Author: Henrik Ibsen
Date: 2012-10-03T22:00:00+00:00
Keywords: Tekst kommer
Publisher: Henrik Ibsens skrifter, UiO
Rights: This work is licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike (CC BY-SA) 3.0 Unported License

DE UNGES FORBUND

HENRIK IBSENS SKRIFTER
2012
www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:
henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)
@IbsensSkrifter (twitter)
Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1869 i Stockholm av Johannes Jaeger’s studio. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

DE UNGES FORBUND

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

Front cover image was taken in Munich in 1869 in Stockholm at Johannes Jaeger’s studio. Original image from www.ibsen.net.

DE UNGES FORBUND
LYSTSPIL I FEM AKTER
AF HENRIK IBSEN

KJØBENHAVN

FORLAGT AF DEN GYLDENDALSKE BOGHANDEL (F. HEGEL)

TRYKT HOS J. H. SCHULTZ

1869

DE UNGES FORBUND

Personerne

KAMMERHERRE BRATTSBERG, Jernværksejer

ERIK BRATTSBERG, hans Søn, juridisk Kandidat og Grosserer

THORA, hans Datter
SELMA, Grossererens Frue
DOKTOR FJELDBO, Værkslæge
SAGFØRER STENSGAARD
PROPRIETÆR MONSEN paa Storli
BASTIAN MONSEN, hans Søn
RAGNA, hans Datter
KANDIDAT HELLE, Huslærer paa Storli
VÆRKSFORVALTER RINGDAL
GAARDBRUGER ANDERS LUNDESTAD
DANIEL HEJRE
MADAM RUNDHOLMEN, Landhandlerenke
BOGTRYKKER ASLAKSEN
EN TJENESTEPIGE hos Kammerherrens
EN OPPVARTER
EN PIGE hos Madam Rundholmen

FOLK AF ALMUEN. KAMMERHERRENS GJÆSTER, o. s. v. o. s. v.

Handlingen foregaar paa Værket i Nærheden af en Kjøbstad i det søndenfjeldske Norge.

FØRSTE AKT

17de Maj. Aften. Folkefest. En Lund ved Hovedgaarden. Musik og Dans i Baggrunden; brogede Lamper paa Træerne. I Midten, noget tillbage, en Talerstol; tillhøjre Indgang till et stort Beværtningstelt; foran samme et Bord med Bænke. Over paa den anden Side i Forgrunden et andet Bord, pyntet med Blomster og omgivet af Lænestole.

Stor Folkemasse. Gaardbruger Lundestad, med Komitesløjfe i Knapphullet, staar paa Talerstolen. Værksforvalter Ringdal, ligeledes med Komitesløjfe, ved Bordet tillvenstre.

LUNDESTAD

– – Og derfor, ærede Sognefolk, – en Skaal for vor Frihed! Saaledes, som vi har taget den i Arv fra vore Fædre, saaledes vil vi bevare den for os selv og for vore Sønner! Hurra for Dagen! Hurra for 17de Maj!

TILLHØRERNE

Hurra, Hurra, Hurra!

VÆRKSFORVALTER RINGDAL idet Lundestad stiger ned

Og nu et Hurra for gamle Lundestad!

ENKELTE STEMMER

Hyss! Hyss!

MANGE STEMMER overdøvende

Hurra for Lundestad! Gamle Lundestad leve! Hurra!

Tillhørerne spreder sig. Proprietær Monsen, hans Søn Bastian, Sagfører Stensgaard og Bogtrykker Aslaksen trænger sig frem gjennem Sværmen.

MONSEN

Ja minsæl blir han aflæggs nu!

ASLAKSEN

Det var vore lokale Forholde han snakked for! Ho-ho!

MONSEN

Den Tale har han nu holdt i alle de Aar, jeg kan mindes. Kom saa her –!

STENSGAARD

Nej-nej-nej! Ikke den Vej, Herr Monsen! Nu kommer vi jo rent bort fra Deres Datter.

MONSEN

Aa, Ragna finder os nok igjen.

BASTIAN

Hun har ingen Nød; Kandidat Helle er med hende.

STENSGAARD

Helle?

MONSEN

Ja, Helle.

(puffer ham venskabeligt)

Men jeg er med Dem, ser De. Og det er vi da allesammen. Kom saa! Her sidder vi i Ly for Kreti og Pleti; her kan vi snakke lidt nærmere om det, som –

(har imidlertid sat sig ved Bordet tillvenstre)

RINGDAL træder till

Undskyld, Herr Monsen, – det Bord er forbeholdt –

STENSGAARD

Forbeholdt? For hvem?

RINGDAL

For Kammerherrens.

STENSGAARD

Aa hvad, Kammerherrens! Her er jo ingen af dem tillstede.

RINGDAL

Nej, men vi kan vente dem hvert Øjeblik.

STENSGAARD

Saa lad dem sætte sig et andet Steds.

(tager en Stol)

GAARDBRUGER LUNDESTAD lægger Haanden paa Stolen

Nej, Bordet faar nu staa, som sagt er.

MONSEN rejser sig

Kom, Herr Stensgaard; der er ligesaa god Plads derborte.

(gaar over tillhøjre)

Oppvarter! Hm, ingen Oppvarter heller. Det skulde nu Festkomiteen sørget for itide. Aa, Aslaksen, gaa ind og hent os fire Flasker Champagne. Forlang af den dyreste. Sig, Monsen betaler!

Aslaksen gaar ind i Teltet; de tre øvrige sætter sig.

LUNDESTAD gaar stillfærdigt over till dem og vender sig till Stensgaard

De faar nu endelig ikke ta’e det fortrydeligt opp –

MONSEN

Nej, fortrydeligt –! Gudbevares! Langtfra det!

LUNDESTAD fremdeles till Stensgaard

For det er jo slettikke mig personligt; det er Festkomiteen, som har besluttet –

MONSEN

Forstaar sig. Festkomiteen har at befale og vi skal lystre –

LUNDESTAD som før

Vi er jo her paa Kammerherrens Grund. Han har velvilligt overladt os baade Lunden og Haven for ikveld; og saa mente vi –

STENSGAARD

Vi sidder fortræffeligt her, Herr Lundestad, – naar vi blot faar sidde i Ro, – jeg mener, for Folkesværmen.

LUNDESTAD venligt

Ja, ja; saa er det jo godt og vel altsammen.

(gaar mod Baggrunden)

ASLAKSEN fra Teltet

Nu kommer Oppvarteren strax med Vinen.

(sætter sig)

MONSEN

Eget Bord; – under særligt Tillsyn af Festkomiteen. Og det paa selve Frihedsdagen! Der har De en Prøve paa det hele Stell.

STENSGAARD

Men Herregud, I gode skikkelige Mennesker, – hvorfor finder I jer i sligt?

MONSEN

Gammel nedarvet Slendrian, ser De.

ASLAKSEN

De er ny her i Egnen, Herr Sagfører Stensgaard. Men kjendte De bare en liden Smule till vore lokale Forholde, saa –

OPPVARTEREN bringer Champagne

Det var jo her, der blev bestillt –?

ASLAKSEN

Ja visst. Se saa; skjænk i!

OPPVARTEREN skjænker i

Ja, det var jo for Deres Regning, Herr Monsen?

MONSEN

Altsammen; vær ganske rolig.

Oppvarteren gaar.

MONSEN klinker med Stensgaard

Naa, velkommen iblandt os, Herr Overretssagfører! Det glæder mig særdeles at ha’e gjort Deres Bekjendtskab; og jeg maa sige, det er en Ære for Distriktet, at slig en Mand, som De, slaar Dem ned her. Vi har læst saa meget om Dem i Aviserne, baade fra Sangermøder og andre Møder. Herr Sagfører Stensgaard, De har store Talegaver og De har Hjerte for det almindelige Vel. Gid De nu rigtig med Liv og Lyst maatte gribe ind i, – hm, gribe ind i –

ASLAKSEN

I de lokale Forholde.

MONSEN

Aa ja; i de lokale Forholde. Skaal for det!

De drikker.

STENSGAARD

Liv og Lyst skal det ikke skorte paa!

MONSEN

Bravo! Hør! Et Glas till for det Løfte!

STENSGAARD

Nej, stopp; jeg har allerede i Forvejen –

MONSEN

Aa Snakk! Et Glas till, siger jeg; – det er et Løftets Bæger!

De klinker og drikker igjen; under det følgende vedbliver Bastian flittigt at fylde Glassene.

MONSEN

Forresten, – siden vi nu engang er kommet ind paa slige Ting –, saa maa jeg sige, at det ikke egentlig er Kammerherren, som holder alting under Aaget. Nej, den, som staar bagved og styrer Slæden, det er gamle Lundestad, De!

STENSGAARD

Ja, det har jeg hørt fra flere Kanter. Jeg begriber ikke, at saadan en Frihedsmand –

MONSEN

Lundestad? Kalder De Anders Lundestad Frihedsmand? Ja, han gav sig rigtignok Ord for det, i sine unge Dage, da det gjaldt at svinge sig opp. Derfor tog han ogsaa Storthingshvervet i Arv efter Faderen. Gudbevars; alting gaar nu i Arv her!

STENSGAARD

Men alt dette Uvæsen maatte der da kunne gjøres en Ende paa.

ASLAKSEN

Ja, Død og Pine, Herr Sagfører, – bare gjør Ende paa!

STENSGAARD

Jeg siger jo ikke at jeg –

ASLAKSEN

Jo, netopp De! De er Manden. De har Snakketøj, som Folk siger; og De har det, som mere er, De har Penneførhed. Min Avis staar Dem aaben, det ved De.

MONSEN

Men skulde noget ske, saa maatte det rigtignok ske snart. Valgmandsvalget skal holdes en af Dagene.

STENSGAARD

Og Deres mange private Affærer vilde ikke være till Hinder, dersom Valget nu faldt paa Dem?

MONSEN

Mine private Affærer vilde visstnok lide under det; men dersom man mente, at Kommunens Tarv fordred noget sligt, saa fik jeg naturligvis finde mig i at sætte personlige Hensyn tillside.

STENSGAARD

Ja-ja, saa er det brav. Og et Parti har De allerede, det har jeg godt mærket.

MONSEN

Jeg smigrer mig med, at Flertallet af den unge virkelystne Slægt –

ASLAKSEN

Hm, hm; her er Snushaner ude!

DANIEL HEJRE fra Teltet; nærsynet, spejder omkring og kommer nærmere

Aa, turde jeg ikke bede om at faa laane en ledig Stol; jeg vilde gjerne sætte mig derborte.

MONSEN

Her er faste Bænke, som De ser; men kan De ikke sidde her ved Bordet?

DANIEL HEJRE

Der? Ved det Bord? Aa jo, saamæn!

(sætter sig)

Se, se! Champagne, tror jeg.

MONSEN

Ja. De drikker kanske et Glas med?

DANIEL HEJRE

Nej, Takk! Den Champagne, Madam Rundholmen leverer, den –; naa ja, et lidet Glas kan jeg jo sagtens for godt Selskabs Skyld –; ja, den, som nu bare havde et Glas.

MONSEN

Bastian, gaa ind og hent et.

BASTIAN

Aa, Aslaksen, gaa ind og hent et Glas.

Aslaksen gaar ind i Teltet. Taushed.

DANIEL HEJRE

Herrerne generer sig da vel ikke for mig? Lad mig endelig ikke –! Takk, Aslaksen!

(hilser paa Stensgaard)

Fremmed Ansigt. Nylig ankommen. Formodentlig Overretssagfører Stensgaard, hvis jeg ikke fejler.

MONSEN

Ganske rigtig.

(præsenterer)

Overretssagfører Stensgaard, Herr Daniel Hejre –

BASTIAN

Kapitalist.

DANIEL HEJRE

Forhenværende, rettere sagt. Nu har jeg skillt mig ved det hele; er gaaet fra det, kan man gjerne sige. Ja, ikke Fallit! Det maa De Død og Pine ikke tro.

MONSEN

Drikk, drikk nu, mens det skummer.

DANIEL HEJRE

Men Kjæltringstreger, ser De; Kneb og sligt noget, – noksagt. Naa ja, jeg vil haabe, det blot er forbigaaende. Naar jeg faar mine ældre Processer og nogle andre Affærer fra Haanden, saa skal minsæl den højvelbaarne Herr Mikkel for en Dag. Skaal! Drikker De ikke paa det? Hvad?

STENSGAARD

Ja, maatte jeg ikke først spørge, hvem den højvelbaarne Herr Mikkel er?

DANIEL HEJRE

He-he; De skal saamæn ikke se saa forlegen ud. De tror da vel aldrig, jeg sigter till Herr Monsen? Herr Monsen kan jo dog ikke kaldes højvelbaaren ialfald. Nej, det er Kammerherre Brattsberg, min kjære unge Ven!

STENSGAARD

Hvad for noget? I Forrettningssager er da vel Kammerherren en hæderlig Mand.

DANIEL HEJRE

Siger De det, unge Menneske? Hm; noksagt!

(rykker nærmere)

For en Snes Aar siden var jeg værd en Tønde Guld. Fik stor Formue efter min Fader. De har vel hørt Tale om min Fader? Ikke det? Gamle Mads Hejre? De kaldte ham Guld-Mads. Han var Skibsrheder; tjente ustyrtelige Penge i Licentz-Tiden; lod sine Vinduesposter og Dørstolper forgylde; havde Raad til det; noksagt; – derfor kaldte de ham Guld-Mads.

ASLAKSEN

Forgyldte han ikke Skorstenspiberne ogsaa?

DANIEL HEJRE

Nej, det er bare en Avisløgn; – den oppstod længe forinden Deres Tid forresten. Men Penge brugte han; og det har da jeg ogsaa gjort. En kostbar Rejse till London –; har De ikke hørt Tale om min Rejse till London? Førte formelig Hofstat med mig; – har De virkelig ikke hørt Tale om det? Hvad? – Og hvad har jeg ikke smidt væk till Kunster og Videnskaber? Og hvorledes har jeg ikke holdt unge Talenter frem?

ASLAKSEN rejser sig

Takk for mig, mine Herrer!

MONSEN

Naa? Vil De gaa fra os?

ASLAKSEN

Ja, jeg vil røre lidt paa mig.

(gaar)

DANIEL HEJRE dæmpet

Han er ogsaa en af dem. Lønner som alle de andre; he-he! Ved De vel, jeg har holdt ham et helt Aar till Studeringer?

STENSGAARD

Virkelig? Har Aslaksen studeret?

DANIEL HEJRE

Ligesom den unge Monsen; – blev aldrig till noget; ogsaa ligesom, – noksagt, – hvad jeg vilde sige; maatte oppgive ham; mærkede allerede tidligt denne usalige Hang till Spirituosa –

MONSEN

Men De kom rent bort fra, hvad De vilde fortalt Herr Stensgaard om Kammerherren.

DANIEL HEJRE

Ej, det er en vidtløftig Historie. Da min Fader stod paa sit højeste, saa gik det nedad for den gamle Kammerherre, – den nuværendes Fader, forstaar De; for han var ogsaa Kammerherre –

BASTIAN

Naturligvis; alting gaar i Arv her.

DANIEL HEJRE

Alle tækkelige Egenskaber iberegnet. Noksagt. Pengereduktionen, – Uforsigtigheder, Vidtløftigheder, som han roded sig ind i Anno 1816 og derudover, tvang ham till at sælge af Jordegodset –

STENSGAARD

Og Deres Fader kjøbte?

DANIEL HEJRE

Baade kjøbte og betalte. Nu! Hvad sker? Jeg tilltræder Arven; jeg gjør Forbedringer i Tusendtal –

BASTIAN

Naturligvis.

DANIEL HEJRE

Skaal! – Forbedringer i Tusendtal, som sagt; jeg lufter ud i Skogene; en Aarrække gaar, – saa kommer min Herr Urian, – jeg mener den nuværende, – og laer Handelen gaa om igjen!

STENSGAARD

Ja, men højstærede Herr Hejre, det maatte De da kunnet forhindre.

DANIEL HEJRE

Ikke saa lett! Nogle smaa Formaliteter var forglemte, paastod han. Jeg befandt mig desuden dengang i en momentan Pengeforlegenhed, som efterhaanden gik over till at blive permanent. Og hvor langt rækker man vel nutilldags uden Kapitaler?

MONSEN

Nej, det er saa Gud et sandt Ord! Ja, i visse Maader rækker man ikke langt med Kapitaler heller. Det har jeg faaet føle. Ja, selv mine uskyldige Børn –

BASTIAN dunker i Bordet

Uf, Faer, – havde jeg visse Folk her!

STENSGAARD

Deres Børn, siger De?

MONSEN

Naa ja; se for Exempel Bastian. Er han ikke bleven vel opplært kanske –?

DANIEL HEJRE

Trefold! Først i Rettning henimod Student; saa i Rettning henimod Maler; og saa i Rettning –, nej, det er sandt, – Civilingenieur, det er han da.

BASTIAN

Ja, det er jeg, Død og Pine!

MONSEN

Ja, det er han; det kan jeg bevise baade med Regninger og med Examensattester! Men hvem har faaet Kommunalarbejdet? Hvem har faaet Vejanlæggene her – især i de to sidste Aar? Det har Udlændinger faaet, – eller ialfald fremmede, – Folk, kortsagt, om hvem man ingenting ved!

DANIEL HEJRE

Ja, det gaar skammeligt till i det hele. Da man till Nytaar skulde have en Sparebankforstander, gik man Herr Monsen forbi og valgte et Subjekt med Forstand

(hoster)

med Forstand paa at holde Pungen lukket, – hvilket vor splendide Vært aabenbart ikke har. Gjælder det et Tillidshverv i Kommunen; – ligedan! Aldrig Monsen; altid en, der nyder Tillid – hos Magthaverne. Naa; commune sufragium, som der staar i Romerretten; det vil sige, man lider Skibbrud i Kommunalfaget, Faer! Fy, for Pokker! Skaal!

MONSEN

Takk! Men for at komme till noget andet, – hvorledes gaar det nu med Deres mange Processer?

DANIEL HEJRE

De er fremdeles under Forberedelse; jeg kan ikke sige Dem mere for Øjeblikket. Ja, hvilke Chikaner er jeg ikke udsatt for i den Anledning! I næste Uge blir jeg desværre nødt till at indkalde hele Formandskabet for Forligelseskommissionen.

BASTIAN

Er det sandt, som Folk siger, at De engang har indkaldt Dem selv for Forligelseskommissionen?

DANIEL HEJRE

Mig selv? Ja; men jeg mødte ikke.

MONSEN

Ha-ha! Ikke det, naa?

DANIEL HEJRE

Havde lovligt Forfald; skulde over Grønsund, og saa var det uheldigvis det Aar, Bastian havde bygget Broen; – plump; De ved, det gik ad undas –

BASTIAN

Naa, saa skulde da Fanden –!

DANIEL HEJRE

Besindighed, unge Mand! Her er saa mange, som spænder Buen till den brister; Brobuen, mener jeg; alting er jo arveligt –; noksagt!

MONSEN

Haa-haa-haa! Noksagt, ja! Drikk nu De, noksagt!

(till Stensgaard)

De hører, Herr Hejre har Fribrev paa at yttre sig, som han lyster.

DANIEL HEJRE

Ja, Yttringsfriheden er ogsaa den eneste statsborgerlige Rettighed, jeg sætter Pris paa.

STENSGAARD

Kun Skade, at den Rettighed er begrænset af Lovene.

DANIEL HEJRE

He-he! Herr Overretssagførerens Tænder løber kanske i Vand efter en Injurieproces? Hvad? Lægg endelig ikke Haanden imellem, højstærede! Jeg er en gammel Praktikus, jeg!

STENSGAARD

Med Hensyn till Injurier?

DANIEL HEJRE

Deres Tillgivelse, unge Mand! Den Harme, De føler, den gjør isandhed Deres Hjerte Ære. Jeg beder Dem glemme, at en Olding har siddet her og talt frimodigt om Deres fraværende Venner.

STENSGAARD

Fraværende Venner?

DANIEL HEJRE

Sønnen er visst al Ære værd; noksagt! Datteren ligesaa. Og naar jeg i Forbigaaende kom til at kaste et Stænk paa Kammerherrens Karaktér –

STENSGAARD

Kammerherrens? Er det Kammerherrens, De kalder mine Venner?

DANIEL HEJRE

Ja, man gjør da ikke Visiter hos sine Uvenner, ved jeg?

BASTIAN

Visiter?

MONSEN

Hvad for noget?

DANIEL HEJRE

Au, au, au! Her har jeg visst røbet noget, som –!

MONSEN

Har De gjort Visiter hos Kammerherrens!

STENSGAARD

Sniksnakk! Forvanskninger!

DANIEL HEJRE

Sandelig, højst fatalt! Men hvor kunde jeg ogsaa tænke, at det var en Hemmelighed?

(till Monsen)

Forresten maa De ikke tage mine Ord altfor bogstaveligt. Naar jeg siger Visit, saa mener jeg kun saadant et formelt Besøg; – rigtignok i Livkjole og gule Handsker; men hvad –!

STENSGAARD

Og jeg siger Dem, jeg har ikke talt et levende Ord med den Familje!

DANIEL HEJRE

Er det muligt? Blev De ikke modtagen andengang heller? Ja, for førstegang nægted man sig hjemme, det ved jeg nok.

STENSGAARD till Monsen

Jeg havde noget skriftligt at overbringe fra Tredjemand i Kristiania; det er det hele.

DANIEL HEJRE rejser sig

Der er, Gud døde mig, noget opprørende i sligt! Der kommer den unge, tillidsfulde, uerfarne paa Livets Bane; oppsøger den prøvede Verdensmand i hans Hus; tyr till ham, der har sit paa det tørre, for at begjære, – noksagt! Verdensmanden slaar Døren i; man er ikke hjemme; – nej, man er aldrig hjemme, naar det gjælder, – noksagt!

(udbrydende)

Men det er jo den skammeligste Grovhed ovenikjøbet!

STENSGAARD

Aa, lad nu den kjedelige Sag fare.

DANIEL HEJRE

Ikke hjemme! Han, som gaar der og siger: jeg er altid hjemme for skikkelige Mennesker!

STENSGAARD

Siger han det?

DANIEL HEJRE

Saadant et Mundheld. Herr Monsen blir heller aldrig modtaget. Men jeg begriber ikke, hvorfor han har lagt Dem for Had. Ja, jeg siger Had; for ved De, hvad jeg hørte igaar?

STENSGAARD

Jeg vil ikke vide, hvad De hørte igaar.

DANIEL HEJRE

Punktum altsaa. Yttringen var mig forresten ikke paafaldende; – i Kammerherre Brattsbergs Mund da! Jeg kan blot ikke forstaa, hvorfor han skulde lægge «Rodhugger» till.

STENSGAARD

Rodhugger?

DANIEL HEJRE

Naar De absolut tvinger mig, saa maa jeg indrømme, at Kammerherren har kaldt Dem en Rodhugger og en Lykkejæger.

STENSGAARD springer opp

Hvad for noget?

DANIEL HEJRE

Rodhugger og Lykkejæger, – eller Lykkejæger og Rodhugger; jeg tør ikke indestaa for hvorledes Ordene faldt.

STENSGAARD

Og det har De hørt paa?

DANIEL HEJRE

Jeg? Havde jeg været tillstede, Herr Sagfører Stensgaard, saa skulde De visselig ikke savnet det Forsvar, som De fortjener.

MONSEN

Der ser De, hvad der kommer ud af at –

STENSGAARD

Hvor tør den uforskammede Person understaa sig –?

DANIEL HEJRE

Naa, naa, naa! Ikke saa ivrig! Det har været figurligt ment, det gier jeg min Hals paa. Kanske blot en spøgefuld Vending. Imorgen kan De jo bede om en Forklaring. Ja, for De skal da vel i den store Middag? Hvad?

STENSGAARD

Jeg skal ikke i nogen Middag.

DANIEL HEJRE

To Visiter og endda ingen Indbydelse –!

STENSGAARD

Rodhugger og Lykkejæger! Hvad skulde det sigte till?

MONSEN

Se derborte! Naar man taler om Fanden, saa er han nærmest. Kom, Bastian!

Monsen og Bastian bort.

STENSGAARD

Hvad skulde det betyde, Herr Hejre?

DANIEL HEJRE

Kan virkelig ikke tjene Dem med noget Svar. – De lider? Deres Haand, unge Mand! Tillgiv, om jeg ved min Frimodighed har saaret Dem. Tro mig, De har endnu mange bittre Erfaringer at gjøre paa Livets Bane. De er ung; De er tillidsfuld og godtroende. Det er smukt; det er rørende saagar; men, men, – Godtroenhed er Sølv; Verdenserfaring er Guld; – det er et Ordsprog af min egen Oppfindelse, Faer! Gud være med Dem!

Daniel Hejre gaar.

Kammerherre Brattsberg, hans Datter og Doktor Fjeldbo kommer fra Venstre.

ANDERS LUNDESTAD ved Talerstolen, slaar till Lyd

Herr Værksforvalter Ringdal har Ordet!

STENSGAARD raaber

Herr Lundestad, jeg forlanger Ordet!

LUNDESTAD

Siden!

STENSGAARD

Nej, nu! Strax!

LUNDESTAD

De kan ikke faa Ordet nu. Herr Ringdal har det.

RINGDAL paa Talerstolen

Ærede Forsamling! I dette Øjeblik har vi den Ære at se i vor Midte Manden med det varme Hjerte og den aabne Haand, – han, som vi i en lang Aarrække har vant os till at se op till, som till en Fader; han, som altid er rede till Raad, som till Daad; han, hvis Dør aldrig er stængt for noget hæderligt Medlem af vort Samfund; han, han –; vor ærede Hædersgjæst ynder ikke lange Taler, og derfor, en Skaal og et Hurra for Kammerherre Brattsberg og hans Familje! De leve! Hurra!

MÆNGDEN

Hurra! Hurra! Hurra!

Stormende Jubel; man omringer Kammerherren, som takker og trykker de nærmestes Hænder.

STENSGAARD

Faar jeg nu Ordet?

LUNDESTAD

Vær saa god. Talerstolen er till Tjeneste.

STENSGAARD springer opp paa Bordet

Jeg bygger min egen Talerstol!

DE UNGE stimler om ham

Hurra!

KAMMERHERREN till Doktoren

Hvem er det balstyrige Menneske?

FJELDBO

Sagfører Stensgaard.

KAMMERHERREN

Naa, han!

STENSGAARD

Hør mig, I feststemte Brødre og Søstre! Hør mig, I, som har Frihedsdagens Jubel og Sang i eders Hjerter, selv om den ligger bunden. Jeg er en fremmed iblandt jer –

ASLAKSEN

Nej!

STENSGAARD

Takk for det Nej! Jeg taer det som et Længselens og Trangens Vidnesbyrd. Dog, fremmed er jeg; men det er svoret, at her staar jeg med stort og friskt Hjertelag for eders Sorg og Glæde, for eders Savn og Sejr; havde jeg saasandt derover nogen Magt, da – da –!

ASLAKSEN

Det har De, Herr Overretssagfører!

LUNDESTAD

Ingen Afbrydelse! De har ikke Ordet.

STENSGAARD

De endnu mindre! Jeg afsætter Festkomiteen! Frihed paa Frihedsdagen, Gutter!

DE UNGE

Hurra for Friheden!

STENSGAARD

Man vil nægte jer Mælets Brug! I hørte det. Man vil gjøre jer till umælende! Væk med sligt Voldsherredømme! Jeg vil ikke staa her og holde Tale for en maalbunden Klynge. Snakke vil jeg. Og I skal snakke med. Vi vil snakke fra Leveren!

MÆNGDEN under stigende Jubel

Hurra!

STENSGAARD

Ikke mere disse golde kisteklædte Festmøder! En gylden, en daadstung Grøde skal skyde frem af vore Syttende-Maj-Lag herefter. Maj! Det er jo Spiretiden; det er Aarets unge svulmende Jomfrumaaned. Till 1ste Juni blir det netopp to Maaneder siden jeg satte mig ned her iblandt jer. Og hvad har jeg ikke set af Storhed og af Smaahed, af styggt og af vakkert her!

KAMMERHERREN

Hvad er det egentlig han taler om, Doktor?

FJELDBO

Bogtrykker Aslaksen siger, det er om de lokale Forholde.

STENSGAARD

Jeg har set Evner glimte og glittre nede i Folket. Men jeg har ogsaa set den Fordærvelsens Aand, som ligger knugende over Evnerne og holder dem nede i det lave. Ja, jeg har set unge, varme, tillidsfulde Hjerter storme till Møde, – men ogsaa dem, som stængte Døren for sig!

THORA

O, Gud!

KAMMERHERREN

Hvad mener han med det?

STENSGAARD

Ja, Brødre og Søstre i Frejdighed! Der er i Vejret, i Luften, en Magt, et Spøgelse fra raadne Dage, som lægger Tyngsel og Mørke udover der, hvor der skulde være Lys og Flugt. I Jorden igjen med dette Spøgelse!

MÆNGDEN

Hurra! Hurra for 17de Maj!

THORA

Kom, Faer –!

KAMMERHERREN

Hvad Pokker er det for Spøgelse? Doktor, hvem taler han om?

FJELDBO hurtigt

Aa, det er om –

(hvisker et Par Ord)

KAMMERHERREN

Aha! Nej, gjør han virkelig?

THORA sagte

Takk!

STENSGAARD

Vil ingen anden knuse Dragen, saa vil jeg! Men vi maa holde sammen, Gutter!

MANGE STEMMER

Ja! Ja!

STENSGAARD

Vi er de unge. Vi ejer Tiden; men Tiden ejer ogsaa os. Vor Rett er vor Pligt! Albuerum for enhver Daadskraft, for enhver Vilje, som er af det stærke! Hør mig! Vi vil stifte et Forbund. Pengesækken har opphørt at regere i Sognet!

KAMMERHERREN

Bravo!

(till Doktoren)

Pengesækken, sagde han; altsaa dog virkelig –!

STENSGAARD

Ja, Gutter, vi, vi er Valutaen, saa sandt der er Malm i os. Vore Viljer, det er det klingende Sølv, som skal gjælde Mand og Mand imellem. Krig og Nederlag for hver den, som vil hindre, at vi udmynter os!

MÆNGDEN

Hurra!

STENSGAARD

Man har slængt mig et haanligt Bravo i Ansigtet her ikveld –

KAMMERHERREN

Nej!

STENSGAARD

Ligemeget! Hverken Takk eller Trusel gjælder for den, der vil, hvad han vil. Og dermed Gud befalet! Ja, han; thi det er dog hans Ærinde, vi gaar i vor unge tillidsfulde Gjerning. Ind till Restauratøren altsaa; – i denne Time vil vi stifte vort Forbund!

MÆNGDEN

Hurra! Bær ham! Bær ham!

Han løftes paa Guldstol.

STEMMER

Tal! Mere! Mere!

STENSGAARD

Samhold, siger jeg! Med de unges Forbund er et Forsyn i Pagt. Det staar till os, om vi vil styre Verden – her i Distriktet!

Han bæres ind i Teltet under stormende Jubel.

MADAM RUNDHOLMEN tørrer Øjnene

Aa nej, for en Mund der sidder paa det Menneske! Kunde en ikke gjerne kysse ham, Herr Hejre?

DANIEL HEJRE

Nej, kysse ham, det vilde jeg dog ikke.

MADAM RUNDHOLMEN

Nej, De! Det tror jeg nok.

DANIEL HEJRE

Vilde De kanske kysse ham, Madam Rundholmen?

MADAM RUNDHOLMEN

Uf, hvor fæl De er!

Hun gaar ind i Teltet; Daniel Hejre ligesaa.

KAMMERHERREN

Spøgelse, – og Drage, – og Pengesækk! Det var forskrækkelig grovt. Men vel tillpass!

LUNDESTAD nærmer sig

Det gjør mig rigtig inderlig ondt, Herr Kammerherre –

KAMMERHERREN

Ja, hvor har De havt Deres Menneskekundskab henne? Naa, naa; det kan times enhver. God Natt, Herr Lundestad, og mange Takk for iaften

(vender sig till Thora og Doktoren)

. Men fy for Pokker; dette prægtige unge Menneske har jeg jo været grov imod!

FJELDBO

Ja saa?

THORA

Visiten, mener Du –?

KAMMERHERREN

To Visiter. Det er sandelig Lundestads Skyld; han havde skildret mig ham, som en Lykkejæger og som – som noget, jeg ikke husker. Naa, heldigvis kan jeg bøde paa det.

THORA

Hvorledes –?

KAMMERHERREN

Kom, Thora; vi vil endnu iaften –

FJELDBO

Aa nej, Herr Kammerherre, er nu det værd at –?

THORA sagte

Hyss!

KAMMERHERREN

Har man forløbet sig, saa faar man gjøre det godt igjen; det er simpel Skyldighed. God Natt, Doktor! Saa fik jeg dog en fornøjelig Stund. Det er mere, end De har beredt mig idag.

FJELDBO

Jeg, Herr Kammerherre?

KAMMERHERREN

Aa ja, ja, ja; – baade De og andre –

FJELDBO

Men maatte jeg ikke spørge, hvad jeg –?

KAMMERHERREN

Herr Værkslæge, – ingen Paatrængenhed. Jeg er aldrig paatrængende. Naa, i Guds Navn forresten, – God Natt!

Kammerherren og Thora gaar ud tillvenstre; Fjeldbo ser tankefuld efter dem.

BOGTRYKKER ASLAKSEN fra Teltet

Hej, Oppvarter! Blæk og Pen! Jo, nu gaar det løs, Herr Doktor!

FJELDBO

Hvad gaar løs?

ASLAKSEN

Han stifter Forbundet. Det er næsten stiftet.

LUNDESTAD har nærmet sig, sagte

Skriver der sig mange ind?

ASLAKSEN

Vi har nu omkring 37 foruden Enker og sligt. Pen og Blæk, siger jeg! Ingen Oppvarter tillstede; det er de lokale Forholdes Skyld.

(ud bagved Teltet)

LUNDESTAD

Puh; dette her har været en varm Dag.

FJELDBO

Jeg er bange, vi faar varmere Dage herefter.

LUNDESTAD

Tror De Kammerherren blev meget vred?

FJELDBO

Aa, slettikke; det saa De jo. Men hvad siger De om det nye Forbund?

LUNDESTAD

Hm; jeg siger ingenting. Hvad skal en vel sige?

FJELDBO

Men det er jo Begyndelsen till en Kamp om Magten her i Distriktet.

LUNDESTAD

Ja-ja! Kamp er god. Han er en Mand med store Gaver, han, Stensgaard.

FJELDBO

Og en Mand, som vil frem.

LUNDESTAD

Ungdommen vil altid frem. Jeg vilde ogsaa frem, da jeg var ung; der er ingenting at sige paa det. Men en kunde kanske gaa indenfor Døren –

DANIEL HEJRE fra Teltet

Naa, Herr Lundestad, skal De ind og interpellere? Hvad? Gjøre Opposition? He-he! For saa maa De skynde Dem.

LUNDESTAD

Aa, jeg kommer vel altid tidsnok.

DANIEL HEJRE

Forsent, Faer! Medmindre De vil staa Fadder.

(Hurraraab fra Teltet)

Der synger Degnene Amen; nu er Daabsakten over.

LUNDESTAD

En faar vel Lov till at høre; jeg skal holde mig stille.

(gaar ind)

DANIEL HEJRE

Det er ogsaa et af de faldende Trær! Mangt og mange vil komme till at falde nu! Her vil komme till at se ud, som en Skog efter Storm. Aa, det er dejligt, er det!

FJELDBO

Men sig mig, Herr Hejre, hvad kan det egentlig interessere Dem?

DANIEL HEJRE

Interessere mig? Jeg er ingen interesseret Mand, Herr Doktor! Naar jeg fryder mig, saa er det paa mine Medborgeres Vegne. Her vil blive Liv, Indhold, Stoff! For mig personligt, – Gudbevares, for mig kan det være ligegyldigt; jeg siger, som Stortyrken sagde om Kejseren af Østerrig og Kongen af Frankrig: Det er mig det samme, enten Svinet æder Hunden eller Hunden Svinet.

(ud i Baggrunden tillhøjre)

MÆNGDEN i Teltet

Sagfører Stensgaard leve! Han leve! Hurra! Hurra for de unges Forbund! Vin! Punsch! Hej; hej! Øl! Hurra!

BASTIAN MONSEN fra Teltet

Gud velsigne Dem og alle Mennesker!

(med taarekvalt Stemme)

Uf, Doktor, jeg kjender mig saa stærk ikveld. Jeg maa gjøre noget!

FJELDBO

Genér Dem ikke. Men hvad vil De gjøre?

BASTIAN

Jeg tror, jeg gaar ned paa Dansesalen og prygler et Par af mine Venner.

(ud bagved Teltet)

Stensgaard kommer ud fra Teltet, uden Hatt og i stærk Bevægelse.

STENSGAARD

Kjære Fjeldbo, er det dig?

FJELDBO

Till Tjeneste, Herr Folkehøvding! Ja, Du er da vel kaaret –?

STENSGAARD

Naturligvis; men –

FJELDBO

Og hvad skal det saa vidre kaste af sig? Hvilke Tillidshverv i Kommunen? En Bankbestyrerpost? Eller kanske –?

STENSGAARD

Aa, snakk ikke til mig om sligt! Du mener det heller ikke. Du er ikke saa flad og tom i Brystet, som Du gjerne vil synes.

FJELDBO

Nu skal vi høre!

STENSGAARD

Fjeldbo! Vær mig en Ven, som før! Det er blevet øde imellem os. Der var saa meget uhyggeligt hos Dig, Spas og Spott, som stødte mig tillbage. Aa, det var dog Urett af mig!

(slaar Armene om ham)

O, du evige Gud, hvor jeg er lykkelig!

FJELDBO

Du ogsaa! Jeg med; jeg med!

STENSGAARD

Ja, maatte jeg ikke være den usleste Usling paa Jorden, hvis ikke al denne Velsignelse gjorde mig god og brav? Hvormed har jeg fortjent det, du? Hvad har jeg syndige Skabhals gjort, at jeg blev saa rigt benaadet?

FJELDBO

Her er min Haand! Ikveld holder jeg minsæl af dig!

STENSGAARD

Takk! Vær trofast og sand. Jeg skal være det. – Ja, er det ikke en usigelig Lykke, saaledes at kunne rive dem med sig, alle de mange? Maa en ikke blive god af Takknemmelighed? Og hvorledes maa en ikke elske alle Mennesker? Jeg synes, jeg kunde kryste dem i Favn allesammen, græde og bede dem om Forladelse, fordi Gud har været saa partisk at give mig mere end dem.

FJELDBO stille

Ja; saa usigelig meget kan den enkelte faa. Ikke et Kryb, ikke et grønt Blad langs Vejen kunde jeg træde paa ikveld.

STENSGAARD

Du?

FJELDBO

Punktum! Derom er ikke Talen. Jeg vilde kun sige, at jeg forstod dig.

STENSGAARD

Hvad for en dejlig Natt! Musiken og Jubelen klinger langt ud over Engene. Dernede er det stille. – Ja, den Mand, hvis Liv ikke taer sin Daab af slig en Time, han fortjener ikke at leve paa Guds Jord.

FJELDBO

Ja, men sig mig nu, – hvad skal saa videre bygges – imorgen, og alle Ugedage?

STENSGAARD

Bygges? Først gjælder det at rive ned. – Du, Fjeldbo, jeg har engang drømt, – eller kanske jeg saa det; dog nej, jeg drømte; men saa levende! Jeg syntes der var kommen Dommedag over Jorden. Jeg kunde se hele Rundingen af den. Ingen Sol var der; kun et gult Uvejrslys. Der gik en Storm; den strøg fra Vest og strøg alting med sig; først strøg den vissent Løv, saa strøg den Mennesker; – men de holdt sig paa Benene endda. Kapperne slog tætt ind om dem, saa de foer som siddende i Flugten. Først saa de ud som Borgerfolk, der løber efter sine Hatte i Blæst; men da de kom nærmere, saa var det Kejsere og Konger; og det, de løb efter og greb efter, og som de altid var nærved at naa, men aldrig naade, det var Kroner og Rigsæbler. Aa, der kom Hundreder efter Hundreder af alle Slags, og ingen vidste, hvad det gjaldt; men mange jamred og spurgte: hvorfra er den dog kommen, denne forfærdelige Storm? Da blev der svaret: en Røst talte, og denne ene Røst gav slig Gjenlyd, at Stormen vaktes!

FJELDBO

Naar drømte du dette?

STENSGAARD

Aa engang, – jeg erindrer ikke; for flere Aar siden.

FJELDBO

Der har været Opprør etsteds i Europa, og saa har du spist tungt till Aften og læst Aviser ovenpaa –

STENSGAARD

Den samme Isnen, den samme Risslen nedad Ryggen har jeg følt ikveld. Ja, jeg skal gjøre Fyldest for mig. Jeg vil være Røsten –

FJELDBO

Hør, kjære Stensgaard, du skal standse og tænke dig om. Du vil være Røsten, siger du. Godt! Men hvor vil du være Røsten? Her i Fogderiet? Eller, hvis det kommer højt, her i Amtet! Og hvem skal være Gjenlyden, der slaar, saa Stormen vækkes? Jo, Folk, som Proprietær Monsen og Bogtrykker Aslaksen og det fedryggede Geni, Herr Bastian. Og istedet for de flygtende Kejsere og Konger vil vi faa se Gaardbruger Lundestad, som løber efter sin Storthingsfuldmagt. Hvad blir saa det hele? Det blir, hvad syntes først i Drømmen, – Spidsborgere i Blæst.

STENSGAARD

I den nærmeste Nærhed, ja! Men ingen ved, hvor langt et Uvejr slaar.

FJELDBO

Sniksnakk med dig og dit Uvejr! Og naar saa dertill kommer, at du, blind og besnakket og forlokket, som du er, vender dine Vaaben netopp mod det hæderlige og det dygtige iblandt os –

STENSGAARD

Det er ikke sandt!

FJELDBO

Det er sandt! Monsen paa Storli fik Tag i dig strax du kom her till Byggden; og gjør du dig ikke fri for ham, saa blir det din Ulykke. Kammerherre Brattsberg er en Hædersmand; det kan du stole paa. Ved du, hvorfor Herr Proprietæren har lagt ham for Had? Jo, fordi –

STENSGAARD

Jeg taaler ikke et Ord mere! Ikke et eneste Ord, som fornærmer mine Venner!

FJELDBO

Se tillbunds i dig selv, Stensgaard! Er Herr Mons Monsen virkelig din Ven?

STENSGAARD

Proprietær Monsen har med al Velvilje aabnet sit Hus for mig –

FJELDBO

Han aabner forgjæves sit Hus for de bedre her.

STENSGAARD

Aa, hvem kalder du de bedre? Nogle storsnudede Embedsmænd! Jeg ved det nok. Men hvad mig angaar, saa har man paa Storli modtaget mig med en Forekommenhed og en Anerkjendelse, som –

FJELDBO

Anerkjendelse; ja desværre, – der er vi ved Kjernepunktet.

STENSGAARD

Aldeles ikke! Jeg er Mand for at se uhildet. Proprietær Monsen har Evner, han har Læsning, han har Sans for de offentlige Anliggender.

FJELDBO

Evner? Aa ja, paa sin Vis. Læsning ogsaa; han holder Bladene og har deraf mærket sig, hvilke Taler du har holdt, og hvilke Artikler du har skrevet. Og at han har Sans for de offentlige Anliggender, det har han naturligvis lagt for Dagen ved at samstemme baade i dine Taler og i dine Avisartikler.

STENSGAARD

Hør, Fjeldbo, nu kommer igjen Bundfaldet opp i dig. Kan du da aldrig holde dig fri for dette skidenfærdige i Tankegangen? Hvorfor altid forudsætte enten usle eller latterlige Bevæggrunde? Aa, du mener det ikke! Nu ser du saa trofast ud igjen. Jeg vil sige dig det bedste, det rette Kjernepunkt. Kjender du Ragna?

FJELDBO

Ragna Monsen? Ja; saadan paa anden Haand.

STENSGAARD

Ja, hun kommer undertiden till Kammerherrens.

FJELDBO

I al Stillhed. Hun og Frøken Brattsberg er Veninder fra Konfirmationstiden.

STENSGAARD

Og hvad siger du saa om hende?

FJELDBO

Jo, efter alt, hvad jeg har hørt, maa hun være en meget fortræffelig Pige.

STENSGAARD

Aa, du skulde se hende i Hjemmet. Hun har ingen anden Tanke end de to smaa Søskende. Og hvorledes skal hun ikke have plejet sin Moder! Du ved, Moderen var sindssyg de sidste Aar, hun levede.

FJELDBO

Javisst; jeg var selv Læge der en Tid. Men sig mig, kjære Ven; jeg skulde dog vel ikke tro at –?

STENSGAARD

Jo, Fjeldbo, jeg elsker hende virkelig; till dig kan jeg sige det. Ja, jeg skjønner godt, hvad der undrer dig. Du finder det paafaldende, at jeg saa hurtigt ovenpaa –. Ja, du ved jo, jeg har været forlovet i Kristiania?

FJELDBO

Ja, man har fortalt det.

STENSGAARD

Det hele Forhold var en Skuffelse. Jeg maatte bryde det; det var bedst for alle Parter. Du kan tro, jeg har lidt nok under den Sag; jeg har følt mig pint og knuget –. Naa, Gudskelov, nu er jeg ude af det; det var ogsaa min Grund till at flytte bort.

FJELDBO

Og ligeover for Ragna Monsen er du sikker paa dig selv?

STENSGAARD

Ja, det er jeg, du! Her er ingen Fejltagelse mulig.

FJELDBO

Men saa i Guds Navn, gjør Alvor af det! Det er en stor Lykke! O, jeg kunde sige dig saa meget –

STENSGAARD

Kan du virkelig det? Har hun yttret noget? Till Frøken Brattsberg kanske?

FJELDBO

Du forstaar mig ikke. Men hvorledes er det muligt, at du midt under alt dette kan gaa her og svire i politiske Orgier? At Byggdsladderen kan faa Indpass i et Sind, som –

STENSGAARD

Og hvorfor ikke? Mennesket er da ikke en saa aldeles enkelt Maskine heller. Jeg er det ialfald ikke. Desuden, netopp igjennem disse Kampe og Brydninger gaar Vejen till hende.

FJELDBO

En forbandet triviel Vej.

STENSGAARD

Fjeldbo, jeg er ærgjærrig; det ved du godt. Jeg maa frem i Verden. Naar jeg tænker paa, at jeg er tredive Aar, og endnu staar ved Begyndelsen, saa kjender jeg Samvittighedens Tænder i mig.

FJELDBO

Ja, men det er ikke dens Visdomstænder.

STENSGAARD

Det kan ikke nytte at snakke till dig. Du har aldrig følt denne jagende og æggende Trang. Du har drevet og dovnet alle dine Dage, – som Student, till Examen, i Udlandet, og nu her –

FJELDBO

Aa ja, kanske; men det har ialfald været dejligt. Og der følger ingen Slappelse efter, som den, man føler, naar man stiger ned af Bordet, efterat –

STENSGAARD

Alt andet; men dette taaler jeg minsæl ikke! Du gjør en ond Gjerning med sligt. Du tager Løftelsen fra mig –

FJELDBO

Ja, men ved du hvad; naar Løftelsen sidder saa løst –

STENSGAARD

Lad være, siger jeg! Hvad Rett har du till at bryde ind i min Lykke? Tror du ikke jeg er ærlig kanske?

FJELDBO

Jo, det ved Himlen, jeg tror!

STENSGAARD

Naa, hvad skal det saa till at gjøre mig tom og ækkel og mistroisk mod mig selv?

(Larm og Raab i Teltet)

Hør; hør! De drikker min Skaal! Hvad der kan gribe saa mange, – ved den evige Gud, det har Sandhed i sig!

Frøken Brattsberg, Frøken Monsen og Kandidat Helle fra Venstre gaar over Pladsen i Mellemgrunden.

KANDIDAT HELLE till Frøken Brattsberg

Se der, Frøken; der staar netopp Sagfører Stensgaard.

THORA

Ja, saa følger jeg ikke længere. Godnatt, Ragna! Godnatt; Godnatt!

HELLE og FRØKEN MONSEN

Godnatt; Godnatt!

De gaar ud tillhøjre.

THORA nærmere

Jeg er Jernværksejer Brattsbergs Datter. Jeg har et Brev till Dem fra Faer.

STENSGAARD

Till mig –?

THORA

Vær saa god; her er det.

(vil gaa)

FJELDBO

Faar jeg ikke Lov at følge?

THORA

Nej Takk; følg ikke. Godnatt!

(ud till Venstre)

STENSGAARD læser ved en Papirlygte

Hvad for noget?

FJELDBO

Men, kjære, – hvad skriver Kammerherren?

STENSGAARD brister i Latter

Det havde jeg dog ikke ventet!

FJELDBO

Men sig mig da –?

STENSGAARD

Kammerherre Brattsberg er en ynkelig Karl.

FJELDBO

Og det vover du –

STENSGAARD

Usel; usel! Sig det igjen till hvem du vil. Naa, lad forresten være.

(gjemmer Brevet)

Det blir imellem os!

Forsamlingen kommer ud af Teltet.

PROPRIETÆR MONSEN

Herr Formand! Hvor er Herr Stensgaard?

MÆNGDEN

Der staar han! Hurra!

LUNDESTAD

Herr Overretssagføreren har glemt sin Hatt.

(rækker ham den)

BOGTRYKKER ASLAKSEN

Værsaagod; her er Punsch! En hel Bolle!

STENSGAARD

Takk; ikke mere.

MONSEN

Og saa husker vel Medlemmerne, at imorgen samles vi paa Storli hos mig for at –

STENSGAARD

Imorgen? Nej, det var jo ikke imorgen –?

MONSEN

Jo visst; for at vedtage den Rundskrivelse, som –

STENSGAARD

Nej, imorgen kan jeg sandelig ikke godt –. Jeg skal se i overmorgen eller Dagen derefter. Naa, Godnatt, mine Herrer; hjertelig Takk for idag, og Hurra for Fremtiden!

MÆNGDEN

Hurra! Vi følger ham hjem!

STENSGAARD

Takk; Takk! De maa endelig ikke –

ASLAKSEN

Vi følger Dem allesammen.

STENSGAARD

Lad gaa. Godnatt, Fjeldbo; ja, for du følger vel ikke?

FJELDBO

Nej. Men det vil jeg sige dig, at hvad du yttred om Kammerherre Brattsberg –

STENSGAARD

Hyss, hyss; det var overdrevet i Udtrykket. En Streg over det! – Naa ja, mine ærede Venner, vil I være med, saa kom; jeg gaar i Spidsen.

MONSEN

Deres Arm, Stensgaard!

BASTIAN

Sangere! Stem i! Noget rigtig fædrelandsk!

MÆNGDEN

Sang; Sang! Musik!

En Folkesang spilles og synges. Toget marcherer ud till Højre i Baggrunden.

FJELDBO till Lundestad, som er bleven tillbage

Et stadseligt Følge.

LUNDESTAD

Aa ja. Men en stadselig Fører ogsaa.

FJELDBO

Og hvor gaar saa De, Herr Lundestad?

LUNDESTAD

Jeg? Jeg gaar hjem og lægger mig.

Han hilser og gaar. Doktor Fjeldbo blir alene tillbage.

Teppet falder.

ANDEN AKT

Havestue hos Kammerherrens. Elegante Møbler, Pianoforte, Blomster og skjeldne Planter. Indgangsdør i Baggrunden. Paa venstre Side Dør till Spisesalen; tillhøjre flere aabne Glasdøre ud till Haven.

Bogtrykker Aslaksen staar ved Indgangsdøren. En Pige er ifærd med at bære et Par Frugtskaaler ind tillvenstre.

PIGEN

Ja, men De hører jo, Selskabet sidder tillbords endnu. De maa komme igjen siden.

ASLAKSEN

Nej, faar jeg saa heller Lov till at vente?

PIGEN

Ja, hvis De heller vil det. De kan sætte Dem der saalænge.

Hun gaar ind i Spisesalen. Aslaksen sætter sig ved Døren. Opphold. Doktor Fjeldbo kommer fra Baggrunden.

FJELDBO

Naa, Goddag, Aslaksen; er De her?

PIGEN kommer tillbage

Aa, hvor sent Doktoren kommer!

FJELDBO

Jeg blev kaldt ud i Sygebesøg.

PIGEN

Baade Kammerherren og Frøkenen har spurgt saa meget efter Dem.

FJELDBO

Saa de har det?

PIGEN

Ja, Doktoren maa endelig gaa ind. Eller skal jeg kanske sige till at –?

FJELDBO

Nej, nej; lad være. Jeg skal altid faa en Bid Mad sidenefter; nu venter jeg her saalænge.

PIGEN

Ja, de er snart færdige.

Hun gaar ud i Baggrunden.

ASLAKSEN lidt efter

Og De kan lade sligt Gjæstebudsbord gaa fra Dem, – med Kage og fin Vin og alt godt?

FJELDBO

Ja for Pokker, man faar snarere formeget end forlidt af det gode her i Egnen.

ASLAKSEN

Det kan jeg ikke være enig med Dem i.

FJELDBO

Hm. Men sig mig, – det er nogen, De venter paa?

ASLAKSEN

Det er nogen, jeg venter paa, ja!

FJELDBO

Og hjemme staar det taaleligt till? Deres Kone –?

ASLAKSEN

Ligger tillsengs som sædvanligt; hoster og tæres væk.

FJELDBO

Og den næstældste?

ASLAKSEN

Aa, han er og blir nu vanfør; det ved De jo. Det skal saa være for os; – hvad Fanden kan det nytte at snakke om sligt!

FJELDBO

Lad mig se paa Dem, Aslaksen!

ASLAKSEN

Naa; hvad vil De se?

FJELDBO

Idag har De drukket.

ASLAKSEN

Det gjorde jeg igaar ogsaa.

FJELDBO

Igaar; ja, det fik endda saa være; men idag og –

ASLAKSEN

End de derinde da? Jeg synes de ogsaa drikker.

FJELDBO

Ja, kjære Aslaksen, De har Rett paa en Maade; men Vilkaarene er nu saa forskjellige her i Verden.

ASLAKSEN

Jeg har ikke valgt mine Vilkaar.

FJELDBO

Nej, Vorherre har valgt for Dem.

ASLAKSEN

Nej, det har han ikke. Det er Mennesker, som har valgt. Daniel Hejre valgte, da han tog mig ud af Trykkeriet og satte mig till at studere. Og Kammerherre Brattsberg valgte, da han ruinerte Daniel Hejre, saa jeg maatte gaa tillbage till Trykkeriet igjen.

FJELDBO

Nu taler De mod bedre Vidende. Kammerherre Brattsberg har aldrig ruineret Daniel Hejre; Daniel Hejre ruinerte sig selv.

ASLAKSEN

Lad gaa! Men hvor turde Daniel Hejre ruinere sig selv, naar han havde sligt Ansvar mod mig? Vorherre har ogsaa sin Skyld, forstaar sig. Hvorfor skulde han give mig Evner og Anlægg? Naa, dem kunde jeg da endelig brugt som en skikkelig Haandværksmand; men saa kommer den gamle Sludderbøtte –

FJELDBO

Det er styggt, hvad De der siger. Daniel Hejre tog sig dog visst af Dem i den bedste Mening.

ASLAKSEN

Ja, hans gode Mening kan sgu’ lidet hjælpe mig. – Derinde, hvor de nu sidder og klinker og drikker Skaaler, der sad jeg ogsaa; var som en af de andre; var fint oppklædt –! Det var vel noget for mig, det; for mig, som havde læst saa mangt, og som havde tørstet saa længe efter at faa Del i alt det, som herrligt er i Verden. Jo, Pytt! Hvor længe var Jeppe i Paradis? Knald og Fald; ud af det igjen; – hele Herrligheden faldt i Fisk, som vi siger i Trykkeriet.

FJELDBO

Ja-ja; men De var jo dog ikke saa slemt stillet; De havde jo Deres Haandværk at ty till.

ASLAKSEN

Det er en god Snakk, det. Efter sligt noget er ens Stand ikke længere ens Stand. De tog Fodfæstet væk under mig og satte mig ud paa en glatt Is, – og saa maa jeg endda høre Slængord, fordi jeg snubler.

FJELDBO

Naa; jeg vil visselig ikke gaa haardt irette med Dem –

ASLAKSEN

Nej, det gjør De ogsaa Rett i. – Det er et underligt Røre! Daniel Hejre og Forsynet og Kammerherren og Skjæbnen og Omstændighederne – og jeg selv ogsaa! Jeg har tidt tænkt paa at klare det ud fra hinanden og skrive en Bog om det; men det er saa forbandet indfiltret at –

(skotter mod Døren tillvenstre)

Se saa; nu gaar de fra Bordet.

Selskabet, Damer og Herrer, gaar under munter Samtale fra Spisesalen ud i Haven. Mellem Gjæsterne er Sagfører Stensgaard med Thora under den venstre og Selma under den højre Arm. Doktor Fjeldbo og Bogtrykker Aslaksen staar oppe ved Døren i Baggrunden.

STENSGAARD

Ja, jeg er jo fremmed her; Damerne faar sige, hvor jeg skal føre Dem hen.

SELMA

Ud i det fri; De maa se Haven.

STENSGAARD

O ja, det skulde være dejligt!

(ud gjennem den forreste Glasdør tillhøjre)

FJELDBO

Men i Guds Navn, det var jo Stensgaard!

ASLAKSEN

Ja, det er ham, jeg skal have fatt i. Jeg har rendt længe nok efter ham; heldigvis traf jeg da Daniel Hejre –

Daniel Hejre og Erik Brattsberg kommer fra Spisesalen.

DANIEL HEJRE

He-he; det var minsæl en excellent Sherry! Jeg har ikke smagt Magen, siden jeg var i London.

ERIK BRATTSBERG

Ja, ikke sandt? Den kan live et Menneske opp!

DANIEL HEJRE

Ak, ak; det er en sand Fryd at se sine Penge saa vel anvendte!

ERIK BRATTSBERG

Hvorledes?

(leende)

Naa; ja, ja vel, ja!

De gaar ud i Haven.

FJELDBO

De skal tale med Stensgaard, siger De?

ASLAKSEN

Jeg skal saa.

FJELDBO

I Forrettninger?

ASLAKSEN

Forstaar sig; Festberettningen i Bladet –

FJELDBO

Ja, ved De hvad, – saa maa De vente derude saalænge –

ASLAKSEN

Ude i Gangen?

FJELDBO

I Forstuen, ja! Her er hverken Tid eller Sted –; jeg skal passe paa, naar Stensgaard blir et Øjeblik alene; hører De –!

ASLAKSEN

Bevares vel; jeg skal vente till min Tid kommer.

(gaar ud i Baggrunden)

Kammerherre Brattsberg, Gaardbruger Lundestad, Værksforvalter Ringdal og et Par andre Herrer fra Spisesalen.

KAMMERHERREN i Samtale, till Lundestad

Uvorrent, siger De? Nu, Formen vil jeg ikke vidre oppholde mig ved; men der var Guldkorn i den Tale; det kan jeg forsikkre Dem.

LUNDESTAD

Ja-ja; naar Kammerherren er fornøjet, saa kan sagtens jeg være det.

KAMMERHERREN

Det skulde jeg ogsaa mene. Naa, der har vi da Doktoren! Og med en tom Mave sandsynligvis?

FJELDBO

Siger intet, Herr Kammerherre; her er ikke langt till Spisekammeret; – jeg betragter mig halvvejs som hjemme i Huset.

KAMMERHERREN

Se, se; gjør De det? Det skulde De dog ikke gjøre før Tiden.

FJELDBO

Hvorledes? De tager det da vel ikke ilde opp? De har jo selv tilladt mig –

KAMMERHERREN

Hvad jeg har tilladt Dem, det er tilladt. – Naa, naa; betragt De Dem som hjemme, og se De kan finde Vejen till Spisekammeret.

(slaar ham lett paa Skuldren og vender sig till Lundestad)

Se, det er en; ham kan De kalde en Lykkejæger og – og det andet, som jeg ikke husker.

FJELDBO

Men, Herr Kammerherre!

LUNDESTAD

Nej, jeg forsikkrer –

KAMMERHERREN

Ingen Disputer ovenpaa Maden; det er ikke tjenligt. Nu faar vi snart Kaffeen derud.

(gaar med Gjæsterne ned i Haven)

LUNDESTAD till Fjeldbo

Skulde De hørt saa underlig, som Kammerherren er idag?

FJELDBO

Det mærkede jeg allerede igaaraftes.

LUNDESTAD

Tænk, han vil endelig, at jeg skal have kaldt Herr Stensgaard for en Lykkejæger og sligt noget!

FJELDBO

Aa, Pytt; Herr Lundestad; om nu saa var? Men undskyld; jeg maa ned og hilse paa Husets Damer.

(gaar ud tillhøjre)

LUNDESTAD till Ringdal, som ordner et Spillebord

Hvorledes hænger det dog sammen, at Sagfører Stensgaard kommer her?

RINGDAL

Ja, sig De mig det. Han stod ikke paa Listen fra først af.

LUNDESTAD

Altsaa bagefter? Efter den Tilltale, Kammerherren fik igaar –?

RINGDAL

Ja, kan De skjønne sligt?

LUNDESTAD

Skjønne det? Aa jo; aa jo.

RINGDAL sagtere

Mener De, Kammerherren er rædd for ham?

LUNDESTAD

Jeg mener, han er varsom, – mener jeg.

De gaar samtalende opp mod Baggrunden og derpaa ud i Haven; paa samme Tid kommer Selma og Stensgaard frem i den forreste Havedør.

SELMA

Jo, vil De nu se; der borte over Trætoppene skimter vi baade Kirketaarnet og hele den øverste Del af Byen.

STENSGAARD

Ja virkelig; det havde jeg ikke troet.

SELMA

Synes De ikke Udsigten heroppefra er dejlig?

STENSGAARD

Alting er dejligt her; Haven og Udsigten og Solskinnet og Menneskene! O, du gode Gud, hvor det altsammen er dejligt! Og her boer De hele Sommeren?

SELMA

Nej, ikke jeg og min Mand; vi kommer og gaar. Vi har et stort prægtigt Hus inde i Byen, meget prægtigere end her; ja, De skal nok faa se det.

STENSGAARD

Og Deres Familje boer kanske ogsaa i Byen?

SELMA

Familje? Hvem skulde den Familje være?

STENSGAARD

Ja, jeg vidste ikke –

SELMA

Vi Eventyrprinsesser har ingen Familje.

STENSGAARD

Eventyrprinsesser?

SELMA

Idethøjeste har vi kun saadan en ond Stedmoder –

STENSGAARD

En Hex, ja! Og De er altsaa Prinsesse?

SELMA

Over alle de sunkne Slotte, hvor det spiller om Thorsdagsnatten. Doktor Fjeldbo mener, det maa være en meget behagelig Livsstilling; men, – ja, nu skal De høre –

ERIK BRATTSBERG fra Haven

Naa, endelig finder man da den lille Frue!

SELMA

Ja, Fruen fortæller Herr Stensgaard sit Levnetsløb.

ERIK BRATTSBERG

Se, se; og hvad Figur spiller Ægtemanden i Fruens Levnetsløb?

SELMA

Prins, naturligvis.

(till Stensgaard)

De ved, der kommer altid en Prins og løser Trolddommen, og saa er alting godt og vel, og saa er der Glæde og Gratulation i Verden, og saa er Eventyret ude.

STENSGAARD

Aa; det var for kort.

SELMA

Ja kanske, – paa en Maade.

ERIK BRATTSBERG slaar Armen om hende

Men ud af det Eventyr spandt der sig et nyt, og der blev Prinsessen Dronning!

SELMA

Paa samme Vilkaar, som de rigtige Prinsesser?

ERIK BRATTSBERG

Hvilke Vilkaar?

SELMA

De maa udenlands; bort till et fremmed Rige.

ERIK BRATTSBERG

En Cigar, Herr Stensgaard?

STENSGAARD

Takk; ikke nu.

Doktor Fjeldbo og Thora fra Haven.

SELMA imod dem

Kjære Thora, er du der! Du er da vel ikke syg?

THORA

Jeg? Nej.

SELMA

Jo, jo; det er du visst; jeg synes, du konsulerer Doktoren saa ivrigt i de sidste Dage.

THORA

Nej, jeg forsikkrer dig –

SELMA

Snakk; lad mig føle! Du brænder. Kjære Doktor, tror De ikke den Hede gaar over?

FJELDBO

Alting skal have sin Tid.

THORA

Frost er da heller ikke bedre –

SELMA

Nej, den jævne Middelvarme, – saa siger min Mand ogsaa.

KAMMERHERREN kommer fra Haven

Hele Familjen samlet i fortrolig Klynge? Det er just ikke meget høfligt mod Gjæsterne.

THORA

Kjære Faer, nu skal jeg strax –

KAMMERHERREN

Aha, det er Dem, Damerne gjør Kour till, Herr Stensgaard! Det skal jeg besørge.

THORA sagte till Fjeldbo

Bliv!

Hun gaar ud i Haven.

ERIK BRATTSBERG byder Selma Armen

Har Fruen noget imod –?

SELMA

Kom!

Begge ud tillhøjre.

KAMMERHERREN ser efter dem

At faa de to skillt ad, det er nu ikke till at tænke paa.

FJELDBO

Det vilde ogsaa være en syndig Tanke.

KAMMERHERREN

Ja, hvorledes dog Vorherre er Daarernes Formynder!

(raaber ud)

Thora, Thora, saa hav dog et Øje med Selma! Hent et Shawl till hende; og lad hende ikke løbe saaledes omkring; hun forkjøler sig! Ja, vi Mennesker er kortsynte, Doktor! Ved De noget Middel mod den Fejl?

FJELDBO

Ja; Lærepengene. Dem skal man anbringe bag Øret, saa ser man klarere en anden Gang.

KAMMERHERREN

Ej-ej! Takk for det Raad. Men De, som regner Dem for hjemme her, De skal saamæn ogsaa tage Dem lidt af Deres fremmede.

FJELDBO

Ja, vel; Stensgaard, skal kanske vi to –?

KAMMERHERREN

Aa nej, kjære, – derude gaar min gamle Ven, Hejre –

FJELDBO

Ja, han regner sig ogsaa for hjemme her.

KAMMERHERREN

Ha, ha, ha! Han gjør saa, ja!

FJELDBO

Naa, vi to skal slaa os sammen og prøve vort bedste.

(gaar ud i Haven)

STENSGAARD

Herr Kammerherren nævnte Daniel Hejre. Jeg maa sige, jeg blev forundret over at se ham her.

KAMMERHERREN

Gjorde De det? Herr Hejre og jeg er Skolekammerater og Ungdomsvenner. Vi har desuden stødt sammen i saamange Livsforholde –

STENSGAARD

Ja, om de Sammenstød gav Herr Hejre adskilligt tillbedste igaaraftes.

KAMMERHERREN

Hm!

STENSGAARD

Havde han ikke været, saa skulde jeg visselig ikke saaledes i min Stemning kogt over, som jeg gjorde. Men han har en Maade at omtale Personer og Begivenheder paa, som –; idetheletaget, der sidder en slem Mund paa ham.

KAMMERHERREN

Min kjære unge Ven, – Herr Hejre er min Gjæst; det faar De ikke Lov at glemme. Fuld Frihed i mit Hus; men med Forbehold: intet uridderligt i Omtale af dem, jeg omgaaes.

STENSGAARD

Jeg beer meget om Forladelse –!

KAMMERHERREN

Naa, naa, naa; De hører till den unge Slægt, som ikke regner det saa nøje. Hvad Herr Hejre angaar, saa tvivler jeg paa, at De kjender ham tillbunds. Herr Hejre er ialfald en Mand, hvem jeg skylder overmaade meget.

STENSGAARD

Ja, det paastod han rigtignok; men jeg troede ikke, at –

KAMMERHERREN

Jeg skylder ham det bedste af vor Familjelykke, Herr Stensgaard! Jeg skylder ham min Svigerdatter. Ja, det er virkelig saa. Daniel Hejre tog sig af hende i hendes Barndom; hun var et lidet Vidunder; gav allerede Koncerter ti Aar gammel; ja, De har da visst hørt hende nævne? Selma Sjøblom –?

STENSGAARD

Sjøblom? Ja, ganske visst; hendes Fader var svensk.

KAMMERHERREN

Musiklærer, ja! Han kom hertill for en hel Del Aar siden. En Musikers Kaar er, som De ved, i Regelen ikke de bedste; og hans Livsvaner er vel heller ikke altid till Fromme for –; naa, Herr Hejre har stedse været en Talentjæger; han tog sig af Barnet, fik hende sendt till Berlin; og da saa Faderen var død og Hejres Formuesforfattning havde forandret sig, kom hun tillbage till Kristiania, hvor hun naturligvis snart blev opptagen i de bedste Kredse. Derved, ser De, blev der en Mulighed for at hun og min Søn kunde støde sammen.

STENSGAARD

Ja, paa den Vis har gamle Daniel Hejre rigtignok været et Redskab –

KAMMERHERREN

Saaledes griber det ene ind i det andet her i Livet. Redskaber, det er vi allesammen; De ogsaa; det vil da sige, et nedbrydende –

STENSGAARD

Aa, Herr Kammerherre, jeg beer Dem; jeg er ganske skamfuld –

KAMMERHERREN

Skamfuld?

STENSGAARD

Ja, det var i højeste Grad upassende –

KAMMERHERREN

Mod Formen kunde der maaske være et og andet at indvende; men Meningen var god. Og det vil jeg bede Dem om: naar De herefter har noget paa Hjerte, saa kom till mig; tal aabent med mig, ærligt og ligefrem. Ser De, vi vil jo dog alle det bedste; det er jo min Pligt –

STENSGAARD

Og De tillader, at jeg taler aabent med Dem?

KAMMERHERREN

Ja, det ved Gud, jeg gjør. Tror De ikke, jeg længe har set, at Livet her paa visse Hold har taget en Rettning, som er alt andet end ønskelig? Men hvad skulde jeg gjøre? I højsalig Kong Carl Johans Tid levede jeg for det meste i Stokholm. Nu er jeg gammel; det er desuden min Natur imod at bryde frem med Reformer, eller at blande mig personligt ind i hele dette offentlige Røre. De derimod, Herr Stensgaard, De har alle Betingelser; derfor vil vi holde sammen.

STENSGAARD

Takk, Herr Kammerherre! Takk, Takk!

Værksforvalter Ringdal og Daniel Hejre fra Haven.

RINGDAL

Og jeg siger Dem, det maa være en Misforstaaelse.

DANIEL HEJRE

Ja saa? Det var løjerligt! Jeg skulde misforstaa mine egne Ører?

KAMMERHERREN

Noget nyt, Hejre?

DANIEL HEJRE

Ikke andet, end at Anders Lundestad er ifærd med at gaa over till Storlipartiet.

KAMMERHERREN

Aa; nu spaser du!

DANIEL HEJRE

Beer om Forladelse, højstærede; har det fra hans egen Mund. Gaardbruger Lundestad agter paa Grund af svækket Helbredstillstand at træde tillbage i Privatlivet; og saa kan man jo slutte sig till Resten.

STENSGAARD

Og det har De fra hans egen Mund?

DANIEL HEJRE

Ja saamæn; han forkyndte den vigtige Begivenhed midt i en lyttende Klynge dernede; he-he!

KAMMERHERREN

Men, min gode Ringdal, hvorledes kan dette hænge sammen?

DANIEL HEJRE

Aa, det er da ikke vanskeligt at gjætte.

KAMMERHERREN

Jo, tillforladelig. Men dette er jo en stor Sag for Distriktet. Kom med, Ringdal; vi maa sandelig tale med Manden.

Han og Ringdal gaar ned i Haven.

DOKTOR FJELDBO fra den bageste Havedør

Er Kammerherren gaaet ud?

DANIEL HEJRE

Hyss; de vise skal holde Raad! Stor Nyhed, Doktor! Lundestad frasiger sig Storthingshvervet.

FJELDBO

Aa, det er ikke muligt?

STENSGAARD

Ja, kan du begribe det?

DANIEL HEJRE

Jo, nu blir her Røre og Rummel. Det er de unges Forbund, som begynder at virke, Herr Stensgaard! Ved De, hvad De skulde kalde den Forening? Ja, jeg skal sige Dem det siden.

STENSGAARD

Tror De virkelig, det er vort Forbund –?

DANIEL HEJRE

Det er der da minsæl ingen Tvivl om. Naa, saa faar vi altsaa dog den Glæde at skikke Herr Proprietariussen afgaarde som Storthingsmand. Aa, gid han allerede var afgaarde; – jeg skulde saamæn gjerne skydse ham –; noksagt; he-he!

(gaar ud i Haven)

STENSGAARD

Men sig mig, Fjeldbo, – hvorledes rimer du alt dette sammen?

FJELDBO

Der er andre Ting, som er vanskeligere at rime sammen. Hvorledes kommer du her?

STENSGAARD

Jeg? Ligesom de øvrige, naturligvis; jeg er indbuden.

FJELDBO

Ja, det blev du igaaraftes, hører jeg; – efter din Tale –

STENSGAARD

Nu ja?

FJELDBO

Men at du modtog den Indbydelse –!

STENSGAARD

Ja, hvad Fanden skulde jeg gjøre? Jeg kunde da ikke fornærme de skikkelige Mennesker.

FJELDBO

Saa? Kunde du ikke det? I din Tale kunde du det dog.

STENSGAARD

Snakk! I min Tale var det Principer, jeg angreb, ikke Personer.

FJELDBO

Og hvorledes forklarer du nu Kammerherrens Indbydelse?

STENSGAARD

Ja, kjære Ven, der er jo kun en Maade at forklare den paa.

FJELDBO

Nemlig, at Kammerherren er bange for dig?

STENSGAARD

Han skal, ved Gud, ikke faa Grund till det! Han er en Hædersmand.

FJELDBO

Det er han.

STENSGAARD

Og ligger der ikke noget rørende i at den gamle Mand tager Sagen paa den Maade? Og hvor Frøken Brattsberg var dejlig, da hun bragte Brevet!

FJELDBO

Men sig mig, – Opptrinet fra igaar er da vel ikke kommet paa Tale her?

STENSGAARD

Aa langtfra; de er altfor dannede Mennesker till at røre ved sligt. Men det bider mig i Samvittigheden; siden vil jeg gjøre en Undskyldning –

FJELDBO

Nej, det maa jeg bestemt fraraade! Du kjender ikke Kammerherren –

STENSGAARD

Ja-ja; saa skal mine Handlinger tale for mig.

FJELDBO

Du vil da ikke bryde med Storlifolket?

STENSGAARD

Jeg vil bringe en Udsoning tillveje; jeg har jo min Forening; den er allerede en Magt, som du ser.

FJELDBO

Ja, men en Ting, mens jeg husker det; – din Kjærlighed till Frøken Monsen –; jeg raaded dig igaar till at gjøre Alvor af den Sag –

STENSGAARD

Ja, ja, det kan vi altid –

FJELDBO

Nej, hør; jeg har tænkt nøjere over det. Du skal slaa den Plan af Tankerne.

STENSGAARD

Ja, det tror jeg du har Rett i. Gifter man sig ind i en udannet Familje, saa gifter man sig paa en Maade med hele Familjen.

FJELDBO

Aa ja; baade af den og af andre Grunde –

STENSGAARD

Monsen er en udannet Person, det ser jeg nu.

FJELDBO

Ja, han er just ingen beleven Mand.

STENSGAARD

Nej, det er sgu’ visst! Han gaar og taler ilde om Folk, som han ser i sit Hus; det er uridderligt. Paa Storli lugter det af daarlig Tobak i alle Stuer –

FJELDBO

Men, kjære, – at du ikke har mærket den Tobakslugt, før nu –?

STENSGAARD

Det er Sammenligningen, som gjør det. Jeg kom paa en falsk Fod her i Byggden fra første Færd af. Jeg faldt i Kløerne paa Partigjængere, som tuded mig Ørerne fulde. Det skal være forbi! Jeg vil ikke gaa her og slide mig opp som Redskab for Egennytte eller for Raahed og Dumhed.

FJELDBO

Men hvad vil du saa bruge din Forening till?

STENSGAARD

Foreningen blir uforandret; den er grundlagt paa en saa temmelig bred Basis; – ja, det vil sige, den er stiftet till at modarbejde slette Indflydelser; – jeg ser først nu, fra hvilken Kant de Indflydelser kommer.

FJELDBO

Men tror du «de unge» vil se det samme?

STENSGAARD

Det skal de. Jeg tør vel forlange, at slige Karle retter sig efter min bedre Indsigt.

FJELDBO

Men hvis de nu ikke vil?

STENSGAARD

Saa kan de gaa sin egen Gang. Jeg behøver dem ikke længere. Og mener du desuden, at jeg, i halsstarrig Blindhed, og for et uselt Konsekventsmageris Skyld, skulde lade min Fremtid glide ind i et fejl Spor og aldrig komme till Maalet?

FJELDBO

Hvad mener du med Maalet?

STENSGAARD

Et Liv, som svarer till mine Evner, og som fylder alle mine Interesser ud.

FJELDBO

Ingen svævende Talemaader! Hvad mener du med Maalet?

STENSGAARD

Naa, till dig kan jeg sagtens sige det. Med Maalet mener jeg: engang i Tiden at blive Storthingsmand eller Statsraad, og at blive lykkelig gift i en rig og anset Familje.

FJELDBO

Se, se; og saa tænker du, ved Hjælp af Kammerherrens Forbindelser, –?

STENSGAARD

Ved Hjælp af mig selv tænker jeg at naa det! Det vil komme og det skal komme; men ganske af sig selv. Naa, det har forresten lange Udsigter; – lad det kun! Indtill da vil jeg leve og nyde her i Skjønhed og Solskin –

FJELDBO

Her?

STENSGAARD

Ja, her! Her er fine Sæder; her er Ynde over Tillværelsen; her er Gulvet lagt ligesom blot till at trædes paa af lakerte Støvler; her er Lænestolene dybe, og Damerne sidder smukt i dem; her gaar Samtalen lett og elegant, som en Kasteleg; her plumper ingen Raahed ind og gjør Selskabet stille. Aa, Fjeldbo, – her først føler jeg hvad Fornemhed er. Ja, vi har dog virkelig vor Adel; en liden Kreds; en Adel i Dannelse; og den vil jeg tillhøre. Føler du ikke selv, at man luttres her? At Rigdommen her er af et andet Slags? Naar jeg tænker paa Monsens Rigdom, saa forestiller jeg mig den i Skikkelse af store Bunker fedtede Papirsedler, af ølsmudsede Panteobligationer; – men her, her er det Metal, skinnende Sølv! Og med Menneskene er det ligedan. Kammerherren, – hvilken prægtig, fin gammel Gubbe!

FJELDBO

Det er han.

STENSGAARD

Og Sønnen, – djerv, ligefrem, dygtig!

FJELDBO

Ganske visst.

STENSGAARD

Og Svigerdatteren, du! Hun er en Perle; – gode Gud, hvilken rig og ejendommelig Natur –

FJELDBO

Det har Thora – det har Frøken Brattsberg ogsaa.

STENSGAARD

Ja vel; men se, hun er nu mindre betydelig.

FJELDBO

Aa, du kjender hende ikke. Du ved ikke, hvor hun er dyb og stille og trofast.

STENSGAARD

Men Svigerdatteren da! Saa ligefrem, næsten hensynsløs; og saa anerkjendende, saa erobrende –!

FJELDBO

Jeg tror virkelig, du er forelsket i hende.

STENSGAARD

I en gift Kone? Er du gal, Menneske! Hvad skulde det føre till? Nej, men jeg blir forelsket; det føler jeg godt. Ja, hun er rigtignok dyb, stille og trofast!

FJELDBO

Hvem?

STENSGAARD

Frøken Brattsberg, naturligvis.

FJELDBO

Hvad for noget? Du tænker da vel aldrig paa –?

STENSGAARD

Jo, det ved Gud, jeg gjør!

FJELDBO

Nej, men jeg forsikkrer dig, det gaar aldeles ikke an!

STENSGAARD

Hoho! Viljen er en Verdensmagt, du! Vi skal se, det gaar an.

FJELDBO

Men dette er jo den rene skjære Lettsindighed! Igaar var det Frøken Monsen –

STENSGAARD

Ja, se, det var en Overilelse; men det fraraadede du mig jo selv –

FJELDBO

Jeg fraraader dig paa det bestemteste at tænke paa nogen af dem.

STENSGAARD

Saa? Du agter kanske selv at erklære dig for en af dem?

FJELDBO

Jeg? Nej, det forsikkrer jeg dig –

STENSGAARD

Ja, det skulde nu heller ikke have holdt mig tillbage, om saa var. Vil man staa mig ivejen, vil man spærre Fremtiden for mig, saa kjender jeg ingen Hensyn.

FJELDBO

Vogt dig, at ikke jeg siger det samme!

STENSGAARD

Du! Hvad Rett har du till at gjøre dig till Formynder og Værge for Kammerherre Brattsbergs Familje?

FJELDBO

Jeg har en Vens Rett idetmindste.

STENSGAARD

Pytt; den Snakk fanger du ikke mig med. Du har Egennyttens Rett, har du! Det tillfredsstiller din smaalige Forfængelighed at gaa og være Pott og Pande her i Huset; derfor skal jeg holdes borte.

FJELDBO

Ja, det var det bedste, som kunde times dig. Du staar her paa en hul Grund.

STENSGAARD

Gjør jeg virkelig? Tusend Takk! Den Grund skal jeg vide at bygge Støtter under.

FJELDBO

Prøv; men jeg spaar dig, det ramler forinden.

STENSGAARD

Haa-haa! Du har Rævestreger bag Øret? Godt, at det kom for Dagen. Jeg kjender dig nu; du er min Uven; den eneste, jeg har her.

FJELDBO

Det er jeg ikke!

STENSGAARD

Det er du! Du har altid været det; lige fra Skoletiden. Se dig omkring her, hvorledes alle anerkjender mig, uagtet jeg er fremmed for dem. Du derimod, du, som kjender mig, du har aldrig anerkjendt mig. Det er overhovedet det usle ved dig, at du aldrig kan anerkjende nogen; du har gaaet derinde i Kristiania og drevet om i Thevandsselskaber og fyldt Tillværelsen ud med at sige Smaavittigheder. Sligt hævner sig, du! Sansen for det, som er mere værd i Livet, – for det, som der er Løftelse og Flugt i, den sløves, og saa staar man der og duer till ingenting.

FJELDBO

Duer jeg till ingenting!

STENSGAARD

Har du nogensinde duet till at anerkjende mig?

FJELDBO

Hvad skulde jeg da anerkjende?

STENSGAARD

Min Vilje, om ikke andet. Den anerkjendes af alle de andre; – af det menige Folk ved Festen igaar, af Kammerherre Brattsberg og hans Familje –

FJELDBO

Af Proprietær Monsen og hans ditto, af –; Død og Plage, det er sandt, – herude staar en og venter paa dig –

STENSGAARD

Hvem er det?

FJELDBO gaar mod Baggrunden

En, som anerkjender dig.

(aabner Døren og kalder)

Aslaksen, kom ind!

STENSGAARD

Aslaksen?

ASLAKSEN kommer

Naa, endelig da!

FJELDBO

Paa Gjensyn; jeg skal ikke forstyrre Vennerne.

(gaar ud i Haven)

STENSGAARD

Men hvad i Pokkers Navn vil De her?

ASLAKSEN

Jeg maa nødvendig tale med Dem. De lovte mig igaar en Berettning om Foreningens Stiftelse og –

STENSGAARD

Den kan ikke komme –; det maa vi vente med till en anden Gang.

ASLAKSEN

Umuligt, Herr Stensgaard; Avisen skal ud imorgen tidlig –

STENSGAARD

Sniksnakk! Det hele maa forandres. Sagen er traadt ind i et nyt Stadium; her er kommet andre Momenter till. Hvad jeg ytrede om Kammerherre Brattsberg, maa aldeles omredigeres, før det kan bruges.

ASLAKSEN

Nej, det om Kammerherren, det er allerede trykkt.

STENSGAARD

Naa, saa ud med det igjen!

ASLAKSEN

Ud med det?

STENSGAARD

Ja, jeg vil ikke ha’e det paa den Maade. De ser paa mig? Tror De ikke jeg forstaar at styre Foreningens Anliggender, kanske?

ASLAKSEN

Jo, Gudbevares; men jeg maa bare sige Dem –

STENSGAARD

Ingen Indvendinger, Aslaksen; sligt taaler jeg minsæl ikke!

ASLAKSEN

Herr Sagfører Stensgaard, ved De, at den Smule tørre Brød, jeg har, den sætter De paa Spil? Ved De det?

STENSGAARD

Nej, det ved jeg slettikke.

ASLAKSEN

Jo, saa er det. I Vinter, før De kom hertill, var mit Blad i Oppkomst. Jeg redigerte det selv, skal jeg sige Dem; og jeg redigerte det med Princip.

STENSGAARD

De?

ASLAKSEN

Ja, jeg! Jeg sagde till mig selv: det er det store Publikum, som skal bære et Blad; men det store Publikum er det slette Publikum, – det ligger nu i de lokale Forholde; og det slette Publikum vil have et slett Blad. Se, saa redigerte jeg Bladet –

STENSGAARD

Slett! Ja, det er ubestrideligt.

ASLAKSEN

Ja, og det stod jeg mig paa. Men saa kom De og indførte Ideer i Distriktet; og saa fik Bladet en Farve, og derfor faldt alle Anders Lundestads Venner fra; de, som er tillbage, de betaler slett –

STENSGAARD

Ja, men Bladet blev godt.

ASLAKSEN

Jeg kan ikke leve af et godt Blad. Nu skulde her vækkes Røre; her skulde gjøres Ende paa, som De lovte igaar; Stormændene skulde stilles i Gabestokken; der skulde komme slige Ting ind, som alle maatte læse, – og saa svigter De –

STENSGAARD

Hoho! De mener, jeg skulde tjene Dem og Skandalen? Nej, mange Takk, min gode Mand!

ASLAKSEN

Herr Sagfører Stensgaard, De maa ikke drive mig till det yderste, for ellers gaar det galt.

STENSGAARD

Hvad mener De med det?

ASLAKSEN

Jeg mener, at jeg saa maa gjøre Bladet indbringende paa en anden Vis. Gud skal vide, jeg gjør det ikke med Lyst. Før De kom, ernærte jeg mig redeligt med ulykkelige Hændelser og Selvmord og slige uskyldige Ting, som tidt ikke var passeret engang. Men nu har De faaet vendt opp og ned paa det altsammen; nu maa her anden Kost till –

STENSGAARD

Ja, det vil jeg bare sige Dem: gaar De paa egen Haand, gaar De et Skridt udenfor mine Ordre og gjør Bevægelsen her till et Middel for Deres smudsige Egennytte, saa gaar jeg till Bogtrykker Alm og stifter et nyt Blad. Vi har Penge, vi, ser De! Og saa skal Deres Avislapp være ødelagt inden fjorten Dage.

ASLAKSEN bleg

Det gjør De ikke!

STENSGAARD

Jo, det gjør jeg; og jeg skal være Mand for at redigere Bladet, saa det faar det store Publikum for sig.

ASLAKSEN

Saa gaar jeg i denne Stund till Kammerherre Brattsberg –

STENSGAARD

De? Hvad vil De der?

ASLAKSEN

Hvad vil De her? Tror De ikke jeg skjønner, hvorfor Kammerherren har bedt Dem? Det er fordi han er rædd for Dem og for hvad De vil gjøre; og det drager De Nytte af. Men er han rædd for hvad De vil gjøre, saa er han vel ogsaa rædd for hvad jeg vil trykke; og det vil jeg drage Nytte af!

STENSGAARD

Det skulde De vove? De! Slig en Stymper –!

ASLAKSEN

Ja, det skal jeg vise Dem. Skal Deres Skaaltale ud af Bladet, saa skal Kammerherren betale mig for at ta’e den ud.

STENSGAARD

Vov det; vov det bare! De er drukken, Menneske –!

ASLAKSEN

Ikke mere end till Maade. Men jeg blir som en Løve, naar man vil tage den fattige Brødbid fra mig. De kan ikke sætte Dem ind i, hvorledes jeg har det hjemme; en sengeliggende Kone, et vanført Barn –

STENSGAARD

Pakk Dem! Vil De søle mig ned i Deres Gemenhed? Hvad kommer Deres værkbruddne Koner og vanskabte Unger mig ved? Vover De at stille Dem ivejen for mig, understaar De Dem bare at spærre en eneste Udsigt, saa skal De komme till at ligge paa Fattigkassen før Aaret er omme!

ASLAKSEN

Jeg skal vente en Dag –

STENSGAARD

Naa; De begynder at faa Fornuftens Brug igjen.

ASLAKSEN

Jeg skal i et Extranummer underrette Abonnenterne om, at Redaktøren, som Følge af en ved Festgildet paadragen Upasselighed –

STENSGAARD

Ja, ja; gjør det; senere kan det jo nok hænde, vi kommer tillrette med hinanden.

ASLAKSEN

Gid det var saa vel. – Herr Overrettssagfører Stensgaard, – husk paa: den Avis, den er mit eneste Lam.

(ud i Baggrunden)

GAARDBRUGER LUNDESTAD i den forreste Havedør

Naa, Herr Sagfører Stensgaard?

STENSGAARD

Naa, Herr Gaardbruger Lundestad?

LUNDESTAD

De gaar her saa alene? Dersom det var Dem belejligt, vilde jeg nok gjerne tale lidt med Dem.

STENSGAARD

Med Fornøjelse.

LUNDESTAD

Først maa jeg nu sige Dem det, at dersom De har hørt, jeg skulde have sagt noget ufordelagtigt om Dem, saa maa De ikke tro det.

STENSGAARD

Om mig? Hvad skulde De have sagt?

LUNDESTAD

Ingenting; det forsikkrer jeg Dem. Men her findes saa mange ørkesløse Mennesker, som bare gaar omkring og syr Folk sammen.

STENSGAARD

Ja, i det hele taget, – vi to er desværre kommet i en noget skjæv Stilling till hinanden.

LUNDESTAD

Det er en ganske naturlig Stilling, Herr Stensgaard. Det er det gamles Stilling till det nye; det gaar altid saa.

STENSGAARD

Aa, bevares, Herr Lundestad, De er da ikke saa gammel.

LUNDESTAD

Aa jo, aa jo, jeg blir gammel nu. Jeg har nu siddet i Thinget siden 1839. Nu synes jeg det kunde være paa Tiden at faa Afløsning.

STENSGAARD

Afløsning?

LUNDESTAD

Tiderne skifter, ser De. Nye Oppgaver taer Væxt; og till at bære dem frem kræves der nye Kræfter.

STENSGAARD

Ærligt og opprigtigt, Herr Lundestad, – vil De altsaa virkelig vige for Monsen?

LUNDESTAD

For Monsen? Nej, for Monsen vil jeg ikke vige.

STENSGAARD

Men saa forstaar jeg ikke –?

LUNDESTAD

Sætt nu, jeg veg for Monsen; tror De saa, han havde Udsigt till at blive valgt?

STENSGAARD

Ja, det er vanskeligt at sige. Valgmandsvalget skal jo rigtignok allerede foregaa iovermorgen, og Stemningen er visstnok endnu ikke tillstrækkelig bearbejdet; men –

LUNDESTAD

Jeg tror ikke det vilde lykkes. Mit og Kammerherrens Parti vil ikke stemme paa ham. Ja, «mit Parti», det er nu saadan en Talemaade; jeg mener Ejendomsmændene, de gamle Slægter, som sidder fast paa sin Jord og hører hjemme her. De vil ikke kjendes ved Monsen. Monsen er en Indflytter; der er ingen, som ved noget saadan rigtig tillbunds om Monsen og hans Sager. Og saa har han nu maattet hugge meget ned omkring sig for at vinde Plads; hugget ud baade Skoge og Familjer, kan en sige.

STENSGAARD

Ja, men hvis De altsaa mener, der ingen Udsigt er –

LUNDESTAD

Hm! Det er skjeldne Gaver, De har faaet idetheletaget, Herr Stensgaard. Vorherre har udrustet Dem rigeligt. Men der er en liden Ting, som han skulde givet Dem paa Kjøbet.

STENSGAARD

Og hvad skulde det være?

LUNDESTAD

Sig mig, – hvorfor tænker De aldrig paa Dem selv? Hvorfor har De slettingen Ærgjærrighed?

STENSGAARD

Ærgjærrighed? Jeg?

LUNDESTAD

Hvorfor gaar De her og spilder Deres Kræfter paa andre? Kort og godt, – hvorfor vil De ikke selv ind i Thinget?

STENSGAARD

Jeg? Det er ikke Deres Alvor!

LUNDESTAD

De har jo skaffet Dem Stemmerett, hører jeg. Men nytter De ikke Lejligheden nu, saa kommer der en anden ind, og han blir kanske fast i Sadlen, og da er han ikke saa lett at fordrive.

STENSGAARD

Men, for Guds Skyld, mener De, hvad De siger, Herr Lundestad?

LUNDESTAD

Det fører jo ikke till noget; naar De ikke vil, saa –

STENSGAARD

Vil? Vil? Jeg maa opprigtig tillstaa Dem, jeg er ikke saa aldeles blottet for Ærgjærrighed, som De tror. Men antager De virkelig, at sligt kan ske?

LUNDESTAD

Ske kunde det nok. Jeg skulde gjøre mit bedste. Kammerherren vilde visst ogsaa gjøre sit; han kjender jo Deres Talegaver. De unge har De for Dem og –

STENSGAARD

Herr Lundestad, De er, ved Gud, min sande Ven!

LUNDESTAD

Aa, det mener De nu ikke saa stort med. Var jeg Deres Ven, saa tog De Byrden fra mig; De har unge Skuldre; De kunde bære den saa lett.

STENSGAARD

Raad over mig i saa Henseende; jeg skal ikke svigte.

LUNDESTAD

Saa De er altsaa ikke uvillig –?

STENSGAARD

Her er min Haand!

LUNDESTAD

Takk! Tro mig, Herr Stensgaard, De kommer ikke till at angre paa det. Men nu maa vi fare varsomt frem. Valgmænd maa vi begge to sørge for at blive, – jeg for at foreslaa Dem till min Efterfølger og examinere Dem lidt i Forsamlingen, og De for at gjøre Rede for Deres Meninger –

STENSGAARD

Aa, er vi først saa vidt, saa er vi ovenpaa. I Valgmandsforsamlingen er jo De almægtig.

LUNDESTAD

Der er Maade med Almægtigheden; – De maa naturligvis bruge Deres Talegaver; De faar se at bortforklare det, som kan være mest kantet og stødende –

STENSGAARD

De mener da vel ikke, at jeg skal bryde med mit Parti?

LUNDESTAD

Se nu bare sindigt paa Sagen. Hvad vil det sige, at her er to Partier? Det vil sige, at her paa den ene Side findes endel Mænd eller Slægter, som er i Besiddelse af de almindelige borgerlige Goder, – jeg mener Ejendom, Uafhængighed, og Andel i Magten. Det er det Parti, jeg hører till. Og paa den anden Side findes her mange yngre Medborgere, som gjerne vil erhverve sig disse Samfundsgoder. Se, det er Deres Parti. Men dette Parti kommer De jo ganske naturligt og ligefrem till at træde ud af, naar De nu faar Andel i Magten og derhos skaffer Dem en Stilling her som rigtig fast Ejendomsmand; – ja, for det er nødvendigt, Herr Stensgaard!

STENSGAARD

Ja, det tror jeg ogsaa det er. Men Tiden er knapp; en saadan Stilling erhverves ikke i en Haandevending.

LUNDESTAD

Aa nej, den gjør nok ikke det; men De kunde vel kanske ogsaa hjælpe Dem bare med Udsigten –

STENSGAARD

Udsigten?

LUNDESTAD

Skulde De have saa svært meget imod at tænke paa et godt Gifte, Herr Stensgaard? Her er rige Arvinger i Byggden. En Mand, som De, med Fremtiden for sig, – en Mand, som kan gjøre Regning paa at komme ind i de højeste Poster, – tro mig, Dem vil ingen vrage, naar De spiller Deres Kort fint.

STENSGAARD

Saa hjælp mig med Spillet! For Guds Skyld –! De aabner Vidder for mig; store Syner! Alt det, jeg har haabet og higet efter; at gaa som en Frigjører fremst i Folket; alt det fjerne, jeg har drømt om, det rykker mig nu saa levende nær!

LUNDESTAD

Ja, vi skal være lysvaagne, Herr Stensgaard! Deres Ærgjærrighed er allerede paa Benene, ser jeg. Det er godt. Resten vil gaa af sig selv. – Naa, Takk saalænge! Jeg skal aldrig glemme Dem, at De vilde tage Magtens Byrde fra mine gamle Skuldre!

Gjæster og Husets Folk kommer efterhaanden ind fra Haven. To Tjenestepiger bringer Lys og byder Forfriskninger om under det følgende.

SELMA gaar opp mod Pianoet tillvenstre i Baggrunden

Herr Stensgaard, De maa være med; vi skal lege Pantelege.

STENSGAARD

Med Fornøjelse; jeg er udmærket opplagt!

(gaar ligeledes mod Baggrunden, træffer Aftale med hende, sætter Stole tillrette, o. s. v.)

ERIK BRATTSBERG dæmpet

Hvad Pokker er det, Faer fortæller, Herr Hejre? Hvad er det for en Tale, Sagfører Stensgaard skal have holdt heroppe igaar?

DANIEL HEJRE

He-he; ved man ikke det?

ERIK BRATTSBERG

Nej; vi Byfolk var jo till Middag og Bal inde i Klubben. Men Faer siger, at Herr Stensgaard har aldeles brudt med Storlifolket, at han var saa forskrækkelig grov imod Monsen –

DANIEL HEJRE

Imod Monsen? Nej, der har De visst hørt fejl, højstærede –

ERIK BRATTSBERG

Ja, der stod rigtignok saa mange omkring, saa jeg fik ikke rigtig Rede i det; men jeg hørte ganske bestemt at –

DANIEL HEJRE

Noksagt; vent till imorgen, da faar De Historien till Frokost i Aslaksens Avis.

(gaar fra ham)

KAMMERHERREN

Naa, min kjære Lundestad, holder De endnu fast paa de Griller –?

LUNDESTAD

Det er ingen Griller, Herr Kammerherre; naar en Mand staar Fare for at fortrænges, saa bør han vige frivilligt.

KAMMERHERREN

Talemaader! Hvem tænker vel paa at fortrænge Dem?

LUNDESTAD

Hm; jeg er en gammel Vejrprofet. Her er Omslag i Luften. Naa, jeg har alt Stedfortræderen. Sagfører Stensgaard er villig –

KAMMERHERREN

Sagfører Stensgaard?

LUNDESTAD

Ja, var ikke det Meningen? Jeg tog det for et Vink, da Kammerherren sagde, at den Mand maatte en støtte, og at en skulde slutte sig till ham.

KAMMERHERREN

Ja, jeg mente i hans Opptræden mod alt dette fordærvelige Svindlervæsen, som drives paa Storli.

LUNDESTAD

Men hvorledes kunde Kammerherren være saa sikker paa, at Stensgaard vilde bryde med de Folk?

KAMMERHERREN

Kjære, det viste sig jo igaaraftes.

LUNDESTAD

Igaaraftes?

KAMMERHERREN

Ja, da han talte om Monsens fordærvelige Indflydelse i Sognet.

LUNDESTAD med aaben Mund

Om Monsens –?

KAMMERHERREN

Ja visst; paa Bordet –

LUNDESTAD

Oppe paa Bordet, ja?

KAMMERHERREN

Han var forskrækkelig grov; kaldte ham en Pengesækk, og en Basilisk, eller en Lindorm, eller noget lignende. Ha, ha, det var virkelig morsomt at høre paa.

LUNDESTAD

Var det morsomt at høre paa?

KAMMERHERREN

Ja, jeg nægter ikke, Lundestad, at jeg under de Folk, hvad de faar af den Slags. Men nu maa vi støtte ham; thi efter et sligt blodigt Angreb –

LUNDESTAD

Som det igaar, ja?

KAMMERHERREN

Ja, vel.

LUNDESTAD

Det paa Bordet?

KAMMERHERREN

Ja, det paa Bordet.

LUNDESTAD

Om Monsen?

KAMMERHERREN

Ja, om Monsen og hans Slæng. Nu vil de naturligvis søge at hævne sig; og det kan man da ikke fortænke dem i –

LUNDESTAD afgjort

Sagfører Stensgaard maa støttes, – det er klart!

THORA

Kjære Faer, du skal være med i Legen.

KAMMERHERREN

Aa Snakk, Barn –

THORA

Jo visst; kom; Selma vil det endelig.

KAMMERHERREN

Ja, ja, saa faar jeg vel føje mig.

(dæmpet idet de gaar)

Det er dog sørgeligt med Lundestad; han begynder virkelig at blive sløv; tænk, han har sletikke forstaaet, hvad Stensgaard –

THORA

O, kom, kom; nu skal vi lege!

Hun drager ham med ind i Kredsen, hvor Legen er i fuld Gang mellem de unge.

ERIK BRATTSBERG raaber fra sin Plads

Herr Hejre, De er udnævnt till Pantdommer!

DANIEL HEJRE

He-he; det er saamæn min første Udnævnelse i Verden.

STENSGAARD ligeledes i Kredsen

Paa Grund af Deres Bekjendtskab med Justitsen, Herr Hejre!

DANIEL HEJRE

Aa, mine elskelige unge Venner, det skulde være mig en Fryd at dømme jer allesammen –; noksagt!

STENSGAARD smutter hen till Lundestad, som staar i Forgrunden tillvenstre

De talte med Kammerherren. Hvad var det om? Var det noget om mig?

LUNDESTAD

Desværre; det var om dette her igaaraftes –

STENSGAARD vrider paa sig

Død og Plage!

LUNDESTAD

Han syntes, De havde været forskrækkelig grov, sa’e han.

STENSGAARD

Ja, tror De ikke det piner mig –

LUNDESTAD

De kunde nu bøde paa det.

ERIK BRATTSBERG raaber ned

Herr Stensgaard, Raden er till Dem!

STENSGAARD

Jeg kommer!

(hurtigt, till Lundestad)

Hvorledes bøde paa det?

LUNDESTAD

Finder De Lejlighed, saa gjør Kammerherren en Undskyldning.

STENSGAARD

Det skal jeg, ved Gud, gjøre!

SELMA

Skynd Dem; skynd Dem!

STENSGAARD

Jeg kommer, Frue! Her er jeg!

Legen fortsættes under Latter og Lystighed. Nogle ældre Herrer spiller Kort tillhøjre. Lundestad sætter sig tillvenstre; Daniel Hejre nær ved.

DANIEL HEJRE

Den Hvalp siger, jeg har havt med Justitsen at gjøre!

LUNDESTAD

Han er noget uvorren i sin Mund, det kan ikke nægtes.

DANIEL HEJRE

Derfor gaar ogsaa hele Familjen og loggrer for ham. He-he; det er ynkeligt at se, hvor rædde de er.

LUNDESTAD

Nej, der ser De galt, Herr Hejre; Kammerherren er ikke rædd.

DANIEL HEJRE

Ikke det? Tror De jeg er blind, højstærede?

LUNDESTAD

Nej, men –; ja, De kan da vel tie? Godt; jeg skal sige Dem, hvorledes det hænger sammen. Kammerherren tror, det var Monsen, det gjaldt igaar.

DANIEL HEJRE

Monsen? Aa, Visvas!

LUNDESTAD

Minsæl, Herr Hejre! Ringdal eller Frøkenen har vel bildt ham det ind –

DANIEL HEJRE

Og saa gaar han hen og beer ham till stor Middag! Nej, det er, Gud døde mig, udmærket! Nej; ved De hvad, det kan jeg ikke tie med.

LUNDESTAD

Hyss, hyss! Husk, hvad De lovte mig. Kammerherren er jo Deres gamle Skolekammerat; og om han end har faret lidt haardt frem imod Dem –

DANIEL HEJRE

He-he; jeg skal betale ham det med Renter –

LUNDESTAD

Vogt Dem vel; Kammerherren er mægtig. Leg ikke med Løver.

DANIEL HEJRE

Brattsberg en Løve? Pytt; han er dum, Faer; det er jeg ikke. Aa, hvilke dejlige Chikaner, hvilke Spydigheder, hvilke Stikkpiller jeg skal lave ud af dette her, naar jeg engang faar vor store Proces i Gang!

SELMA raaber fra Kredsen

Herr Dommer, hvad skal den gjøre, som ejer dette Pant?

ERIK BRATTSBERG ubemærket, till Daniel Hejre

Det er Stensgaards! Find paa noget morsomt.

DANIEL HEJRE

Det Pant? He-he, lad mig se; han kunde jo per Exempel, – noksagt. Han skal holde en Tale!

SELMA

Det er Herr Stensgaards Pant.

ERIK BRATTSBERG

Herr Stensgaard skal holde en Tale!

STENSGAARD

Aa nej; lad mig slippe; jeg kom slemt nok fra det igaar.

KAMMERHERREN

Fortrinligt, Herr Stensgaard; jeg forstaar mig ogsaa lidt paa Veltalenhed.

LUNDESTAD till Daniel Hejre

Gudsdød; bare han nu ikke forplumrer sig.

DANIEL HEJRE

Forplumrer sig? He-he, De er fin, De! Et velsignet Indfald!

(halvhøjt till Stensgaard)

Kom De galt fra det igaar, saa kan De jo slaa Dem selv paa Munden idag.

STENSGAARD faar en pludselig Idé

Lundestad, her er Lejligheden!

LUNDESTAD undvigende

Spil Deres Kort fint.

(søger sin Hatt og lister sig efterhaanden mod Døren)

STENSGAARD

Ja, jeg skal holde en Tale!

DE UNGE DAMER

Bravo! Bravo!

STENSGAARD

Tag Deres Glasse, mine Damer og Herrer! Nu holder jeg en Tale, der begynder i et Eventyr; thi jeg føler Eventyrets Strøm af Livsmod lufte igjennem mig i denne Kreds.

ERIK BRATTSBERG till Damerne

Hør; hør!

Kammerherren tager sit Glas fra Spillebordet tillhøjre og bliver staaende der. Ringdal, Doktor Fjeldbo og et Par andre Herrer kommer ind fra Haven.

STENSGAARD

Det var i Vaardagene. Da kom der en ung Gjøg flyvende ind i Lien. Gjøgen er en Lykkefugl; og der var stort Fuglegilde nedenunder ham paa den flade Mark, og baade vildt og tamt Kræ flokkedes der. Ud fra Hønsegaardene tripped de; opp fra Gaasedammene kom de vaggende; ned fra Storlien strøg en tung Tiur i lav, braskende Flugt, tog Fæste og bruste med Fjærene og kradsed med Vingerne og gjorde sig endnu bredere, end han var; og alt imellem galte han: krak, krak, krak, hvilket vil sige saa meget som: jeg er Kaxen fra Storlien, jeg!

KAMMERHERREN

Fortræffeligt! Hør!

STENSGAARD

Og saa var der en gammel Hakkespætt. Langsefter Træstammerne vimsed han rakt opp og ned, bored med sit spidse Næbb, gramsed Orme i sig, og alt det, som sætter Galde, og tillhøjre og tillvenstre hørte man: prik, prik, prik; – det var Hakkespætten –

ERIK BRATTSBERG

Nej, om Forladelse, var ikke det en Stork eller en –?

DANIEL HEJRE

Noksagt!

STENSGAARD

Det var den gamle Hakkespætt. Men saa kom der Liv i Laget; thi de fandt en at kagle ondt om; og saa stimled de sammen og kagled i Kor, saa længe, till den unge Gjøg begyndte at kagle med –

FJELDBO ubemærket

For Guds Skyld, Menneske, ti stille!

STENSGAARD

Men den, det gjaldt, det var en Ørn, som sad i ensom Ro paa et bratt Fjeld. Om ham var de alle enige. «Han er en Skræmsel for Byggden» sa’e en hæs Ravn. Men Ørnen skar ned i skraa Flugt, greb Gjøgen, og bar ham opp i Højden. – Det var et Hjerterov! Og der oppe fra, der saa Lykkefuglen vidt og dejligt ud over det lave; der var Stillhed og Solskin; der lærte han at dømme Sværmen fra Hønsegaardene og fra de uryddede Lier –

FJELDBO højt

Punktum; Punktum! Musik!

KAMMERHERREN

Hyss; forstyrr ham ikke.

STENSGAARD

Herr Kammerherre Brattsberg, – her ender jeg mit Eventyr, og træder frem for Dem i de manges Nærværelse og beder Dem om Tillgivelse for igaar.

KAMMERHERREN et halvt Skridt tillbage

Mig –?

STENSGAARD

Takk for den Maade, hvorpaa De har hævnet Dem over mine ubesindige Ytringer. I mig har De fra nu af en rustet Stridsmand. Og dermed, mine Damer og Herrer, en Skaal for Ørnen paa Fjeldtinden; en Skaal for Herr Kammerherre Brattsberg!

KAMMERHERREN famler efter Bordet

Takk, Herr Overrettssagfører!

GJÆSTERNE de fleste i pinlig Forlegenhed

Herr Kammerherre! Herr Kammerherre Brattsberg!

KAMMERHERREN

Mine Damer! Mine Herrer!

(sagte)

Thora!

THORA

Faer!

KAMMERHERREN

Ah, Doktor, Doktor, hvad har De gjort!

STENSGAARD med Glasset i Haanden, straalende fornøjet

Og nu paa Plads igjen! Hej, Fjeldbo, kom med, – i de unges Forbund! Her har vi Legen gaaende!

DANIEL HEJRE i Forgrunden tillvenstre

Ja minsæl har vi Legen gaaende!

Lundestad forsvinder i Bagdøren.

Teppet falder.

TREDJE AKT

Elegant Forværelse med Indgang i Baggrunden. Tillvenstre Dør till Kammerherrens Kontor; længere tillbage Dør till Dagligstuen. Tillhøjre en Dør till Værksforvalterens Kontorer; foran samme et Vindu.

Thora sidder grædende paa Sofaen tillvenstre. Kammerherren gaar heftigt opp og ned.

KAMMERHERREN

Ja, nu har vi Efterspillet. Graad og Jammer –

THORA

O, Gud give vi aldrig havde set det Menneske!

KAMMERHERREN

Hvilket Menneske?

THORA

Den afskyelige Sagfører Stensgaard, naturligvis.

KAMMERHERREN

Du skulde heller sige: gid vi aldrig havde set den afskyelige Doktor!

THORA

Fjeldbo?

KAMMERHERREN

Ja, Fjeldbo; Fjeldbo, ja! Var det ikke ham, som løj mig fuld –?

THORA

Nej, kjære velsignede Faer, det var mig.

KAMMERHERREN

Dig? Begge to altsaa! I Ledtog sammen; bag min Rygg! Det er dejligt!

THORA

O, Faer, dersom du vidste –

KAMMERHERREN

Aa, jeg ved nok; mere end nok; meget mere!

Doktor Fjeldbo kommer fra Baggrunden.

FJELDBO

Godmorgen, Herr Kammerherre! Godmorgen, Frøken!

KAMMERHERREN vedbliver at gaa opp og ned

Naa, er De der, – De, Ulykkesfugl –

FJELDBO

Ja, det var en højst ubehagelig Begivenhed.

KAMMERHERREN ser ud af Vinduet

Finder De dog det?

FJELDBO

Jeg tror, De maa have bemærket, hvorledes jeg hele Tiden holdt Øje med Stensgaard. Ulykkeligvis, da jeg hørte der skulde leges Pantelege, tænkte jeg der ingen Fare var –

KAMMERHERREN stamper i Gulvet

Stilles i Gabestokken af slig en Vindmager! Og hvad har ikke mine Gjæster maattet tro om mig? At jeg var usel nok till at ville kjøbe denne Person, denne – denne –, som Lundestad kalder ham!

FJELDBO

Ja, men –

THORA ubemærket af Faderen

Tal ikke!

KAMMERHERREN efter et kort Opphold, vender sig mod Fjeldbo

Sig mig opprigtigt, Doktor, – er jeg virkelig dummere, end de fleste andre Mennesker?

FJELDBO

Hvor kan De spørge saa, Herr Kammerherre?

KAMMERHERREN

Men hvorledes kunde det da gaa till, at jeg rimeligvis var den eneste, som ikke forstod, at den forbistrede Tale var myntet paa mig?

FJELDBO

Skal jeg sige Dem det?

KAMMERHERREN

Ja visst skal De saa.

FJELDBO

Det er, fordi De selv ser Deres Stilling her i Byggden med andre Øjne, end Befolkningen forresten.

KAMMERHERREN

Jeg ser min Stilling, som min salig Faer saa sin Stilling her. Min salig Faer vilde man aldrig vovet at byde sligt.

FJELDBO

Deres salig Faer døde ogsaa omkring Aaret 1830.

KAMMERHERREN

Aa ja; her er kommet mangt og meget i Oppløsning siden den Tid. Men Skylden er forresten min egen. Jeg har blandet mig formeget med de Godtfolk. Derfor maa jeg nu finde mig i at stilles sammen med Gaardbruger Lundestad!

FJELDBO

Ja, rent ud sagt, det ser jeg ingen Forklejnelse i.

KAMMERHERREN

Aa, De forstaar mig meget godt. Jeg pukker naturligvis ikke paa noget Slags Fornemhed, eller paa Titler eller sligt. Men hvad jeg holder i Ære, og hvad jeg forlanger at andre skal holde i Ære, det er den gjennem alle Slægter nedarvede Rettskaffenhed i vor Familje. Det er det, jeg mener, at naar man, som Lundestad, griber ind i det offentlige Liv, saa kan man ikke bevare sin Karakter og sin Vandel saa aldeles plettfri. Derfor faar Lundestad ogsaa finde sig i, at man søler ham till. Men man skal lade mig være i Ro; jeg staar udenfor Partierne.

FJELDBO

Ikke saa ganske, Herr Kammerherre. De glæded Dem ialfald, saalænge De troede, at Angrebet gjaldt Monsen.

KAMMERHERREN

Nævn ikke det Menneske! Det er ham, som har slappet den moralske Sans her i Egnen. Desværre har han da ogsaa gjort min Herr Søn svimmel i Hodet.

THORA

Erik?

FJELDBO

Deres Søn?

KAMMERHERREN

Ja; hvad skulde han ind i de Handelsforrettninger? Det fører jo dog ikke till noget.

FJELDBO

Men, kjære Herr Kammerherre, han maa jo dog leve og –

KAMMERHERREN

Aa, med Sparsomhed kunde han saamæn godt leve af sin Mødrenearv.

FJELDBO

Ja, kanske han kunde leve af den; men hvad skulde han leve for?

KAMMERHERREN

For? Naa, behøvte han absolut noget at leve for, saa er han jo juridisk Kandidat; han kunde jo leve for sin Videnskab.

FJELDBO

Nej, det kunde han ikke; thi det er hans Natur imod. Han kunde heller ikke tænke paa at komme i Embede for det første; Bestyrelsen af deres Ejendomme har De forbeholdt Dem selv; Deres Søn har ingen Børn at oppdrage. Og naar han saa under slige Omstændigheder ser fristende Exempler for sig, – ser Folk, som fra ingenting er ifærd med at skabe en halv Million –

KAMMERHERREN

En halv Million? Aa, ved De hvad, lad os nu blive ved de hundrede Tusend. Men hverken den halve Million eller de hundrede Tusend skrabes sammen med saa aldeles rene Hænder; – jeg mener ikke ligeoverfor Verden; Gudbevares; Lovene kan man jo nok holde sig efterrettelig; men ligeoverfor ens egen Bevidsthed. Sligt noget kan jo naturligvis ikke min Søn bekvemme sig till. De kan derfor være ganske rolig: Grosserer Brattsbergs Virksomhed kaster saamæn ingen halv Million af sig.

Selma, i Spadserdragt, kommer fra Baggrunden.

SELMA

Godmorgen! Er ikke min Mand her?

KAMMERHERREN

Godmorgen, Barn! Søger du efter din Mand?

SELMA

Ja, han sagde, han skulde herud. Proprietær Monsen kom till ham tidligt imorges, og saa –

KAMMERHERREN

Monsen? Kommer Monsen till jer?

SELMA

Engang imellem; det er mest i Forrettninger. Men, kjære Thora, hvad er det? Har du grædt?

THORA

Aa, det er ingenting.

SELMA

Jo, det er! Hjemme var Erik forstemt, og her –; jeg ser det paa jer allesammen; der er noget ivejen. Hvad er det?

KAMMERHERREN

Naa, naa; det er ialfald ikke noget for dig. Du er for fin till at bære Byrder, min lille Selma. Gaa nu I to ind i Dagligstuen saalænge. Har Erik sagt, at han kommer, saa kommer han vel ogsaa.

SELMA

Lad os gaa; – og vogt mig endelig for Trækkluften!

(slaar Armene om hende)

O, jeg kunde knuse dig, søde Thora!

Begge Damerne gaar ind tillvenstre.

KAMMERHERREN

De er altsaa kommet opp i det med hinanden, de to Spekulanter. De burde gaa i Kompagni sammen. Monsen & Brattsberg, – det vilde klinge smukt!

(det banker i Baggrunden)

Kom ind!

Sagfører Stensgaard træder ind af Døren.

KAMMERHERREN viger et Skridt tillbage

Hvad for noget!

STENSGAARD

Ja, her har De mig igjen, Herr Kammerherre!

KAMMERHERREN

Jeg ser det.

FJELDBO

Men er du gal, Menneske?

STENSGAARD

De trak Dem tidligt tillbage igaaraftes. Da Fjeldbo havde opplyst mig om Sammenhængen, var De allerede –

KAMMERHERREN

Jeg beder Dem, – enhver Forklaring vil være overflødig –

STENSGAARD

Ganske visst; De maa heller ikke tro, det er derfor jeg kommer.

KAMMERHERREN

Ikke det, nu?

STENSGAARD

Jeg ved, jeg har æreskjændt Dem.

KAMMERHERREN

Det ved jeg ogsaa; og forinden jeg laer Dem jage paa Porten, vilde De kanske sige mig, hvorfor De kommer her.

STENSGAARD

Fordi jeg elsker Deres Datter, Herr Kammerherre!

FJELDBO

Hvad –!

KAMMERHERREN

Hvad siger han, Doktor?

STENSGAARD

Ja, De kan ikke sætte Dem ind i det, Herr Kammerherre. De er en gammel Mand; De har ikke noget at kjæmpe for –

KAMMERHERREN

Og De understaar Dem –!

STENSGAARD

Jeg kommer for at bede om Deres Datters Haand, Herr Kammerherre.

KAMMERHERREN

De –, De –? Vil De ikke tage Plads?

STENSGAARD

Takk; jeg staar.

KAMMERHERREN

Hvad siger De till dette her, Doktor?

STENSGAARD

Aa, Fjeldbo siger alt godt; han er min Ven; den eneste virkelige Ven, jeg har.

FJELDBO

Nej, nej, Menneske; aldrig i Evighed, dersom du –

KAMMERHERREN

Var det derfor Herr Værkslægen fik ham indført i vort Hus?

STENSGAARD

De kjender mig kun af min Opptræden iforgaars og igaar. Og det er ikke nok. Jeg er heller ikke idag den samme, som før. Samværet med Dem og Deres er faldet som en Vaarregn over mig. I en eneste Natt er der slaaet Spirer ud! De maa ikke støde mig tillbage i det uhyggelige igjen. Jeg har aldrig siddet inde med det dejlige i Livet, før nu; det har været som Fugle paa Taget for mig –

KAMMERHERREN

Men min Datter –?

STENSGAARD

Aa, hende skal jeg vinde.

KAMMERHERREN

Saa? Hm!

STENSGAARD

Ja, fordi jeg vil det. Husk paa, hvad De fortalte mig igaar. De var ogsaa misfornøjet med Deres Søns Giftermaal; – se, det har vendt sig till det gode. De skal skrive Lærepengene bag Øret, som Fjeldbo sagde –

KAMMERHERREN

Naa, det var saadan ment?

FJELDBO

Paa ingen Maade! Kjære Herr Kammerherre, lad mig faa tale alene med ham –

STENSGAARD

Sniksnakk; jeg har ikke noget at tale med dig om. Hør nu, Herr Kammerherre! Vær nu snild og fornuftig. En Familje, som Deres, trænger till nye Forbindelser, ellers fordummes Slægten –

KAMMERHERREN

Nej, nu blier det for galt!

STENSGAARD

Hys, hys; ikke hidsig! Lad alle disse kjedelige fornemme Griller fare; – for Fanden, det er jo dog ikke andet end Narrestreger igrunden. De skal se, hvor glad De vil blive i mig, naar De bare lærer mig at kjende. Jo; jo; De skal blive glad i mig, – baade De og Deres Datter! Hende skal jeg tvinge –

KAMMERHERREN

Hvad tror De, Herr Doktor?

FJELDBO

Jeg tror, det er Galskab!

STENSGAARD

Ja, for dig vilde det være Galskab; men jeg, ser du, jeg har en Gjerning at gjøre her paa Guds dejlige Jord; – jeg laer mig ikke skræmme af Vrøvl og Fordomme!

KAMMERHERREN

Herr Sagfører; der er Døren.

STENSGAARD

De viser mig –?

KAMMERHERREN

Døren.

STENSGAARD

Gjør det ikke!

KAMMERHERREN

Ud med Dem! De er en Lykkejæger og en – en; er det dog ikke forbandet! De er –

STENSGAARD

Hvad er jeg?

KAMMERHERREN

De er det andet; det, som ligger mig paa Tungen, er De!

STENSGAARD

Stænger De min Livsvej, saa vogt Dem!

KAMMERHERREN

Hvorfor?

STENSGAARD

Jo, for saa vil jeg forfølge Dem, skrive imod Dem i Bladene, bagtale Dem, undergrave Deres Ære, om jeg kan komme till. De skal skrige under Svøbeslagene. De skal tro at skimte Aander i Skyen, som slaar ned imod Dem. De skal krøge Dem sammen i Skrækk, holde Deres Arme krumt over Hodet for at bøde af, – krybe, lede efter Ly for mig –

KAMMERHERREN

Kryb selv i Ly – i Daarekisten; der hører De hjemme!

STENSGAARD

Haha; det er et Godtkjøbsraad; men De skjønner ikke bedre, Herr Brattsberg! Jeg vil sige Dem det; Vorherres Vrede er i mig. Det er hans Vilje, De staar imod. Han har tænkt det lyseste med mig. Skygg ikke! – Naa, jeg ser nok, at jeg kommer ingen Vej med Dem idag; men det gjør ingenting. Jeg forlanger ikke andet end at De skal tale till Deres Datter. Forbered hende; giv hende dog Lejlighed till at vælge! Tænk Dem om, og se Dem omkring her. Hvor kan De vente at finde en Svigersøn mellem disse Dosmere og Landevejstravere? Fjeldbo siger, hun er dyb, stille og trofast. Ja, nu ved De altsammen. Farvel, Herr Kammerherre; – De kan faa mig som De vil, till Ven eller Uven. Farvel!

(ud i Baggrunden)

KAMMERHERREN

Saa vidt er det altsaa kommet! Sligt vover man at byde mig i mit eget Hus!

FJELDBO

Stensgaard vover det; ingen anden.

KAMMERHERREN

Han idag; andre imorgen.

FJELDBO

Lad dem komme; jeg skal tage Stødet af; jeg skal gaa gjennem Ild og Vand for Dem –!

KAMMERHERREN

Ja, De, som er Skyld i det hele! – Hm; den Stensgaard, det er dog den mest uforskammede Slyngel, jeg har kjendt! Og dog, alligevel, – hvad Pokker er det? Han har noget ved sig, som jeg synes om.

FJELDBO

Der er Muligheder i ham –

KAMMERHERREN

Der er Aabenhjertighed i ham, Herr Værkslæge! Han gaar ikke og spiller bag ens Rygg, som saamange andre; han – han –!

FJELDBO

Det er ikke værd at strides om. Blot fast, Herr Kammerherre; nej, og atter nej till Stensgaard –

KAMMERHERREN

Aa, behold Deres Raad for Dem selv! De kan stole paa, at hverken han eller nogen anden –

VÆRKSFORVALTER RINGDAL fra Døren tillhøjre

Med Tilladelse, Herr Kammerherre; et Ord –

(hvisker)

KAMMERHERREN

Hvad for noget? Inde hos Dem?

RINGDAL

Han kom ind Bagdøren og beer indstændigt at faa Dem i Tale.

KAMMERHERREN

Hm. – Aa, Doktor, gaa et Øjeblik ind till Damerne; der er en, som –; men sig ingenting till Selma om Herr Stensgaard og hans Besøg. Hun skal holdes udenfor alt dette Væsen. Hvad min Datter angaar, skulde det ogsaa være mig kjært, om De kunde holde ren Mund; men – –. Aa, jeg gider ikke –! Naa, vær saa god at gaa ind.

Fjeldbo gaar ind i Dagligstuen. Ringdal er imidlertid gaaet ind i sit Kontor igjen. En kort Stund efter kommer Proprietær Monsen ud derfra.

MONSEN i Døren

Jeg beer Herr Kammerherren saa meget om Forladelse –

KAMMERHERREN

Naa, kom ind; kom ind!

MONSEN

Jeg haaber da, det staar vel till med Familjen?

KAMMERHERREN

Takk. Er det noget, De ønsker?

MONSEN

Kan ikke sige det. Jeg er, Gud ske Lov, den Mand, som omtrent har alt det, han kan ønske sig.

KAMMERHERREN

Se, se; det er saamæn meget sagt.

MONSEN

Men jeg har ogsaa arbejdet, Herr Kammerherre. Ja, jeg ved, De har ikke noget godt Øje till min Virksomhed.

KAMMERHERREN

Det har visst heller ingen Indflydelse paa Deres Virksomhed, hvad Øje jeg har till den.

MONSEN

Ja, hvem ved? Jeg tænker ialfald nu saa smaat paa at trække mig ud af Forrettningerne.

KAMMERHERREN

Gjør De virkelig det?

MONSEN

Jeg har havt Lykken med mig, skal jeg sige Dem. Jeg er nu kommen saa langt, som jeg bryder mig om at komme; og derfor mener jeg det kunde være paa Tiden lidt efter lidt at vikkle af og –

KAMMERHERREN

Naa, det gratulerer jeg baade Dem og mange andre till.

MONSEN

Og hvis jeg saa med det samme kunde vise Kammerherren en Tjeneste –

KAMMERHERREN

Mig?

MONSEN

Da Langerudskogene for fem Aar siden kom till Auktion, saa gjorde De Bud –

KAMMERHERREN

Ja, men efter Auktionen gjorde De Overbud og fik Tillslaget.

MONSEN

De kan nu faa dem med Sagbrug og alle Herrligheder –

KAMMERHERREN

Efter den syndige Udhuggst, som der er drevet –?

MONSEN

Aa, de har betydelig Værdi endnu; og med Deres Driftsmaade vil de om nogle Aar –

KAMMERHERREN

Takker; jeg kan desværre ikke indlade mig paa den Sag.

MONSEN

Men her var meget at tjene, Herr Kammerherre. Og hvad mig angaar –; jeg skal sige Dem, jeg har en stor Spekulation fore; der staar meget paa Spil; jeg mener, der er meget at vinde; en hundrede Tusend eller saa.

KAMMERHERREN

Hundrede Tusend? Det er i Sandhed ingen ringe Sum.

MONSEN

Hahaha! Rett vakkert at tage med og lægge till det øvrige. Men skal en slaa saa store Slag, saa trænger en till Hjælpetropper, som det heder. Kontanter er her ikke mange af; de Navne, som duer noget, er svært brugte –

KAMMERHERREN

Ja, det har visse Folk sørget for.

MONSEN

Den ene Haand vasker den anden. Naa, Herr Kammerherre, slutter vi saa ikke en Handel? De kan faa Skogene for Spottpris –

KAMMERHERREN

Jeg vil ikke have dem for nogen Pris, Herr Monsen.

MONSEN

Men et godt Tillbud er dog et andet værd. Herr Kammerherre, vil De hjælpe mig?

KAMMERHERREN

Hvad mener De?

MONSEN

Jeg stiller naturligvis Sikkerhed. Jeg har jo Ejendomme nok. Her skal De se. Disse Papirer –; maa jeg faa Lov till at sætte Dem ind i min Status?

KAMMERHERREN viser Papirerne tillbage

Er det Pengehjælp, som De –?

MONSEN

Ikke rede Penge; langtfra. Men Kammerherrens Støtte –. Mod Vederlag naturligvis; – og mod Sikkerhed, og –

KAMMERHERREN

Og med en slig Anmodning kommer De till mig?

MONSEN

Ja, netopp till Dem. Jeg ved, De har saa mangen Gang glemt Deres Nag, naar det rigtig har knebet for en.

KAMMERHERREN

Naa, jeg maa paa en viss Maade takke Dem for Deres gode Mening, – især i en Tid, som denne; men alligevel –

MONSEN

Herr Kammerherre, vil De ikke sige mig, hvad det er, De har imod mig?

KAMMERHERREN

Aa, hvad kan det nytte?

MONSEN

Det kan nytte till at rette paa Forholdet. Jeg ved ikke jeg har lagt to Pinde i Kors for Dem.

KAMMERHERREN

Ikke det? Da skal jeg dog nævne Dem et Tillfælde, hvor De har staaet mig ivejen. Jeg stiftede Værkets Laanekasse till Gavn for mine undergivne og andre. Men saa begyndte De at drive Bankforrettninger; Folk gaar till Dem med sine Spareskillinger –

MONSEN

Begribeligt, Herr Kammerherre; thi jeg gier en højere Indlaansrente.

KAMMERHERREN

Ja, men De taer ogsaa en højere Udlaansrente.

MONSEN

Men saa gjør jeg ikke saa mange Vanskeligheder med Kaution og sligt.

KAMMERHERREN

Desværre; derfor ser man ogsaa, at her sluttes Handler paa ti–tyve tusend Species, uden at hverken Kjøber eller Sælger ejer to danske Skilling. Se, dette, Herr Monsen, det har jeg imod Dem. Og desuden noget, som ligger nærmere endda. Tror De, det var med min gode Vilje, at min Søn kastede sig ind i alle disse vilde Foretagender?

MONSEN

Men det kan da ikke jeg for!

KAMMERHERREN

Det var Deres Exempel, der smittede ham, ligesom de andre. Hvorfor blev De ikke ved Deres Læst?

MONSEN

Tømmerfløder, ligesom min Fader?

KAMMERHERREN

Det var kanske en Skam at staa i min Tjeneste? Deres Fader ernærte sig redeligt og var agtet i sin Stand.

MONSEN

Ja, indtill han havde arbejdet sig helseløs og tillslut gik i Fossen med Tømmerflaaden. Kjender De noget till Livet i den Stand, Herr Kammerherre? Har De en eneste Gang prøvet, hvad de Folk maa døje, som slider for Dem inde i Skogtrakterne og nedover langs Elvedragene, mens De sidder i Deres lune Stue og taer Frugterne? Kan De fortænke et sligt Menneske i, at han vil arbejde sig ivejret? Jeg havde nu faaet lidt bedre Lærdom, end min Fader; havde vel kanske lidt bedre Evner ogsaa –

KAMMERHERREN

Lad gaa. Men ved hvilke Midler er De kommen ivejret? De begyndte med Brændevinshandel. Saa kjøbte De usikkre Gjældsfordringer; inddrev dem ubønhørligt; – saa gik De videre og videre. Hvor mange har De ikke ruineret for at komme frem!

MONSEN

Det er Handelens Gang; det gaar opp for en og ned for en anden.

KAMMERHERREN

Men Maaden og Midlerne? Her er agtværdige Familjer, som tynger paa Fattigkassen for Deres Skyld.

MONSEN

Daniel Hejre er heller ikke langt fra Fattigkassen.

KAMMERHERREN

Jeg forstaar Dem. Men min Færd kan jeg forsvare for Gud og Mennesker! Da Landet, efter Adskillelsen fra Danmark, var i Nød, hjalp min salig Fader over Evne. Derved kom en Del af vore Ejendomme till Familien Hejre. Hvad førte det till? Der sad levende Væsner paa disse Ejendomme; og de led under Daniel Hejres ukloge Styrelse. Han hugg Skogene ud till Skade, ja, jeg kan gjerne sige, till Ulykke for Distriktet. Var det ikke min ligefremme Pligt at hindre saadant, naar jeg kunde? Og jeg kunde det; jeg havde Loven for mig; jeg var i min gode Rett, da jeg tog mine Ejendomme igjen paa Odel.

MONSEN

Jeg har heller ikke forgaaet mig mod Loven.

KAMMERHERREN

Men mod Deres egen Bevidsthed, mod Deres Samvittighed, som De dog forhaabentlig har noget af. Og hvorledes har De ikke nedbrudt al god Orden her? Hvorledes har De ikke svækket den Agtelse, som Rigdommen skulde give? Man spørger ikke længere om hvorledes en Formue er erhvervet, eller hvorlænge den har været i en Familjes Besiddelse; man spørger blot: hvormeget er den eller den værd? Og derefter dømmes han. Under alt dette lider ogsaa jeg; vi to er blevet som et Slags Kammerater; man nævner os sammen, fordi vi er de to største Ejendomsbesiddere her. Det taaler jeg ikke! Jeg vil sige Dem engang for alle: det er derfor jeg har imod Dem.

MONSEN

Det skal faa en Ende, Herr Kammerherre; jeg skal slutte min Virksomhed, vige for Dem paa alle Kanter; men jeg beer Dem, jeg bønfalder Dem, bare hjælp mig!

KAMMERHERREN

Jeg gjør det ikke.

MONSEN

Jeg er villig till at betale, hvad det saa skal være –

KAMMERHERREN

Betale! Og det vover De at –

MONSEN

Om ikke for min Skyld, saa for Deres Søns!

KAMMERHERREN

Min Søns?

MONSEN

Ja, han er med i det; jeg tænker, der kan komme en tyve tusend Daler paa hans Part.

KAMMERHERREN

Som han vinder?

MONSEN

Ja!

KAMMERHERREN

Men, du gode Gud, hvem taber saa de Penge?

MONSEN

Hvorledes –?

KAMMERHERREN

Naar min Søn vinder dem, saa maa der jo være en, der taber dem!

MONSEN

En fordelagtig Handel; jeg har ikke Lov at sige mere. Men jeg trænger till et agtet Navn; blot Deres Navns Underskrift –

KAMMERHERREN

Underskrift! Paa Dokumenter –?

MONSEN

Bare for 10–15,000 Daler.

KAMMERHERREN

Og De har et eneste Øjeblik kunnet tro, at –? Mit Navn! I slig en Affære! Mit Navn? Som Kautionist altsaa?

MONSEN

Kun for en Forms Skyld –

KAMMERHERREN

Svindleri! Mit Navn! Ikke for nogen Pris. Jeg har aldrig skrevet mit Navn under fremmede Papirer.

MONSEN

Aldrig? Det er nu Overdrivelse, Herr Kammerherre!

KAMMERHERREN

Bogstaveligt; som jeg siger Dem.

MONSEN

Nej; det er ikke bogstaveligt. Det har jeg selv set.

KAMMERHERREN

Hvad har De set?

MONSEN

Kammerherrens Navn, – paa en Vexel idetmindste.

KAMMERHERREN

Usandt, siger jeg Dem! De har aldrig set det!

MONSEN

Jeg har! Under en Vexel paa 2,000 Daler. Tænk Dem dog om!

KAMMERHERREN

Hverken paa to Tusend eller paa ti Tusend! Paa min Ære og mit højeste Ord, aldrig!

MONSEN

Saa er det falskt.

KAMMERHERREN

Falskt?

MONSEN

Ja, falskt; efterskrevet; – thi jeg har set det.

KAMMERHERREN

Falskt? Falskt! Hvor har De set det? Hos hvem?

MONSEN

Det siger jeg ikke.

KAMMERHERREN

Haha; vi skal nok faa det for en Dag!

MONSEN

Hør mig –!

KAMMERHERREN

Ti! Saa vidt har man bragt det! Falsk! Blandet mig ind i Smudsighederne! Ja, saa er det intet Under, at jeg stilles sammen med de andre. Men nu skal jeg spille med dem!

MONSEN

Herr Kammerherre, – for Deres egen og manges Skyld –

KAMMERHERREN

Bliv mig fra Livet! Gaa Deres Vej! Det er Dem, som er Opphavsmanden –! Jo, det er! Ve den, fra hvem Forargelsen kommer. Det er et syndigt Levnet, som føres i Deres Hus. Og hvad er det for Omgang, De søger? Personer inde fra Kristiania og andetsteds, som kun gaar ud paa at æde og drikke godt, og som ikke regner det saa nøje med i hvis Selskab det sker. Ti! Jeg har selv set Deres noble Julegjæster fare langs Landevejen, som en Flok hylende Ulve. Og der er det, som værre er. De har havt Skandaler med Deres egne Tjenestepiger. Deres Kone gik fra Forstanden over Deres Udskejelser og Deres raa Behandling.

MONSEN

Nej; det gaar for vidt! De skal komme till at angre de Ord!

KAMMERHERREN

Aa, Pokker i Vold med Deres Trusler. Hvad vil De kunne gjøre mig? Mig? De har spurgt, hvad jeg havde imod Dem. De har nu faat Besked. Nu ved De, hvorfor jeg har holdt Dem ude fra det gode Selskab.

MONSEN

Ja, men nu skal jeg drage det gode Selskab ned –

KAMMERHERREN

Den Vej der!

MONSEN

Jeg ved Vejen, Herr Kammerherre!

(ud i Baggrunden)

KAMMERHERREN gaar hen, aabner Døren tillhøjre og raaber

Ringdal; Ringdal; – kom ind!

RINGDAL

Herr Kammerherre?

KAMMERHERREN kalder ind i Dagligstuen

Herr Doktor; aa, vær saa god –! Nu, Ringdal, nu gaar mine Spaadomme i Oppfyldelse.

FJELDBO

Hvad er till Tjeneste, Herr Kammerherre?

RINGDAL

Har Kammerherren spaaet?

KAMMERHERREN

Hvad siger De nu, Doktor? De har altid ment, at jeg overdrev, naar jeg paastod, at Monsen fordærvede Befolkningen her.

FJELDBO

Nu ja; og hvad saa?

KAMMERHERREN

Man gjør vakkre Fremskridt, kan jeg fortælle Dem. Hvad synes De? Her er falske Papirer i Omløb.

RINGDAL

Falske Papirer?

KAMMERHERREN

Falske Papirer, ja! Og med hvis Navn, tror De? Med mit!

FJELDBO

Men for Guds Skyld, hvem har gjort det?

KAMMERHERREN

Hvor kan jeg vide? Kjender jeg alle Kjeltringer? Men de skal for en Dag. – Doktor, gjør mig en Tjeneste. Papirerne maa være anbragte enten i Sparebanken eller i Værkets Laanekasse. Kjør opp till Lundestad; han er den af Bankbestyrerne, som har bedst Rede paa alting. Faa at vide om der er noget sligt Papir –

FJELDBO

Strax; strax!

RINGDAL

Lundestad er her paa Værket idag; han har Møde i Skolekommissionen.

KAMMERHERREN

Saameget destobedre. Søg ham; faa ham med heropp.

FJELDBO

Uoppholdelig; det skal snart være besørget.

(ud i Baggrunden)

KAMMERHERREN

Og De, Ringdal, maa forhøre Dem i Laanekassen. Saasnart vi har Rede paa Sagen, saa Anmeldelse till Fogden. Ingen Barmhjertighed med de Bedragere!

RINGDAL

Godt, Herr Kammerherre. Gud bevares vel; sligt noget havde jeg da ikke troet.

(gaar ind till Højre)

Kammerherren gaar et Par Gange opp og ned ad Gulvet, derpaa vil han gaa ind i sit Kontor. I det samme kommer Erik Brattsberg fra Baggrunden.

ERIK BRATTSBERG

Kjære Faer –!

KAMMERHERREN

Naa, er du der?

ERIK BRATTSBERG

Jeg maa nødvendigt tale med dig.

KAMMERHERREN

Hm; jeg er sandelig lidet opplagt till at tale med nogen. Hvad vil du?

ERIK BRATTSBERG

Du ved, Faer, at jeg aldrig før har blandet dig ind i mine Forrettninger.

KAMMERHERREN

Nej, det skulde jeg ogsaa meget havt mig frabedt.

ERIK BRATTSBERG

Men idag er jeg nødt till –

KAMMERHERREN

Hvad er du nødt till?

ERIK BRATTSBERG

Faer, du maa hjælpe mig!

KAMMERHERREN

Penge! Ja, du kan lide paa, at –!

ERIK BRATTSBERG

Blot for en eneste Gang! Jeg sværger dig till, at jeg aldrig oftere –; jeg skal sige dig, jeg staar i visse Forbindelser med Monsen paa Storli –

KAMMERHERREN

Det ved jeg. I har jo en smuk Spekulation fore.

ERIK BRATTSBERG

En Spekulation? Vi? Nej. Hvem har sagt det?

KAMMERHERREN

Det har Monsen selv.

ERIK BRATTSBERG

Har Monsen været her?

KAMMERHERREN

Ja, nu fornylig; og jeg har vist ham Døren.

ERIK BRATTSBERG

Faer, hvis du ikke hjælper mig, saa er jeg ødelagt.

KAMMERHERREN

Du?

ERIK BRATTSBERG

Ja; Monsen har forstrakkt mig med Penge. De er faldet mig forfærdelig dyre; og nu er de desuden forfaldne –

KAMMERHERREN

Der har vi det! Hvad har jeg sagt –?

ERIK BRATTSBERG

Ja, ja; det er for sent at tale om –

KAMMERHERREN

Ødelagt! Efter to Aars Forløb! Ja, hvor kunde du vente dig andet? Hvad vilde du iblandt disse Taskenspillere, som gaar her og blænder Folks Syn med Formuer, der aldrig har været till? Det var jo dog ikke Selskab for dig; – mellem de Karle maa man fare med Kneb, ellers kommer man tillkort; det ser du nu.

ERIK BRATTSBERG

Faer, vil du frelse mig eller ikke?

KAMMERHERREN

Nej; for sidste Gang, nej; jeg vil ikke.

ERIK BRATTSBERG

Min Ære staar paa Spil –

KAMMERHERREN

Aa, bare ingen højttravende Talemaader! Det er slettingen Æressag at være heldig Forrettningsmand her; tvertimod, havde jeg nær sagt. Gaa hjem og gjør Rede for dig; giv enhver sit, og lad det faa en Ende jo før jo heller.

ERIK BRATTSBERG

O, du ved ikke –!

Selma og Thora kommer fra Dagligstuen.

SELMA

Er det Erik, som taler? – Gud, hvad er der paafærde?

KAMMERHERREN

Ingenting. Ind med jer igjen.

SELMA

Nej, jeg gaar ikke. Jeg vil vide det. Erik, hvad er det dog?

ERIK BRATTSBERG

Det er det, at jeg er ødelagt.

THORA

Ødelagt!

KAMMERHERREN

Se saa!

SELMA

Hvad er ødelagt?

ERIK BRATTSBERG

Alting.

SELMA

Mener du dine Penge?

ERIK BRATTSBERG

Penge, Hus, Arv, – alting!

SELMA

Ja, det er alting for dig.

ERIK BRATTSBERG

Selma, kom lad os gaa. Nu er du det eneste, jeg har igjen. Vi faar bære Ulykken sammen.

SELMA

Ulykken? Bære den sammen?

(med et Skrig)

Er jeg nu god nok!

KAMMERHERREN

I Guds Navn –!

ERIK BRATTSBERG

Hvad mener du?

THORA

O, men saa fatt dig!

SELMA

Nej! Jeg vil ikke! Jeg kan ikke tie og hykkle og lyve længer! Nu skal I vide det. Ingenting vil jeg bære!

ERIK BRATTSBERG

Selma!

KAMMERHERREN

Barn, hvad siger du?

SELMA

O, hvorledes I har mishandlet mig! Skjændigt, allesammen! Altid skulde jeg tage; aldrig fik jeg give. Jeg har været den fattige iblandt jer. Aldrig kom I og kræved noget Offer af mig; intet har jeg været god nok till at bære. Jeg hader jer! Jeg afskyr jer!

ERIK BRATTSBERG

Hvad er dog dette?

KAMMERHERREN

Hun er syg; hun er fra sig selv!

SELMA

Hvorledes har jeg ikke tørstet efter en Draabe af eders Sorger! Men bad jeg, saa havde I ikke andet end en fin Spøg at vise mig bort med. I klædte mig paa som en Dukke; I legte med mig, som man leger med et Barn. O, jeg havde dog en Jubel till at bære det tunge; jeg havde Alvor og Længsel mod alt det, som stormer og løfter og højner. Nu er jeg god nok; nu, da Erik intet andet har. Men jeg vil ikke være den, man griber till sidst. Nu vil jeg intet have af dine Sorger. Jeg vil fra dig! Før skal jeg spille og synge paa Gaden –! Lad mig være; lad mig være!

Hun iler ud i Baggrunden.

KAMMERHERREN

Thora; var der Mening i alt dette, eller –?

THORA

O ja; nu ser jeg det først; der var Mening i det.

(ud i Baggrunden)

ERIK BRATTSBERG

Nej! Alt andet; men ikke hende! Selma!

(bort igjennem Baggrundsdøren)

RINGDAL kommer fra Højre

Herr Kammerherre –

KAMMERHERREN

Hvad vil De?

RINGDAL

Jeg kommer fra Laanekassen –

KAMMERHERREN

Fra Laanekassen? Naa ja, Vexelen –

RINGDAL

Alt er i Orden; der har aldrig været nogen Vexel med Deres Navn paa.

Doktor Fjeldbo og Gaardbruger Lundestad kommer fra Baggrunden.

FJELDBO

Blind Allarm, Herr Kammerherre!

KAMMERHERREN

Ja saa? Ikke i Sparebanken heller?

LUNDESTAD

Slettikke. I alle de Aar, jeg har styret Banken, har jeg ikke set Deres Navn engang; – ja, det vil da naturligvis sige: undtagen paa Deres Søns Vexel.

KAMMERHERREN

Min Søns Vexel?

LUNDESTAD

Ja, paa den Vexel, tidligt ivaares, som De accepterte for ham.

KAMMERHERREN

Min Søn? Min Søn! Hvad understaar De Dem –!

LUNDESTAD

Men, Gudbevares, tænk Dem dog om; Deres Søns Vexel paa 2000 Daler –

KAMMERHERREN famler efter en Stol

O, du forbarmende –!

FJELDBO

I Jesu Navn!

RINGDAL

Det er da ikke muligt –!

KAMMERHERREN er sunken ned i Stolen

Rolig; rolig! Min Søns Vexel? Accepteret af mig? Paa 2000 Daler?

FJELDBO till Lundestad

Og den Vexel, den er i Sparebanken?

LUNDESTAD

Ikke nu længer; i forrige Uge blev den indfriet af Monsen –

KAMMERHERREN

Af Monsen!

RINGDAL

Monsen er kanske endnu paa Værket; jeg vil strax –

KAMMERHERREN

Bliv her!

DANIEL HEJRE kommer fra Baggrunden

Godmorgen, mine Herrer! Godmorgen, højstærede; ærbødigst Takk for den behagelige Aften igaar. Nu skal De høre Historier –

RINGDAL

Undskyld; vi har travlt –

DANIEL HEJRE

Der er andre, som ogsaa har travlt; Proprietariussen paa Storli, for Exempel –

KAMMERHERREN

Monsen?

DANIEL HEJRE

He-he; det er en udmærket Historie! Valgkabalerne er i fuld Gang. Ved du, hvad man har isinde? Man vil bestikke dig, højstærede!

LUNDESTAD

Bestikke, siger De?

KAMMERHERREN

Man dømmer fra Æblet till Stammen.

DANIEL HEJRE

Ja, det er, Gud døde mig, det groveste, jeg har hørt. Jeg kommer ind till Madam Rundholmen for at faa mig en bitter Snaps. Der sidder Proprietær Monsen og Sagfører Stensgaard og drikker Portvin; noget Skidt; tvi for Fanden, jeg vilde ikke tage det i min Mund; naa ja, de bød mig da heller ikke noget, det var Synd at sige. Men saa siger Monsen, hvad vædder De, siger han, at Kammerherre Brattsberg skal slutte sig till vort Parti ved Valgmandsvalget imorgen? Saa, siger jeg, hvorledes skulde det gaa till? Aa, siger han, ved Hjælp af denne Vexel –

FJELDBO og RINGDAL

Vexel?

LUNDESTAD

Ved Valgmandsvalget?

KAMMERHERREN

Naa! Og hvad saa?

DANIEL HEJRE

Ja, jeg ved ikke mere. Det var en Vexel, hørte jeg, – paa 2000 Daler. Saa højt taxerer man fornemme Folk. Aa, det er skammeligt, er det!

KAMMERHERREN

En Vexel paa 2000 Daler?

RINGDAL

Og den har Monsen?

DANIEL HEJRE

Nej, han overdrog den till Sagfører Stensgaard.

LUNDESTAD

Ja saa.

FJELDBO

Till Stensgaard?

KAMMERHERREN

Er du viss paa det?

DANIEL HEJRE

Ja Gu’ er jeg viss paa det. De kan bruge den, som De bedst ved og vil, sa’e han. Men jeg begriber ikke –

LUNDESTAD

Hør her, Herr Hejre; – og De ogsaa, Ringdal –

Alle tre taler dæmpet sammen mod Baggrunden.

FJELDBO

Herr Kammerherre!

KAMMERHERREN

Ja.

FJELDBO

Deres Søns Vexel er naturligvis ægte –

KAMMERHERREN

Man skulde jo tro det.

FJELDBO

Naturligvis. Men hvis nu den falske Vexel kommer for Dagen –?

KAMMERHERREN

Jeg vil ingen Anmeldelse gjøre hos Fogden.

FJELDBO

Selvfølgelig; – men De maa gjøre mere.

KAMMERHERREN rejser sig

Jeg kan ikke gjøre mere.

FJELDBO

Jo, jo, for Guds Skyld; De baade kan og maa. De maa frelse den ulykkelige –

KAMMERHERREN

Og paa hvilken Maade?

FJELDBO

Simpelt hen; vedkjend Dem Underskriften.

KAMMERHERREN

De mener, Herr Værkslæge, at man i vor Familje kan begaa noget af hvert?

FJELDBO

Jeg mener det bedste, Herr Kammerherre.

KAMMERHERREN

Og De har et eneste Øjeblik kunnet tro mig istand till en Løgn? Till at spille under Dække med Falsknere?

FJELDBO

Og ved De, hvad det ellers drager efter sig?

KAMMERHERREN

Det blier en Sag mellem Forbryderen og Straffeloven.

Han gaar ind till Venstre.

Teppet falder.

FJERDE AKT

En Gjæstestue hos Madam Rundholmen. Indgangsdør i Baggrunden; mindre Døre paa begge Sider. Tillhøjre et Vindu; foran samme et Bord med Skrivesager; et andet Bord, noget tillbage, midt i Stuen.

MADAM RUNDHOLMEN højrøstet indenfor tillvenstre

Ja, det gier jeg en god Dag! Du kan sige, de er kommet her for at stemme og ikke for at drikke. Vil de ikke vente, kan de gjøre hvad de vil.

SAGFØRER STENSGAARD kommer fra Baggrunden

Godmorgen! Hm; hm! Madam Rundholmen!

(gaar till Døren tillvenstre og banker paa)

Godmorgen, Madam Rundholmen!

MADAM RUNDHOLMEN indenfor

Uf, hvem er det?

STENSGAARD

Det er mig, – Stensgaard. Maa jeg komme ind?

MADAM RUNDHOLMEN

Nej Gud maa De ikke, nej! Jeg har ikke faaet Klæderne paa.

STENSGAARD

Hvad for noget? Er De saa sent oppe idag?

MADAM RUNDHOLMEN

Aa, jeg har saamæn været oppe, før Fanden fik Sko paa; men en maa da se ud som et Menneske, ved jeg.

(med et Kastetørklæde over Hovedet, kiger ud)

Naa, hvad er det saa? Nej, De maa rigtig ikke se paa mig, Herr Stensgaard. – Uf, der er nogen igjen!

(smækker Døren i)

BOGTRYKKER ASLAKSEN med en Pakke Aviser, fra Baggrunden

Godmorgen, Herr Stensgaard!

STENSGAARD

Naa, staar det der?

ASLAKSEN

Ja, det staar der. Se her: «Ejdsvoldsdagens Højtideligholdelse», – «fra vor specielle Korrespondent». Her, paa den anden Side, kommer Foreningens Stiftelse; Deres Tale staar deroppe; jeg har satt alle Grovhederne med spærret.

STENSGAARD

Jeg synes altsammen er spærret.

ASLAKSEN

Aa ja, det blir omtrent altsammen.

STENSGAARD

Og Extranummeret er naturligvis blevet uddelt igaar?

ASLAKSEN

Forstaar sig; hele Sognet over; baade till Abonnenterne og till de andre. Vil De se?

(rækker ham et Exemplar)

STENSGAARD løber Bladet igjennem

– – «Hædersmanden Anders Lundestad agter at frasige sig Storthingshvervet» – «lang og tro Tjeneste» – «som Digteren siger: nu hvil dig, Borger, det er fortjent!» Hm; – «den paa Frihedsdagen stiftede Forening: de unges Forbund» – «Sagfører Stensgaard, Foreningens ledende Tanke» – «tidsmæssige Reformer, lettet Adgang till Laan» – Naaja, det er rett velskrevet. Er Valgforrettningen begyndt?

ASLAKSEN

Den er i fuld Gang. Hele vor Forening er mødt frem; baade de stemmeberettigede og de andre.

STENSGAARD

Aa, Fanden ivold med de andre, – ja, mellem os sagt da. Naa, gaa nu ud og snakk med dem, De holder for tvivlsomme –

ASLAKSEN

Ja vel; ja vel!

STENSGAARD

De kan sige dem det, at jeg og Lundestad er saa omtrent enige –

ASLAKSEN

Stol De paa mig; jeg kjender de lokale Forholde.

STENSGAARD

Og saa en Ting till. Vær nu snild, Aslaksen; drikk nu ikke idag –

ASLAKSEN

Aa, hvad er det –!

STENSGAARD

Siden skal vi ha’e os en lystig Aften; men husk paa, hvad det gjælder for Dem selv ogsaa; Deres Avis –; ja, kjære, lad mig nu se, De holder Dem –

ASLAKSEN

Aa, jeg vil sgu’ ikke høre mere; jeg tænker enhver kan passe sig selv.

(gaar ud till Højre)

MADAM RUNDHOLMEN pyntet, fra Venstre

Se saa, Herr Stensgaard; her har De mig. Var det saa noget vigtigt –?

STENSGAARD

Nej, ikke andet, end at De maa være saa god at sige mig till, naar Proprietær Monsen kommer.

MADAM RUNDHOLMEN

Han kommer saamæn ikke her idag.

STENSGAARD

Kommer han ikke?

MADAM RUNDHOLMEN

Nej, han kjørte forbi imorges Klokken fire; han ligger nu altid i Landevejen. Og saa kom han her indom og tog mig paa Sengen, som de siger. Han vilde laane Penge, skal De vide.

STENSGAARD

Vilde Monsen?

MADAM RUNDHOLMEN

Ja. Det er en svær Mand till at bruge Penge. Gid det nu bare maa gaa godt med ham. Og det vil jeg da ønske Dem ogsaa; ja, for der er nogen, som siger, at De skal vælges paa Thinget.

STENSGAARD

Jeg? Snakk. Hvem siger det?

MADAM RUNDHOLMEN

Aa, det var nogen af Anders Lundestads Folk.

DANIEL HEJRE fra Baggrunden

Se, se! Godmorgen! Jeg forstyrrer da vel ikke?

MADAM RUNDHOLMEN

Nej, bevares vel!

DANIEL HEJRE

Gudsdød, hvor straalende! Det er da vel aldrig for mig De har pyntet Dem?

MADAM RUNDHOLMEN

Jo visst er det saa. Det er jo for Ungkarlene en pynter sig, ved jeg.

DANIEL HEJRE

For Frierne, Madam Rundholmen; for Frierne! Desværre, mine mange Processer optager al min Tid –

MADAM RUNDHOLMEN

Aa, Pokker; till at gifte sig har en altid Tid.

DANIEL HEJRE

Nej Gud har en ikke, nej! At gifte sig, det er netopp noget, som kræver sin Mand, det. Naa, hvad skal en sige? Kan De ikke faa mig, saa kan De vel faa en anden. Ja, for gifte Dem skulde De.

MADAM RUNDHOLMEN

Ja, ved De hvad; jeg tænker stundom paa det.

DANIEL HEJRE

Begribeligt; naar man engang har prøvet Ægtestandens Lyksalighed –; salig Rundholmen var jo et Pragtexemplar –

MADAM RUNDHOLMEN

Aa, det vil jeg ikke sige; grov var han, og drak gjorde han ogsaa; men en Mand er nu en Mand alligevel.

DANIEL HEJRE

Det er et sandt Ord, Madam Rundholmen; en Mand er en Mand, og en Enke er en Enke –

MADAM RUNDHOLMEN

Og Forrettninger er Forrettninger. Aa, det er færdig at løbe rundt for mig, naar jeg tænker paa alt det, jeg har at staa i. Kjøbe vil de allesammen; men naar Betalingsdagen kommer, saa maa en bruge baade Stævning og Exekution og Plynder. Jeg mener snart, jeg faar lægge mig till en fast Prokurator.

DANIEL HEJRE

Ja, men hør, Madam Rundholmen, – saa skulde De minsæl lægge Dem till Sagfører Stensgaard; han er løs og ledig –

MADAM RUNDHOLMEN

Uf, De er saa fæl i Deres Mund; jeg vil rigtig ikke høre mere paa Dem.

(ud till Højre)

DANIEL HEJRE

Et solid Fruentimmer, De! Ferm og fejende; ingen Børn till Dato; Penge paa Rente. Dannelse har hun ogsaa; en meget udbredt Læsning, Faer!

STENSGAARD

Udbredt Læsning; ja saa?

DANIEL HEJRE

He-he; det skulde jeg mene; hun har staaet to Aar i Bogtrykker Alms Lejebibliothek. Naa, men idag har De vel ganske andre Ting i Hodet, kan jeg tænke.

STENSGAARD

Slettikke; jeg afgiver neppe min Stemme engang. Men hvem skal nu De stemme paa, Herr Hejre?

DANIEL HEJRE

Jeg er ikke stemmeberettiget, højstærede! Her var jo kun et matrikuleret Hundehus tillkjøbs, og det fik De.

STENSGAARD

Skulde De blive husvild, saa skal jeg afstaa det.

DANIEL HEJRE

He-he; De er spøgefuld; – ak ja, den kjære Ungdom, den har et velsignet Humør. Men nu vil jeg saamæn ud og se paa Menageriet. Hele Deres Forening skal være mødt frem, hører jeg.

(ser Doktor Fjeldbo, som kommer fra Baggrunden)

Der har vi Doktoren ogsaa! Ja, det er vel paa Videnskabens Vegne, De indfinder Dem?

FJELDBO

Paa Videnskabens?

DANIEL HEJRE

Ja, i Anledning af Epidemien; her er jo udbrudt en ondartet rabies agitatoria. Vorherre være med jer, mine kjære unge Venner!

(ud till Højre)

STENSGAARD

Hør; sig mig i en Fart, har du set Kammerherren idag?

FJELDBO

Ja.

STENSGAARD

Og hvad sagde han?

FJELDBO

Hvad han sagde?

STENSGAARD

Ja visst; jeg har skrevet ham till.

FJELDBO

Har du det? Hvad har du skrevet?

STENSGAARD

At jeg holder fast ved Haabet om hans Datter; at jeg vil tale med ham om den Sag, og at jeg derfor kommer till ham imorgen.

FJELDBO

Du skulde ialfald opsætte Besøget. Det er Kammerherrens Fødselsdag imorgen; der kommer en hel Del Mennesker –

STENSGAARD

Just derfor; jo flere jo bedre. Jeg har store Kort paa Haanden, skal du vide.

FJELDBO

Og de Kort har du kanske ladet dig forlyde med?

STENSGAARD

Hvorledes?

FJELDBO

Jeg mener, du har kanske prydet din Elskovserklæring med saadanne nogle smaa Trusler eller sligt?

STENSGAARD

Fjeldbo, du har set Brevet!

FJELDBO

Nej, jeg forsikkrer dig –

STENSGAARD

Naa ja, ligefrem, – jeg har truet ham.

FJELDBO

Ja, saa har jeg paa en Maade et Svar till dig.

STENSGAARD

Et Svar? Frem med det, Menneske!

FJELDBO viser ham et forseglet Papir

Se her. Kammerherrens Stemmeseddel.

STENSGAARD

Og hvem stemmer han paa?

FJELDBO

Han stemmer ialfald ikke paa dig.

STENSGAARD

Paa hvem da? Paa hvem, spørger jeg?

FJELDBO

Paa Amtmanden og Provsten.

STENSGAARD

Hvad for noget? Ikke paa Lundestad engang?

FJELDBO

Nej. Og ved du hvorfor? Fordi Lundestad vil opstille dig som sin Eftermand.

STENSGAARD

Saa vidt vover han at drive det!

FJELDBO

Ja, han gjør. Og han tillføjede: træffer De Stensgaard, saa fortæll ham, hvorledes jeg stemmer; han skal vide paa hvad Fod han har mig.

STENSGAARD

Godt; han skal faa det, som han vil.

FJELDBO

Betænk dig; det er farligt at rive et gammelt Taarn, – en kan selv gaa i Løbet.

STENSGAARD

Aa, jeg er bleven klog paa et Par Dage.

FJELDBO

Saa? Du er dog ikke bleven klogere, end at du fremdeles laer gamle Lundestad trække om med dig.

STENSGAARD

Du tror ikke jeg har gjennemskuet Lundestad? Du tror ikke jeg skjønner, at han vendte sig till mig, fordi han mente jeg havde vundet Kammerherren, og fordi han vilde splitte vor Forening og holde Monsen ude?

FJELDBO

Men nu, da han ved, at du ikke har vundet Kammerherren –

STENSGAARD

Han er gaaet for vidt till at kunne træde tillbage; og jeg har nyttet Tiden, sendt Blade ud; de fleste af hans Tillhængere møder ikke frem; alle mine er her –

FJELDBO

Der er et stort Spring fra Valgmand till Storthingsmand.

STENSGAARD

Lundestad ved meget godt, at svigter han mig i Valgmandsforsamlingen, saa er jeg Mand for at agitere ham ud af Kommunalstyrelsen.

FJELDBO

Ikke saa ilde beregnet. Men for at alt dette skal lykkes, føler du selv, at du maa være groet fast her med solidere Rødder, end nu.

STENSGAARD

Ja, disse Mennesker kræver jo altid materiel Betryggelse, Lighed i Interesser –

FJELDBO

Rigtig; og derfor skal Frøken Brattsberg offres.

STENSGAARD

Offres? Da var jeg en Skurk, simpelt hen. Men jeg føler det saa godt, det skal blive till hendes Lykke. Hvad nu? Fjeldbo, hvad er det dog? Ogsaa du har noget bag Øret –

FJELDBO

Jeg?

STENSGAARD

Ja, du har! Du gaar i Stillhed og arbejder imod mig. Hvorfor gjør du det? Vær ærlig –! Vil du?

FJELDBO

Opprigtigt talt, nej. Du er for farlig, for samvittighedsløs, – naa-naa-naa, for hensynsløs ialfald, till at man tør være ærlig imod dig. Hvad du ved, det bruger du uden Betænkning. Men saa sandt jeg er din Ven, saa sandt raader jeg dig: slaa Frøken Brattsberg af Tankerne.

STENSGAARD

Jeg kan ikke. Jeg maa frelse mig ud af al den Stygghed, jeg her staar i. Jeg kan ikke leve længere i dette Røre. Her maa jeg gaa og lade mig tage under Armen af Ole Peersen og Peer Olsen, maa hviske i Krogene med dem, drikke Dramme med dem, slaa en Latter opp over deres Bajerøl-Vittigheder, være Dus med Seminarister og slige halvstuderte Røvere. Hvorledes kan jeg bevare mig frisk i min Kjærlighed till Folket midt i alt dette? Det er som det lynende Ord svigter mig. Jeg har ikke Albuerum; ikke ren Luft at aande. O, det kommer stundom over mig som en Længsel efter fine Kvinder. Jeg vil noget, som der er Skjønhed i! Jeg ligger her, som i en grumset Bugt, og derude skyller den klare blaa Strøm forbi mig; – aa, hvad forstaar du dig paa sligt!

GAARDBRUGER LUNDESTAD fra Baggrunden

Her træffer en jo godt Folk. Godmorgen!

STENSGAARD

Nu skal De høre nyt, Herr Lundestad! Ved De, hvem Kammerherren stemmer paa?

FJELDBO

Ti stille; det er uredeligt af dig!

STENSGAARD

Det bryder jeg mig ikke om. Han stemmer paa Amtmanden og Provsten.

LUNDESTAD

Aa ja, det maatte vi vente os. De har jo fordærvet det med ham; – jeg bad Dem dog saa vakkert at spille Deres Kort fint.

STENSGAARD

Jeg skal ogsaa spille fint – herefter.

FJELDBO

Tag dig ivare, at ikke andre gjør det samme.

(ud till Højre)

STENSGAARD

Der er noget, som stikker bagved med det Menneske. Kan De skjønne, hvad det er?

LUNDESTAD

Nej, jeg kan ikke. Men det er sandt, – jeg ser, De har været ude i Avisen.

STENSGAARD

Jeg?

LUNDESTAD

Ja, med saadan en pen Ligpræken over mig.

STENSGAARD

Det er naturligvis Aslaksen, det Bæst –

LUNDESTAD

Deres Udfald mod Kammerherren staar der ogsaa.

STENSGAARD

Det kjender jeg ikke noget till. Vil jeg Kammerherren tillivs, saa har jeg hvassere Vaaben.

LUNDESTAD

Ja saa?

STENSGAARD

Kjender De den Vexel der? Se paa den. Er den god?

LUNDESTAD

Om den er god? Den Vexel der?

STENSGAARD

Ja visst; se rigtig paa den.

DANIEL HEJRE fra Højre

Men hvad i Pokkers Skind og Ben kan det dog –? Ah, se der! Nej, jeg beer Dem, mine Herrer, bliv dog staaende! Ved De, hvad De saa levende minded mig om? De minded mig om en Sommernatt i det høje Nord.

LUNDESTAD

Det var en underlig Lignelse.

DANIEL HEJRE

En meget ligefrem Lignelse. Den nedgaaende og den oppgaaende Sol i øm Forening. Aa, det var dejligt, var det! Men a propos, hvad Pokker er der ivejen derude? Statsborgerne farer omkring som oppskræmte Høns, og kagler og galer og ved ikke, hvad Pind de vil sætte sig paa.

STENSGAARD

Ja, det er ogsaa en Dag af Vigtighed.

DANIEL HEJRE

Aa, De med Deres Vigtighed! Nej, det er noget ganske andet, mine kjære Venner! Der hviskes om en stor Ruin; Bankerott, – ja, ikke politisk, Herr Lundestad; Gudbevares!

STENSGAARD

Bankerott?

DANIEL HEJRE

He-he, nu kom der Liv i Sagføreren. Ja, Bankerott; der er nogen, som staar for Fald; Øxen ligger ved Roden af Træet; – noksagt; der skal være kjørt to fremmede Herrer forbi; men hvorhen? Hvem gjælder det? Ved ikke De noget, Herr Lundestad?

LUNDESTAD

Jeg ved den Kunst at tie, Herr Hejre.

DANIEL HEJRE

Naturligvis; De er jo en politisk Figur, en Statsmand, he-he! Men jeg maa minsæl afsted og faa Lys i Sagen. Det er saa inderlig morsomt med disse Vexelryttere; de er ligesom Perler paa en Snor: triller først en, saa triller de allesammen.

(ud i Baggrunden)

STENSGAARD

Er der noget sandt i al den Sladder?

LUNDESTAD

De viste mig en Vexel. Jeg syntes, jeg saa Grosserer Brattsbergs Navn paa den?

STENSGAARD

Kammerherrens ogsaa.

LUNDESTAD

Og saa spurgte De mig, om den var god?

STENSGAARD

Ja visst; se blot paa den.

LUNDESTAD

Den er sgu’ ikke meget god.

STENSGAARD

De ser det altsaa?

LUNDESTAD

Hvilket?

STENSGAARD

At den er falsk.

LUNDESTAD

Falsk? Falske Vexler er gjerne de sikkreste; dem indfrier man først.

STENSGAARD

Men hvad mener De? Er den ikke falsk?

LUNDESTAD

Det er nok ikke saa vel.

STENSGAARD

Hvorledes?

LUNDESTAD

Jeg er rædd, her er formange af den Slags, Herr Stensgaard.

STENSGAARD

Hvad? Det er da vel aldrig muligt, at –?

LUNDESTAD

Triller Grosserer Brattsberg af Snoren, saa triller vel ogsaa de, som nærmest er.

STENSGAARD griber ham i Armen

Hvem mener De med nærmest?

LUNDESTAD

Er der nogen nærmere, end Fader og Søn?

STENSGAARD

Men du gode Gud –!

LUNDESTAD

Det kommer ikke fra mig! Husk paa, det var Daniel Hejre, som snakked om Bankerott og Ruin og –

STENSGAARD

Dette her er som et Lynslag over mig.

LUNDESTAD

Aa, der er saa mangen en holden Mand, som ryger af Pinden. En er for god af sig; gaar hen og kautionerer; Kontanter er ikke altid at faa fatt i; og kommer Ejendommene till Auktion, saa sælges de for en Slikk –

STENSGAARD

Og alt dette, det rammer naturligvis, – det rammer Børnene ogsaa!

LUNDESTAD

Ja, Frøkenen gjør det mig rigtig ondt for. Mødrenearv har hun ikke stort af; og Gud ved, om det er sikkret, det lille hun har.

STENSGAARD

O, nu forstaar jeg Fjeldbos Raad; han er dog den gamle trofaste!

LUNDESTAD

Hvad har Doktor Fjeldbo sagt?

STENSGAARD

Han er for trofast till at sige noget; men jeg forstaar ham alligevel. Og jeg forstaar ogsaa Dem nu, Herr Lundestad.

LUNDESTAD

Har De ikke forstaaet mig før nu?

STENSGAARD

Ikke tillbunds; jeg glemte Historien om Rotterne og det brændende Hus.

LUNDESTAD

Det var ikke vidre vakkert sagt. Men hvad fejler Dem? De ser saa ilde ud. Gudsdød, jeg har da vel aldrig gjort en Ulykke?

STENSGAARD

Hvad Slags Ulykke?

LUNDESTAD

Jo, jo; jeg ser det. Aa, jeg gamle Fæ! Kjære Herr Stensgaard, naar De virkelig elsker Pigen, hvad gjør det saa, om hun er rig eller fattig?

STENSGAARD

Hvad det gjør? Nej, ganske visst –

LUNDESTAD

Herregud, et lykkeligt Ægteskab grundes da ikke paa Penge, ved jeg.

STENSGAARD

Naturligvis.

LUNDESTAD

Og med Stræbsomhed og Flid kan De nok engang komme paafode. Lad ikke trange Kaar skræmme Dem. Jeg ved, hvad Kjærlighed er; jeg læste meget om det Kapitel i min Ungdom. Lykke i Huset; en trofast Kvinde –; kjære, kjære, far saaledes frem, at De ikke skal leve i Anger bagefter.

STENSGAARD

Men hvorledes skal det saa gaa med Dem?

LUNDESTAD

Det faar gaa, som det kan. Tror De, jeg vil kræve et sligt Hjertets Offer af Dem?

STENSGAARD

Men jeg skal bringe Offeret. Ja, jeg skal vise Dem, jeg har Kraft till det. Derude staar et Folk i Længsel; de begjærer mig ligesom i en ordløs Klage. O, hvor skulde jeg her turde vægre mig!

LUNDESTAD

Ja, men Ejendomsmanden –?

STENSGAARD

Jeg skal vide at fyldestgjøre mine Medborgeres Krav i saa Henseende, Herr Lundestad! Jeg ser Vejen, en ny Vej; og den slaar jeg ind paa. Jeg gjør Afkald paa den Lykke at arbejde i Forsagelse for hende, jeg elsker. Jeg siger till mit Folk: her er jeg, – tag mig!

LUNDESTAD ser i stille Beundring paa ham og trykker hans Haand

Sandelig, De har faaet store Gaver, Herr Stensgaard!

(ud till Højre)

Stensgaard gaar et Par Gange opp og ned ad Gulvet; snart standser han ved Vinduet, snart river han sig i Haaret. Lidt efter kommer Bastian Monsen fra Baggrunden.

BASTIAN

Her ser du mig, du!

STENSGAARD

Hvor kommer du fra?

BASTIAN

Fra Nationen.

STENSGAARD

Nationen? Hvad vil det sige?

BASTIAN

Ved du ikke, hvad Nationen vil sige? Det vil sige Folket; det menige Folk; de, som ingenting har og ingenting er; de, som ligger bundne –

STENSGAARD

Hvad Fanden er det for Abekattstreger?

BASTIAN

Hvilket?

STENSGAARD

Jeg har mærket i den sidste Tid, du gaar og efterligner mig; ligetill min Paaklædning og min Haandskrift saa skaber du den efter. Du skal holde opp med det.

BASTIAN

Hvad nu? Hører ikke vi to till samme Parti?

STENSGAARD

Ja, men jeg taaler ikke sligt; – du gjør dig selv latterlig –

BASTIAN

Gjør jeg mig latterlig ved at ligne dig?

STENSGAARD

Ja, ved at abe efter. Vær nu snild, Monsen, og lad sligt fare; det er saa ækkelt at se paa. Men hør, sig mig en Ting, – naar kommer din Fader tillbage?

BASTIAN

Det ved jeg ikke noget om. Han er rejst indover till Kristiania, tror jeg; kanske kommer han ikke tillbage paa de første otte Dage.

STENSGAARD

Ikke det? Det vilde være slemt. Men han har jo en stor Forrettning igang, siges der?

BASTIAN

Jeg har ogsaa en Forrettning. Hør du, Stensgaard, du maa gjøre mig en Villighed.

STENSGAARD

Gjerne; hvad skulde det være?

BASTIAN

Jeg kjender mig saa stærk. Det kan jeg takke dig for; du har vækket mig. Jeg maa gjøre noget, du; – jeg vil gifte mig.

STENSGAARD

Gifte dig? Med hvem?

BASTIAN

Hyss! Her i Huset.

STENSGAARD

Madam Rundholmen?

BASTIAN

Hyss! Ja, hende er det. Lægg et godt Ord ind for mig, du! Jeg maa ind i noget sligtnoget. Hun sidder i en stor Rørelse; staar sig godt med Kammerherrens siden den Tid hendes Søster tjente som Husholderske der. Faar jeg hende, saa faar jeg kanske Kommunalarbejderne med. Ja, i det hele taget, – jeg elsker hende, Død og Pine!

STENSGAARD

Aa, elske, elske! Lad det væmmelige Hykkleri fare.

BASTIAN

Hykkleri!

STENSGAARD

Ja; du lyver for dig selv ialfald. Her snakker du i et Aandedrag om Vejarbejder og Kjærlighed. Kald dog enhver Ting med sit rette Navn. Der er noget smudsigt i dette her; jeg vil ikke have noget med det at bestille –

BASTIAN

Men saa hør da –!

STENSGAARD

Lad mig være udenfor, siger jeg!

(till Doktor Fjeldbo, som kommer fra Højre)

Naa, hvorledes gaar Valget?

FJELDBO

For dig gaar det visst udmærket. Jeg talte nu med Lundestad; han sagde, du faar saagodtsom alle Stemmer.

STENSGAARD

Nej, gjør jeg det!

FJELDBO

Men hvad Pokker nytter det? Naar du ikke er Ejendomsmand, saa –

STENSGAARD stamper

Er det dog ikke forbandet!

FJELDBO

Naa, man kan jo ikke skjøtte to Ting paa engang. Vil man vinde paa en Kant, faar man finde sig i at tabe paa en anden. Farvel!

(ud i Baggrunden)

BASTIAN

Hvad mente han med at vinde og tabe?

STENSGAARD

Det skal jeg sige dig siden. Men hør, kjære Monsen, – for at komme tillbage till det, vi talte om; jeg lovte at lægge et godt Ord ind for dig –

BASTIAN

Lovte du? Jeg syntes du sagde tvertimod –?

STENSGAARD

Sniksnakk; du lod mig jo ikke komme tillorde. Jeg vilde sagt, at der er noget smudsigt i dette her, at blande sin Kjærlighed sammen med Vejarbejder og sligt; det er en Synd imod det bedste man har i sit Bryst; – og derfor, kjære Ven, naar du altsaa virkelig elsker Pigen –

BASTIAN

Enken.

STENSGAARD

Aa, ja-ja; det er jo det samme. Jeg mener, naar man virkelig elsker en Kvinde, saa er dette noget, som i og for sig bør være afgjørende –

BASTIAN

Ja, det synes jeg ogsaa. Og saa vil du altsaa tale for mig?

STENSGAARD

Ja, det vil jeg med stor Glæde. Men det er paa en Betingelse.

BASTIAN

Naa?

STENSGAARD

Lige for Lige, kjære Bastian; – du skal tale for mig igjen.

BASTIAN

Jeg? Hos hvem?

STENSGAARD

Har du virkelig ikke mærket noget? Det ligger dog saa nær.

BASTIAN

Det er da vel aldrig –?

STENSGAARD

Ragna, din Søster, du! Jo, hende er det. O, du ved ikke, hvor det har grebet mig at se hende gaa der i stille fordringsløs Huslighed –

BASTIAN

Nej, skulde det være muligt?

STENSGAARD

Men at ikke du, med dit skarpe Blik, har kunnet mærke det?

BASTIAN

Jo, før syntes jeg nok –; men nu snakkes der saa meget om, at du er begyndt at vanke hos Kammerherrens –

STENSGAARD

Aa hvad, Kammerherrens! Ja, Monsen, jeg vil opprigtigt sige dig, der var et Øjeblik, da jeg ligesom stod uviss; men, Gudskelov, det drev forbi; nu er jeg klar over mig selv og over den Vej, jeg har at gaa.

BASTIAN

Her er min Haand. Jeg skal snakke, kan du tro. Og hvad Ragna angaar, – hun tør ikke andet, end det, som jeg og Faer vil.

STENSGAARD

Ja, men din Faer, – det var netopp det jeg vilde sige –

BASTIAN

Hyss; Død og Plage, der hører jeg Madam Rundholmen; tal nu for mig, – hvis hun ikke har altfor travlt; for da er hun saa striks paa det. Ja, kjære, gjør nu dit bedste; Resten skal jeg selv besørge. Har du ikke set Bogtrykker Aslaksen her?

STENSGAARD

Han er visst ved Valgforrettningen.

Bastian gaar ud i Baggrunden; i det samme kommer Madam Rundholmen fra Højre.

MADAM RUNDHOLMEN

Nu gaar det rigtig som det var smurt, Herr Stensgaard; alle saa stemmer de paa Dem.

STENSGAARD

Det er dog besynderligt.

MADAM RUNDHOLMEN

Ja; Gud ved, hvad Monsen paa Storli vil sige.

STENSGAARD

Hør; et Ord, Madam Rundholmen!

MADAM RUNDHOLMEN

Naa, hvad er det?

STENSGAARD

Vil De høre paa mig?

MADAM RUNDHOLMEN

Jøsses, det vil jeg saa gjerne.

STENSGAARD

Nu vel. De talte nylig om Deres enlige Stand –

MADAM RUNDHOLMEN

Aa, det var jo den fæle gamle Hejre –

STENSGAARD

De klaged over, hvor svært det er at sidde som Enke –

MADAM RUNDHOLMEN

Ja, Gud, De skulde bare prøve det, Herr Stensgaard!

STENSGAARD

Men hvis der nu kom en rask ung Mand –

MADAM RUNDHOLMEN

En rask ung Mand?

STENSGAARD

En, som længe havde gaaet i Stillhed og holdt af Dem –

MADAM RUNDHOLMEN

Nej, ved De hvad, nu vil jeg ikke høre mere paa Dem.

STENSGAARD

De maa! En ung Mand, som ogsaa finder det svært at staa alene –

MADAM RUNDHOLMEN

Ja, hvad saa? Jeg forstaar Dem slettikke.

STENSGAARD

Naar De nu kunde skabe to Menneskers Lykke, Madam Rundholmen, – baade Deres egen og –

MADAM RUNDHOLMEN

Og en rask ung Mands?

STENSGAARD

Ja vel; svar mig paa det –

MADAM RUNDHOLMEN

Aa nej, Stensgaard, det er da vel aldrig Deres Alvor?

STENSGAARD

Hvor kan De tro, jeg vil narre Dem? Skulde De saa ikke være villig –?

MADAM RUNDHOLMEN

Jo, det ved Vorherre jeg er! Kjære, søde –

STENSGAARD et Skridt tillbage

Hvad?

MADAM RUNDHOLMEN

Uf, der er nogen!

Frøken Monsen kommer ilsomt og urolig fra Baggrunden.

RAGNA

Med Tilladelse, er ikke Faer her?

MADAM RUNDHOLMEN

Deres Faer? Jo; nej; – jeg ved ikke; – undskyld –

RAGNA

Hvor er han?

MADAM RUNDHOLMEN

Deres Faer? Naa; nej, han er kjørt forbi –

STENSGAARD

Indover till Kristiania.

RAGNA

Nej, det er umuligt –

MADAM RUNDHOLMEN

Ja, forbi er han kjørt, det ved jeg. Aa, men Frøken Monsen, De kan ikke tro hvor glad jeg er! Vent nu lidt, mens jeg løber ned i Kjælderen og henter en Flaske af den ægte.

(ud till Venstre)

STENSGAARD

Sig mig, Frøken, – er det virkelig Deres Fader, De søger?

RAGNA

Ja, det hører De jo.

STENSGAARD

Og De har ikke vidst, at han er rejst hjemmefra?

RAGNA

O, hvad ved jeg? Man siger mig ingenting. Men till Kristiania? Det er umuligt; de maatte have mødt ham. Farvel!

STENSGAARD træder ivejen

Ragna! Hør! Hvorfor er De saa forandret imod mig?

RAGNA

Jeg? Slipp mig frem! Lad mig gaa!

STENSGAARD

Nej, De faar ikke gaa! Jeg holder det for en Forsynets Styrelse, at De kom i dette Øjeblik. O, ikke denne Skyhed; før var De anderledes.

RAGNA

Ja, det er, Gud være lovet, forbi!

STENSGAARD

Men hvorfor –?

RAGNA

Jeg har lært Dem bedre at kjende; – godt, at jeg lærte det itide.

STENSGAARD

Ah, saa? Man har løjet paa mig? Ja, jeg har maaske ogsaa selv Skyld; jeg har været som vævet ind i en Forvildelse. Det er over nu! O, naar jeg ser Dem, blir jeg et bedre Menneske. Det er Dem, jeg holder sandt og inderligt af; det er Dem, jeg elsker, Ragna, – Dem, og ingen anden!

RAGNA

Slipp mig forbi! Jeg er rædd for Dem –

STENSGAARD

O, men imorgen, Ragna, – maa jeg da komme og tale med Dem?

RAGNA

Ja, ja, for Guds Skyld, blot ikke idag.

STENSGAARD

Blot ikke idag? Hurra! Jeg er ovenpaa; jeg er lykkelig!

MADAM RUNDHOLMEN med Vin og Kager fra Venstre

Se, nu skal vi saamæn drikke et Glas paa Held og Velgaaende.

STENSGAARD

Paa Lykke i Kjærlighed! Kjærlighedens og Lykkens Skaal! Hurra for den Dag imorgen!

Han drikker.

KANDIDAT HELLE fra Højre, till Ragna

Har De fundet ham?

RAGNA

Nej, han er her ikke. Kom, kom!

MADAM RUNDHOLMEN

Men, Gudbevares, hvad er det?

KANDIDAT HELLE

Ingenting; der er blot kommet fremmede till Storli og –

RAGNA

Takk for al Deres Venlighed, Madam Rundholmen –

MADAM RUNDHOLMEN

Aa; har De nu faaet fremmede paa Nakken igjen?

RAGNA

Ja, ja; undskyld; jeg maa hjem. Farvel!

STENSGAARD

Farvel, – till imorgen!

Kandidat Helle og Frøken Monsen bort i Baggrunden.

DANIEL HEJRE fra Højre

Ha, ha; nu gaar det som Kjæpper i Hjul! Stensgaard, Stensgaard, Stensgaard, kagler de; de vælger ham allesammen. Nu skulde De ogsaa vælge ham, Madam Rundholmen!

MADAM RUNDHOLMEN

Hi; De siger noget. Men stemmer de allesammen paa ham?

DANIEL HEJRE

Jo, de gjør saamæn; Herr Stensgaard nyder Folkets Tillid, som det heder. Gamle Lundestad gaar omkring med et Ansigt, som en sødsyltet Agurk. Aa, det er en inderlig Fryd at se paa.

MADAM RUNDHOLMEN

De skal ikke ha’e valgt ham for ingenting. Kan jeg ikke stemme, saa kan jeg traktere.

(ud till Venstre)

DANIEL HEJRE

De er nok rigtig en Enkernes Jens, De, Herr Stensgaard! Ja, ved De hvad, – hende skulde De bide Dem fast i, saa var De velberget, Faer!

STENSGAARD

I Madam Rundholmen?

DANIEL HEJRE

Ja, netopp; det er et Fruentimmer, som er solid i alle Rettninger; hun blir første Høne i Kurven, saasnart Pindeværket paa Storli er ramlet overende.

STENSGAARD

Der er da ikke noget galt fatt paa Storli?

DANIEL HEJRE

Ikke det? De har en svag Hukommelse, højstærede. Taler man ikke om Ruin og Bankerott og –?

STENSGAARD

Ja, ja, og hvad saa?

DANIEL HEJRE

Hvad saa? Ja, sig De mig det. Her har været Bud ude efter Monsen; der er kommet to Herrer till Storli –

STENSGAARD

Et Par Gjæster; ja, det ved jeg –

DANIEL HEJRE

Ubudne Gjæster, min kjære unge Ven; man hvisker om Politi og om glubske Kreditorer; – der er galt fatt i Papirerne, maa De vide! Ja, a propos, – hvad var det for et Papir, De fik af Monsen igaar?

STENSGAARD

Aa, det var et Papir. Galt fatt i Papirerne, siger De? Hør; De kjender jo Kammerherre Brattsbergs Underskrift?

DANIEL HEJRE

He-he; det skulde jeg mene.

STENSGAARD tager Vexlen frem

Naa, saa se paa dette her.

DANIEL HEJRE

Herhid; – jeg er rigtignok noget nærsynt, men –

(efter at have set)

Det der, højstærede? Det har aldrig været Kammerherrens Haand.

STENSGAARD

Aldrig? Altsaa dog –!

DANIEL HEJRE

Og den er udstedt af Proprietær Monsen?

STENSGAARD

Nej, af Grosserer Brattsberg.

DANIEL HEJRE

Passiar! Lad mig se.

(ser og giver den tillbage)

Den kan De bruge till at tænde Deres Cigar med.

STENSGAARD

Hvad for noget? Ogsaa Udstederens Navn –?

DANIEL HEJRE

Forfalsket, unge Mand; forfalsket, saa sandt, som jeg heder Daniel. Man behøver jo bare at se paa den med Mistroens skjærpede Blik –

STENSGAARD

Men hvorledes var det da muligt –? Monsen maa ikke have vidst –

DANIEL HEJRE

Monsen? Nej, den Karl ved nok hverken Besked om sine egne eller andres Papirer. Men det er godt, det faar en Ende, Herr Stensgaard! Det er en Tillfredsstillelse for den moralske Følelse. Ah, jeg har tidt følt mig opptændt af en ædel Harme, om jeg selv tør sige det, ved at maatte gaa her og være Vidne till –; noksagt. Men det morsomste ved det, er det, at naar nu Monsen dratter, saa trækker han først og fremst Grosserer Brattsberg med sig; Grossereren trækker Kammerherren –

STENSGAARD

Ja, det sagde Lundestad ogsaa.

DANIEL HEJRE

Men der er naturligvis Methode i Bankerotten. Pass paa; jeg er en gammel Spaamand: Monsen kommer i Tugthuset, Grossereren kommer i Akkord og Kammerherren kommer under Administration; det vil sige, hans Kreditorer forærer ham et Par tusend Daler aarlig i livsvarig Pension. Det er saadan det gaar, Herr Stensgaard! Jeg kjender det; jeg kjender det. Hvad siger ikke Klassikeren? Fiat justitia, pereat mundus; det vil sige: Fy, hvilken Justits i denne bedærvede Verden, Faer!

STENSGAARD opp og ned ad Gulvet

Baade den ene og den anden! Begge Veje stængte!

DANIEL HEJRE

Hvad Pokker –?

STENSGAARD

Og det netopp nu! Nu, – nu!

BOGTRYKKER ASLAKSEN kommer fra Højre

Tillykke; tillykke, Herr Valgmand!

STENSGAARD

Valgt?

ASLAKSEN

Med 117 Stemmer, – og Lundestad med 53. De andre er spredt i Vind og Vejr.

DANIEL HEJRE

Altsaa Deres første Skridt paa Ærens Bane, Herr Stensgaard!

ASLAKSEN

Og det skal ogsaa koste en Bolle Punsch –

DANIEL HEJRE

Ja, det er jo det første Skridt, som koster, siger man.

ASLAKSEN ind till Venstre, raabende

Punsch paa Bordet, Madam Rundholmen! Den nye Valgmand trakterer!

Gaardbruger Lundestad og flere Vælgere kommer efterhaanden ind fra Højre.

DANIEL HEJRE deltagende till Lundestad

53! Det er den graahærdede Borgers Løn!

LUNDESTAD hvisker till Stensgaard

Staar De nu rigtig fast i det, som –?

STENSGAARD

Hvad nytter det at staa fast, hvor alting ramler?

LUNDESTAD

Mener De, Spillet skulde være tabt?

ASLAKSEN tillbage fra Venstre

Madam Rundholmen koster Punschen selv; – hun er nærmest till det, siger hun.

STENSGAARD slagen af en Tanke

Madam Rundholmen! Nærmest till –!

LUNDESTAD

Hvilket?

STENSGAARD

Spillet er ikke tabt, Herr Lundestad!

(sætter sig og skriver ved Bordet tillhøjre)

LUNDESTAD dæmpet

Hør, Aslaksen; kan jeg faa noget ind i Avisen till iovermorgen?

ASLAKSEN

Jagud kan De det. Er det grovt?

LUNDESTAD

Nej visst er det ikke grovt.

ASLAKSEN

Ja, det er det samme; jeg taer det alligevel.

LUNDESTAD

Det er mit politiske Testament; jeg skriver det ikveld.

(gaar oppover Gulvet)

EN TJENESTEPIGE fra Venstre

Her er Punsch fra Madamen.

ASLAKSEN

Hurra; nu kommer der Liv i de lokale Forholde!

Han sætter Bollen paa det midterste Bord, skjænker for de øvrige og drikker flittigt under det følgende. Bastian Monsen er imidlertid kommen ind fra Højre.

BASTIAN sagte

Ja, De husker vel paa mit Brev?

ASLAKSEN

Vær rolig;

(banker sig paa Brystlommen)

jeg har det her.

BASTIAN

Og saa besørger De det saa fort De kan; – naar De ser hun har Stunder, forstaar De.

ASLAKSEN

Forstaar; forstaar!

(raaber)

Kom nu, her er Glassene fyldte!

BASTIAN

De skal Fanden ikke gjøre det for ingenting.

ASLAKSEN

Godt; godt.

(till Pigen)

En Citron, Karen; – vær som en Vind!

Bastian fjerner sig.

STENSGAARD

Hør et Ord, Aslaksen; kommer De her forbi imorgen Aften?

ASLAKSEN

Imorgen Aften? Ja, det kan jeg gjerne.

STENSGAARD

Vel; saa gaar De indom og gier Madam Rundholmen dette Brev.

ASLAKSEN

Fra Dem?

STENSGAARD

Ja. Putt det i Lommen. Se saa. Imorgen Aften altsaa.

ASLAKSEN

Akkurat; vær De rolig.

Pigen bringer det forlangte. Stensgaard gaar henimod Vinduet.

BASTIAN

Naa, du, – har du saa talt till Madam Rundholmen?

STENSGAARD

Talt? Aa ja; jeg har talt lidt –

BASTIAN

Og hvad tror du?

STENSGAARD

Ja, – jo; vi blev afbrudt; jeg kan ikke sige dig noget bestemt.

BASTIAN

Jeg frister det alligevel; hun klager svært over Enkestanden. Om en Times Tid vil jeg ha’e det afgjort.

STENSGAARD

Om en Times Tid?

BASTIAN ser Madam Rundholmen, som træder ind fra Venstre

Hyss; lad ingen mærke noget!

(gaar oppover Gulvet)

STENSGAARD hen till Aslaksen, sagte

Giv mig Brevet igjen.

ASLAKSEN

Vil De ha’e det igjen?

STENSGAARD

Ja, hurtig; jeg skal selv besørge det.

ASLAKSEN

Værsaagod; her er det.

Stensgaard stikker Brevet i Lommen og blander sig mellem de øvrige.

MADAM RUNDHOLMEN till Bastian

Hvad siger saa De till Valget, Monsen?

BASTIAN

Alt godt; jeg og Stensgaard er fine Venner, skal jeg fortælle Dem. Det skulde ikke undre mig, om han kommer paa Thinget.

MADAM RUNDHOLMEN

Men det vilde nok ikke Deres Faer se blidt till.

BASTIAN

Aa, Faer har saa mange Jern i Ilden. Desuden, skikker de Stensgaard, saa blir Æren lige fuldt i Familjen, tænker jeg.

MADAM RUNDHOLMEN

Hvorledes det?

BASTIAN

Han gaar paa Frierfødder –

MADAM RUNDHOLMEN

Gudbevares; har han sagt noget?

BASTIAN

Ja; og jeg har lovet at tale for ham; det skal gaa; jeg tror visst, Ragna har et godt Øje till ham.

MADAM RUNDHOLMEN

Ragna?

LUNDESTAD kommer nærmere

Naa; hvad snakker De saa ivrigt om, Madam Rundholmen?

MADAM RUNDHOLMEN

Tænk, han siger, at Stensgaard gaar paa Frierfødder –

LUNDESTAD

Ja vel; men Kammerherren er ikke lett at bøje –

BASTIAN

Kammerherren?

LUNDESTAD

Han holder hende sagtens for god till en simpel Sagfører –

MADAM RUNDHOLMEN

Hvem; hvem?

LUNDESTAD

Frøkenen; Datteren, naturligvis.

BASTIAN

Han frier da vel aldrig till Frøken Brattsberg, ved jeg?

LUNDESTAD

Minsæl gjør han saa.

MADAM RUNDHOLMEN

Og det bander De paa?

BASTIAN

Og till mig har han sagt –! Hør; lad mig tale med Dem!

Lundestad og Bastian mod Baggrunden.

MADAM RUNDHOLMEN nærmer sig till Stensgaard

De maa være paa Deres Post, Stensgaard!

STENSGAARD

Mod hvem?

MADAM RUNDHOLMEN

Mod slette Mennesker; her er Folk, som gaar og lægger ondt for Dem.

STENSGAARD

Lad dem det, – naar de bare ikke lægger ondt for mig hos en.

MADAM RUNDHOLMEN

Hvem er den ene?

STENSGAARD stikker Brevet hemmeligt till hende

Se der; læs det, naar De blir ensom.

MADAM RUNDHOLMEN

Ak, det vidste jeg nok!

(ind till Venstre)

VÆRKSFORVALTER RINGDAL fra Højre

Naa, jeg hører, De er gaaet af med Sejren, Herr Sagfører.

STENSGAARD

Ja, jeg er, Herr Forvalter; og det tilltrods for Deres højvelbaarne Herr Principals Bestræbelser.

RINGDAL

Hvad har han bestræbt sig for?

STENSGAARD

For at stemme mig ud.

RINGDAL

Han gjør Brug af sin Valgfrihed, som enhver anden.

STENSGAARD

Det er kun Skade, at han nok ikke oftere kommer till at gjøre Brug af den.

RINGDAL

Hvad skal det sige?

STENSGAARD

Jeg mener, eftersom det er saa og saa fatt i Papirerne –

RINGDAL

I Papirerne! Hvilke Papirer? Hvad har De taget Dem for?

STENSGAARD

Aa, De behøver ikke at spille, som om De ingenting forstod. Er her ikke et Uvejr ivente? Fallit i stor Maalestokk?

RINGDAL

Jo, det hører jeg fra alle Kanter.

STENSGAARD

Og er kanske ikke baade Kammerherren og Grossereren med i det?

RINGDAL

Med Tilladelse, er De gal?

STENSGAARD

Ja, det er jo naturligt, at De søger at skjule det.

RINGDAL

Hvad skulde det nytte? Kan sligt skjules?

STENSGAARD

Er det da ikke sandt?

RINGDAL

Ikke en Stavelse, hvad Kammerherren angaar. Men hvor har De kunnet tro saadant noget? Hvem har bildt Dem det ind?

STENSGAARD

Det siger jeg ikke for Øjeblikket.

RINGDAL

Ligemeget. Men hvem der end har gjort det, saa ligger der en Hensigt under.

STENSGAARD

En Hensigt –!

RINGDAL

Ja, tænk Dem om; er her ingen, som kunde se sin Fordel i at holde Dem borte fra Kammerherren –?

STENSGAARD

Min Salighed; jo, jo; det er her!

RINGDAL

Kammerherren har meget tillovers for Dem igrunden –

STENSGAARD

Har han?

RINGDAL

Ja, og det vil man forspilde; – man bygger paa, at De ikke kjender Forholdene her, at De er oppbrusende og godtroende, at –

STENSGAARD

O, de Øgler! Og Madam Rundholmen, som har mit Brev!

RINGDAL

Hvilket Brev?

STENSGAARD

Aa, ingenting. Men det er ikke for sent endnu! Kjære Herr Ringdal, træffer De Kammerherren iaften?

RINGDAL

Det gjør jeg sikkert.

STENSGAARD

Saa sig ham, det var Vaas med de Trusler, han ved nok; sig ham, jeg kommer selv og forklarer alting imorgen.

RINGDAL

Kommer De?

STENSGAARD

Ja, for at bevise ham –; ah, bevise! Se her, Herr Ringdal; giv Kammerherren denne Vexel fra mig.

RINGDAL

Vexelen –!

STENSGAARD

Ja, ja; det er noget, som De ikke forstaar; men giv ham den blot –

RINGDAL

I Sandhed, Herr Stensgaard –

STENSGAARD

Og saa kan De bare tillføje de simple Ord fra mig: det er saaledes jeg handler mod de Folk, der vil stemme mig ud ved Valgmandsvalget.

RINGDAL

Det kan De lide paa.

(ud i Baggrunden)

STENSGAARD

Hør, Herr Hejre, – hvorledes kunde De fare i mig med den Historie om Kammerherren?

DANIEL HEJRE

Hvorledes jeg kunde fare i Dem –?

STENSGAARD

Ja visst; det var jo den sorteste Løgn –

DANIEL HEJRE

Ej; se-se; det glæder mig inderligt! Tænk Dem, Herr Lundestad, det er Løgn, det med Kammerherren.

LUNDESTAD

Hyss; fejl Spor; det er nok nærmere.

STENSGAARD

Hvorledes nærmere?

LUNDESTAD

Jeg ved ingenting; men Folk snakker om Madam Rundholmen –

STENSGAARD

Hvad!

DANIEL HEJRE

Ja, har jeg ikke spaaet det! Disse Forbindelser med Proprietariussen paa Storli –

LUNDESTAD

Han kjørte afgaarde imorges, før det blev lyst –

DANIEL HEJRE

Og Familjen er ude og leder efter ham –

LUNDESTAD

Og Sønnen har travlt med at faa Søsteren vel forsørget –

STENSGAARD

Forsørget! «Imorgen», sagde hun; og hendes Uro for Faderen –!

DANIEL HEJRE

He-he; De skal se, han er gaaet hen og hængt sig, Faer!

ASLAKSEN

Er der nogen, som har hængt sig?

LUNDESTAD

Herr Hejre siger, at Monsen paa Storli –

PROPRIETÆR MONSEN fra Baggrunden

Champagne paa Bordet!

ASLAKSEN og FLERE

Monsen!

MONSEN

Ja, Monsen, ja! Champagnemonsen! Pengemonsen! Vin, i Fandens Skind og Ben!

DANIEL HEJRE

Men, højstærede –!

STENSGAARD

De! Hvor kommer De fra?

MONSEN

Fra Forrettninger! Tjent hundrede Tusend! Hej; imorgen gjør jeg dundrende Middag paa Storli. Alle er indbudne. Champagne, siger jeg! Tillykke, Stensgaard, De er jo bleven Valgmand.

STENSGAARD

Ja, jeg skal forklare Dem –

MONSEN

Pyt; hvad rager det mig? Vin! Hvor er Madam Rundholmen?

(vil ind till Venstre)

TJENESTEPIGEN som nylig er traadt ud

Der faar ingen komme ind; Madamen sidder og læser et Brev –

BASTIAN

Aa, Død og Pine!

(ud i Baggrunden)

STENSGAARD

Læser hun et Brev?

TJENESTEPIGEN

Ja, og saa er hun rent som forstyrret.

STENSGAARD

Farvel, Herr Monsen; imorgen Middag paa Storli –

MONSEN

Farvel; imorgen!

STENSGAARD dæmpet

Herr Hejre, vil De gjøre mig en Tjeneste?

DANIEL HEJRE

Aa, saamæn, saamæn.

STENSGAARD

Saa mal mig en liden Smule sort for Madam Rundholmen; tal lidt tvetydigt om mig; – De gjør sligt saa udmærket.

DANIEL HEJRE

Hvad Pokker er det for noget?

STENSGAARD

Jeg har mine Grunde; det er en Spøg, skal jeg sige Dem, – et Væddemaal med – med en, som De har et Horn i Siden till.

DANIEL HEJRE

Aha, jeg forstaar –; noksagt!

STENSGAARD

Altsaa, fordærv ingenting; gjør hende bare en Smule tvivlsom i sin Dom om mig; saadan lidt uviss, indtill vidre, skjønner De.

DANIEL HEJRE

Vær trygg; det skal være mig en inderlig Fornøjelse –

STENSGAARD

Takk; Takk, saalænge!

(over mod Bordet)

Herr Lundestad, vi to tales ved imorgen Formiddag hos Kammerherrens.

LUNDESTAD

Har De Haab?

STENSGAARD

Et tredobbelt!

LUNDESTAD

Tredobbelt? Men jeg begriber ikke –

STENSGAARD

Behøves heller ikke; fra nu af skal jeg hjælpe mig selv.

(ud i Baggrunden)

MONSEN ved Punschbollen

Et fuldt Glas till, Aslaksen! Hvor er Bastian?

ASLAKSEN

Han foer paa Døren. Men jeg har et Brev at besørge for ham.

MONSEN

Har De det?

ASLAKSEN

Till Madam Rundholmen.

MONSEN

Naa, endelig!

ASLAKSEN

Men ikke før imorgen Aften, sa’e han; hverken før eller senere; akkurat paa Slaget! Skaal!

DANIEL HEJRE till Lundestad

Hvad Pokker er der for Maskepi mellem denne Herr Stensgaard og Madam Rundholmen, De?

LUNDESTAD sagtere

Han frier till hende.

DANIEL HEJRE

Tænkte jeg det ikke? Men han bad, jeg skulde sværte ham lidt, gjøre ham mistænkt –; noksagt –

LUNDESTAD

Og De lovte det?

DANIEL HEJRE

Ja, naturligvis.

LUNDESTAD

Han skal ha’e sagt om Dem det, at hvad De lover i Øst, det holder De i Vest.

DANIEL HEJRE

He-he; den kjære Sjæl, – da skal han sandelig ha’e forregnet sig dennegang.

MADAM RUNDHOLMEN med et aabent Brev, i Døren tillvenstre

Hvor er Sagfører Stensgaard?

DANIEL HEJRE

Han kyssed Deres Tjenestepige og gik, Madam Rundholmen!

Teppet falder.

FEMTE AKT

Stort Modtagelsesværelse hos Kammerherrens. Indgang i Baggrunden; Døre till Højre og Venstre.

Værksforvalter Ringdal staar ved et Bord og blader i nogle Papirer. Det banker.

RINGDAL

Kom ind!

DOKTOR FJELDBO fra Baggrunden

Godmorgen!

RINGDAL

Godmorgen, Herr Doktor!

FJELDBO

Naa, alting staar vel till?

RINGDAL

Jo, Takk; her staar det nok saa vel; men –

FJELDBO

Men?

RINGDAL

Ja, De har da sagtens hørt den store Nyhed?

FJELDBO

Nej. Hvad er det for noget?

RINGDAL

Hvad? Har De ikke hørt det, som er hændt paa Storli?

FJELDBO

Nej!

RINGDAL

Monsen er rømt inatt.

FJELDBO

Rømt? Monsen?

RINGDAL

Rømt.

FJELDBO

Men du gode Gud –?

RINGDAL

Her gik allerede underlige Rygter igaar; men saa kom Monsen tillbage; han maa have vidst at forstille sig –

FJELDBO

Men Grunden? Grunden?

RINGDAL

Umaadelige Tab paa Trælast, siges der; et Par Huse i Kristiania skal være standset og saa –

FJELDBO

Og saa er han rømt!

RINGDAL

Indover till Sverig, rimeligvis. Imorges kom Øvrigheden till Storli; der skrives opp og forsegles –

FJELDBO

Og den ulykkelige Familje –?

RINGDAL

Sønnen har nok altid holdt sig udenfor; ialfald lader han nu som ingenting, hører jeg.

FJELDBO

Ja, men Datteren da?

RINGDAL

Hyss; Datteren er her.

FJELDBO

Her?

RINGDAL

Huslæreren bragte hende og de smaa herover imorges; Frøkenen har taget sig af dem i al Stillhed.

FJELDBO

Og hvorledes bærer hun dette?

RINGDAL

Aa, jeg tænker, nok saa taaleligt. De kan vide, efter den Behandling, hun har lidt hjemme –; og desuden kan jeg fortælle Dem, at hun –. Hyss; der er Kammerherren.

KAMMERHERREN fra Venstre

Se, er De der, kjære Doktor?

FJELDBO

Ja, jeg er temmelig tidligt ude. Maa jeg nu ønske Dem till Lykke med Fødselsdagen, Herr Kammerherre!

KAMMERHERREN

Aa, Gud bedre os for hvad Lykke den bringer; men De skal have Takk; jeg ved, De mener det vel.

FJELDBO

Og tør jeg saa spørge Dem, Herr Kammerherre –

KAMMERHERREN

Først et Ord; De skal herefter lade den Titel fare.

FJELDBO

Hvad skal det sige?

KAMMERHERREN

Jeg er Jernværksejer, slett og rett.

FJELDBO

Aa, men hvad er dog dette for Urimeligheder?

KAMMERHERREN

Jeg har frasagt mig Titel og Bestilling. Min underdanigste Skrivelse afgaar endnu idag.

FJELDBO

Det skulde De dog sove paa.

KAMMERHERREN

Naar min Konge viste mig den Naade at opptage mig i sin nærmeste Omgivelse, saa skete det paa Grund af en Anseelse, som min Familje gjennem lange Slægter havde vidst at bevare.

FJELDBO

Ja, hvad saa vidre?

KAMMERHERREN

Min Familje er beskæmmet, ligesaa fuldt, som Proprietær Monsens. Ja, De har da vel hørt om Monsen?

FJELDBO

Jo, jeg har.

KAMMERHERREN till Ringdal

Ved man intet nærmere?

RINGDAL

Intet andet, end at han trækker en hel Del af de yngre Gaardbrugere med.

KAMMERHERREN

Og min Søn?

RINGDAL

Deres Søn har skikket mig et Oppgjør. Han kan svare enhver sit; men der blir ingenting tillovers.

KAMMERHERREN

Hm. Ja, vil De saa faa min Ansøgning renskrevet.

RINGDAL

Det skal ske.

(ud gjennem den forreste Dør tillhøjre)

FJELDBO

Men har De betænkt Dem? Det hele kan jo ordnes i al Stillhed.

KAMMERHERREN

Saa? Kan jeg gjøre mig selv uvidende om hvad der er sket?

FJELDBO

Aa, hvad er der igrunden sket? Han har jo skrevet Dem till, tillstaaet sin Ubesindighed, trygglet om Tillgivelse; dette er jo den eneste Gang, han har gjort sig skyldig i sligt; hvad er det saa, spørger jeg?

KAMMERHERREN

Vilde De handle, som min Søn har handlet?

FJELDBO

Han vil ikke gjentage det; det er Hovedsagen.

KAMMERHERREN

Og hvoraf ved De, at han ikke vil gjentage det?

FJELDBO

Om ikke af andet, saa ved jeg det af det Opptrin, De selv har fortalt mig; det med Deres Svigerdatter. Hvad der end kommer ud af det forresten, saa vil det ryste ham till Alvor.

KAMMERHERREN oppover Gulvet

Min stakkels Selma! Vor jævne Fred og Lykke forspildt!

FJELDBO

Der er noget, som staar højere. Den Lykke har været et Skin. Ja, jeg vil sige Dem det: De har i det, som i saa meget andet, bygget paa en hul Grund; De har været forblindet og hovmodig, Herr Kammerherre!

KAMMERHERREN standser

Jeg?

FJELDBO

Ja, De! De har pukket paa Deres Familjes Hæderlighed; men naar er denne Hæderlighed bleven satt paa Prøve? Ved De, om den vilde staaet i Fristelsen?

KAMMERHERREN

De kan spare Dem enhver Præken, Herr Doktor; disse sidste Dages Begivenheder er ikke gaaet sporløst hen over mig.

FJELDBO

Det tror jeg ogsaa; men lad det saa vise sig i en mildere Dom og i en klarere Erkjendelse. De bebrejder Deres Søn; men hvad har De gjort for Deres Søn? De har sørget for at uddanne hans Evner, men ikke for at grundlægge en Karakter i ham. De har holdt Foredrag over, hvad han skyldte sin hæderlige Familje; men De har ikke ledet og bøjet og formet ham saaledes, at det blev ham en ubevidst Nødvendighed at handle hæderligt.

KAMMERHERREN

Tror De det?

FJELDBO

Jeg baade tror det og jeg ved det. Men det er jo saa almindeligt her; man sætter Oppgaven i at lære, istedetfor i at være. Vi ser ogsaa hvad det leder till; vi ser det i de Hundreder af begavede Mennesker, der gaar halvfærdige omkring og er et i Følelser og Stemninger og noget ganske andet i Værk og Handlesætt. Se nu blot till Stensgaard –

KAMMERHERREN

Stensgaard, ja! Hvad siger De om Stensgaard?

FJELDBO

Stykkværk. Jeg har kjendt ham fra Barnsben af. Hans Faer var et vissent Drog, en Pjalt, et ingenting; han drev en liden Høkernæring og Pantelaanerforrettninger ved Siden af; eller, rettere sagt, det var Konen, som drev det. Hun var et grovslaaet Fruentimmer, det mest ukvindelige, jeg har kjendt. Manden fik hun gjort umyndig; ikke en Hjertetanke var der i hende. Og i dette Hjem voxte Stensgaard opp. Og saa gik han i Latinskole tillige. «Han skal studere,» sagde Moderen; «der skal blie en dygtig Inkassator af ham.» Stygghed i Hjemmet; Løftelse i Skolen; Aanden, Karakteren, Viljen, Evnerne, – altsammen hver sin Vej. Hvad kunde det føre till, andet, end till Splittelse i Personligheden?

KAMMERHERREN

Jeg ved ikke, hvad det kunde føre till. Men jeg gad vide, hvad der er godt nok for Dem. Af Stensgaard kan man ingenting vente; af min Søn heller ikke; men af Dem, naturligvis; af Dem –!

FJELDBO

Ja, af mig; netopp af mig. Aa, De maa ikke smile; jeg hovmoder mig ikke; men jeg har faat det, som grunder Ligevægten, og som gjør sikker. Jeg er voxet opp under Ro og Harmoni, i en jævn Middelstandsfamilje. Min Moder er en Kvinde, helt og holdent; hjemme hos os har der aldrig været Ønsker udover Evnerne; intet Krav er forlist paa Forholdenes Skjær; intet Dødsfald har grebet forstyrrende ind og efterladt Tomhed og Savn i Kredsen. Der var der Kjærlighed till Skjønhed; men den laa inderligt i Livsbetragtningen, ikke jævnsides langs med den; der var der hverken Forstandens eller Stemningens Udskejelser –

KAMMERHERREN

Se, se; det er derfor De er bleven saa overmaade komplet?

FJELDBO

Langtfra at jeg det tror. Jeg siger kun, at Livsvilkaarene har stillet sig saa uendelig gunstigt for mig; og jeg føler det som et Ansvar.

KAMMERHERREN

Lad saa være; men naar Stensgaard intet saadant Ansvar har, da er det desto smukkere, at han alligevel –

FJELDBO

Hvilket? Hvad?

KAMMERHERREN

De dømmer ham falskt, min gode Doktor! Se her. Hvad siger De till dette?

FJELDBO

Deres Søns Vexel!

KAMMERHERREN

Ja, den har han sendt mig tillbage.

FJELDBO

Frivilligt?

KAMMERHERREN

Frivilligt og uden Betingelser. Det er smukt; det er nobelt; – og derfor staar ogsaa fra idag af mit Hus aabent for ham.

FJELDBO

Betænk Dem! For Deres egen, for Deres Datters Skyld –

KAMMERHERREN

Aa, lad mig være! Han har meget forud for Dem; han er ligefrem idetmindste; men De, De gaar skjult tillværks.

FJELDBO

Jeg?

KAMMERHERREN

Ja, De! De er bleven den styrende her i Huset; De gaar ud og ind; jeg tager Dem paa Raad i alting, – og saa alligevel –

FJELDBO

Ja, ja; alligevel –?

KAMMERHERREN

Alligevel saa er der noget bagved med Dem; noget forbandet; noget – noget fornemt, som jeg ikke udstaar!

FJELDBO

Men saa forklar Dem dog!

KAMMERHERREN

Jeg? Nej, De skulde forklare Dem, skulde De! Men nu kan De have det saa godt.

FJELDBO

Herr Kammerherre, vi to forstaar ikke hinanden. Jeg har ingen Vexel at sende tillbage; men det kunde dog hænde, at jeg bragte et større Offer endda.

KAMMERHERREN

Saa? Hvorved?

FJELDBO

Ved at tie.

KAMMERHERREN

Ved at tie? Skal jeg sige Dem, hvad jeg kunde have Lyst till? At blive grov, bande, gaa ind i de unges Forbund! De er en højfornem Stivnakke, Herr Værkslæge; – og det passer ikke i vort fri Samfund. Se Stensgaard; han er ikke noget saadant; og derfor skal han faa komme her i Huset; han skal –; han skal –! Aa, jeg gider min Sæl og Salighed ikke –! Nu kan De have det saa godt; som man reder, saa ligger man.

GAARDBRUGER LUNDESTAD fra Baggrunden

Till Lykke med Dagen, Herr Kammerherre! Og maa jeg saa ønske Dem Hæder og alt godt –

KAMMERHERREN

Aa, Pokker i Vold, – havde jeg nær sagt. Det er Lapperi altsammen, min kjære Lundestad. Der er ingenting, som holder Prøve tillbunds i denne Verden.

LUNDESTAD

Saa siger Proprietær Monsens Kreditorer ogsaa.

KAMMERHERREN

Ja, dette med Monsen! Kom det ikke over Dem, som et Lynslag?

LUNDESTAD

Aa, De har nu spaaet det saa længe, De, Herr Kammerherre.

KAMMERHERREN

Hm, hm; – ja visst har jeg saa; det er ikke længere siden, end i Forgaars; han kom her for at prelle mig –

FJELDBO

Kanske for at frelses.

LUNDESTAD

Ugjørligt; han var kommen for dybt i det; – og det, som sker, det er nu altid det bedste.

KAMMERHERREN

Velbekomme! Finder De det ogsaa bedst, at De blev slaaet ved Valget igaar?

LUNDESTAD

Jeg blev da ikke slaaet; det gik jo altsammen efter min egen Vilje. Stensgaard skal en ikke stanges med; han har det, som vi andre maa bide os i Fingrene efter.

KAMMERHERREN

Ja, det Udtrykk forstaar jeg ikke ganske –?

LUNDESTAD

Han har Evne till at rive Mængden med sig. Og da han nu er saa heldig, at han hverken hindres af Karakter eller af Overbevisning eller af borgerlig Stilling, saa har han saa svært lett for at være frisindet.

KAMMERHERREN

Jeg skulde dog i Sandhed mene, at vi ogsaa er frisindede.

LUNDESTAD

Ja Gu’ er vi frisindede, Herr Kammerherre; der er ingen Tvivl om det. Men der er det ved det, at vi bare er frisindede paa vore egne Vegne; men nu kommer Stensgaard og er frisindet paa andres Vegne ogsaa. Det er det nye i Tingen.

KAMMERHERREN

Og alt dette Omvæltningsvæsen vil De fremme?

LUNDESTAD

Jeg har læst i gamle Historiebøger, at der før i Tiden var Folk, som kunde mane Spøgelser frem; men de kunde ikke mane dem bort igjen.

KAMMERHERREN

Men, kjære Lundestad, hvor kan De, som en opplyst Mand –?

LUNDESTAD

Jeg ved nok, det er papistisk Overtro, Herr Kammerherre; men det er med nye Tanker, som med Spøgelser; en kan ikke mane dem bort igjen; og derfor faar en se at komme ud af det med dem, saa godt en kan.

KAMMERHERREN

Ja, men nu, da Monsen er faldet, og rimeligvis hele dette Slæng af Rolighedsforstyrrere med ham –

LUNDESTAD

Var Monsen faldet en to–tre Dage før, saa var meget blevet anderledes.

KAMMERHERREN

Desværre; De har været for snar –

LUNDESTAD

Jeg havde ogsaa Hensyn till Dem, Herr Kammerherre.

KAMMERHERREN

Till mig?

LUNDESTAD

Vort Parti maa bevare sin Hæderlighed i Folks Øjne. Vi repræsenterer den gamle, grundfæstede, norske Ærlighed. Havde jeg svigtet Stensgaard, saa ved De han har et Papir –

KAMMERHERREN

Ikke nu længere.

LUNDESTAD

Hvad?

KAMMERHERREN

Her er det.

LUNDESTAD

Har han sendt Dem det tillbage?

KAMMERHERREN

Ja. Personlig er han en Hædersmand; det Skudsmaal maa jeg give ham.

LUNDESTAD tankefuld

Sagfører Stensgaard har gode Gaver.

SAGFØRER STENSGAARD fra Baggrunden, standser i Døren

Faar jeg Lov at komme nærmere?

KAMMERHERREN imod ham

Det kan De tryggt.

STENSGAARD

Og De vil tage en Lykkønskning af mig?

KAMMERHERREN

Det vil jeg.

STENSGAARD

Saa tag den baade varm og inderlig! Og slaa saa en Streg over alle skrevne Dumheder –

KAMMERHERREN

Jeg holder mig till Handlinger, Herr Stensgaard.

STENSGAARD

O, Gud velsigne Dem!

KAMMERHERREN

Og fra idag af – siden De saa ønsker det – fra idag af er De som hjemme her.

STENSGAARD

Maa jeg? Maa jeg det?

Det banker.

KAMMERHERREN

Kom ind!

Flere Byggdemænd, Medlemmer af Formandskabet o. s. v. Kammerherren gaar dem imøde, modtager Lykkønskninger og taler med dem.

THORA som imidlertid er traadt ind fra den bageste Dør tillvenstre

Herr Stensgaard, maa jeg takke Dem stille.

STENSGAARD

De, Frøken!

THORA

Fader har sagt mig, hvor smukt De har handlet.

STENSGAARD

Men –?

THORA

O, hvor vi har miskjendt Dem!

STENSGAARD

Har De –?

THORA

Det var jo ogsaa Deres egen Skyld; – nej, nej; det var vor. O, hvor inderlig gjerne vilde jeg ikke gjøre det godt igjen.

STENSGAARD

Vilde De? Vilde De selv? Vilde De virkelig –?

THORA

Allesammen; kunde vi saasandt –

KAMMERHERREN

Forfriskninger till Herrerne, mit Barn!

THORA

Nu kommer de.

Hun gaar opp igjen mod Døren, hvorfra Pigen strax efter kommer med Vin og Bagværk, der bydes omkring under det følgende.

STENSGAARD

Kjære, fortræffelige Lundestad; jeg føler mig som en sejrende Gud!

LUNDESTAD

Saa følte De Dem vel igaar ogsaa.

STENSGAARD

Pytt; idag er det noget andet; det bedste; Kronen paa det hele! Glorien, Glansen over Livet!

LUNDESTAD

Aahaa; Elskovstanker?

STENSGAARD

Ingen Tanker! Lykke, Lykke; Kjærlighedslykke!

LUNDESTAD

Saa Svoger Bastian har bragt Dem Svaret?

STENSGAARD

Bastian –?

LUNDESTAD

Ja, han ymted om noget igaar; han havde nok lovet at tale for Dem hos en liden Pige.

STENSGAARD

Aa, hvad Sniksnakk –

LUNDESTAD

Vær ikke rædd for mig. Hvis De ikke ved det endnu, saa kan jeg sige Dem det: De har sejret, Herr Stensgaard; jeg har det fra Ringdal.

STENSGAARD

Hvad har De fra Ringdal?

LUNDESTAD

Jomfru Monsen har givet sit Ja.

STENSGAARD

Hvad siger De!

LUNDESTAD

Sit Ja, siger jeg.

STENSGAARD

Ja? Ja? Og Faderen er rømt!

LUNDESTAD

Men ikke Datteren.

STENSGAARD

Sit Ja! Midt under en saadan Familjeskandale! Hvor ukvindeligt! Sligt maa jo støde enhver fintfølende Mand tillbage. Men det er en Misforstaaelse, det hele. Jeg har aldrig anmodet Bastian –; hvor kunde saa det Bæst –? Ligemeget, det kommer mig ikke ved; hvad han har gjort, maa han selv svare for.

DANIEL HEJRE fra Baggrunden

He he; stor Forsamling; ja, naturligvis; man gjør sin Oppvartning, sine Hoser grønne, som man siger. Kanske jeg ogsaa maa faa Lov –

KAMMERHERREN

Takk, Takk, gamle Ven!

DANIEL HEJRE

Gudbevares, højstærede; gjør sig endelig ikke saa gemen.

(nye Gjæster kommer)

Se, der har vi Rettfærdighedens Haandlangere; – Exekutionsmagten –; noksagt!

(hen till Stensgaard)

Ah, min kjære, lykkelige, unge Mand; er De der? Deres Haand! Modtag Forsikkringen om en Oldings uskrømtede Glæde.

STENSGAARD

Hvorover?

DANIEL HEJRE

De bad mig igaar tale en Smule tvetydigt om Dem till hende, De ved nok –

STENSGAARD

Naa ja, ja; hvad saa?

DANIEL HEJRE

Det var mig en inderlig Fryd at efterkomme Deres Ønske –

STENSGAARD

Hvad saa; hvad saa, spørger jeg? Hvorledes tog hun det?

DANIEL HEJRE

Som en elskende Kvinde, naturligvis; stak i at græde; smækked Døren i Laas; vilde hverken svare eller vise sig –

STENSGAARD

Ah, Gudskelov!

DANIEL HEJRE

De er barbarisk! At sætte et Enkehjerte paa slig grusom Prøve; at gaa her og glæde sig over Skinsygens Kvaler –! Men Kjærligheden har Katteøjne; noksagt; thi idag, da jeg foer forbi, stod Madam Rundholmen frisk og frodig i det aabne Vindu og kæmmed sit Haar; saa ud som en Havfrue, med Permission at sige; – aa, det er et dygtigt Fruentimmer!

STENSGAARD

Naa? Og saa?

DANIEL HEJRE

Ja, saa lo hun, som hun var besatt, Faer; og dermed rakte hun et Brev ivejret og raabte: Et Frierbrev, Herr Hejre; jeg er bleven forlovet igaar!

STENSGAARD

Hvad? Forlovet?

DANIEL HEJRE

En hjertelig Lykkønskning, unge Mand; det glæder mig usigeligt, at jeg var den første, som kunde melde Dem –

STENSGAARD

Det er Sludder! Det er Snakk!

DANIEL HEJRE

Hvad er Snakk?

STENSGAARD

De har ikke forstaaet hende; eller hun har ikke forstaaet –; forlovet! Er De gal? Nu, da Monsen er falden, saa er rimeligvis hun ogsaa –

DANIEL HEJRE

Nej, minsæl er hun ej, Faer! Madam Rundholmen staar paa solide Ben.

STENSGAARD

Ligemeget. Mine Tanker gaar i en ganske anden Rettning. Det med Brevet var bare en Spøg, et Væddemaal, det hørte De jo. Kjære Herr Hejre, gjør mig den Tjeneste, ikke at tale et Ord till nogen om denne dumme Historie.

DANIEL HEJRE

Forstaar; forstaar! Det skal holdes hemmeligt; det er det, man kalder Romantik. Ak, ja; den Ungdom, den skal nu altid være saa poetisk!

STENSGAARD

Ja, ja; ti blot; jeg skal lønne Dem for det, – føre Deres Processer –; hys; jeg stoler paa Dem.

(fjerner sig)

KAMMERHERREN som imidlertid har talt med Lundestad

Nej, Lundestad, – det kan jeg umuligt tro!

LUNDESTAD

Nu svor jeg, Herr Kammerherre! Jeg har det fra Daniel Hejres egen Mund.

DANIEL HEJRE

Hvad har De fra min Mund, om jeg tør spørge?

KAMMERHERREN

Sig mig, – har Sagfører Stensgaard vist dig en Vexel igaar?

DANIEL HEJRE

Ja, Død og Plage, det er sandt! Hvorledes hænger det sammen?

KAMMERHERREN

Det skal jeg sige dig siden. Men du fortalte ham jo –

LUNDESTAD

De bildte ham jo ind, at den var falsk?

DANIEL HEJRE

Pytt; en uskyldig Spøg, for at gjøre ham lidt betuttet i Sejersrusen –

LUNDESTAD

Men De sagde jo, at begge Underskrifter var falske?

DANIEL HEJRE

Ja, for Pokker, hvorfor ikke ligesaagodt begge, som den ene?

KAMMERHERREN

Altsaa dog!

LUNDESTAD till Kammerherren

Og da han det hørte –

KAMMERHERREN

Saa var det han gav Vexelen till Ringdal!

LUNDESTAD

Den Vexel, som han ikke længere kunde bruge till at true med.

KAMMERHERREN

Spiller den højmodige; fører mig bag Lyset paany; – aabner sig Adgang till mit Hus; afnøder mig Takksigelser, – den, den –! Og den Person –!

DANIEL HEJRE

Men hvad er det dog for løjerlige Fagter, højstærede?

KAMMERHERREN

Siden; siden, kjære Ven!

(trækker Lundestad tillside)

Og den Person er det, De beskytter, skubber fremad, hjælper ivejret!

LUNDESTAD

End De selv da?

KAMMERHERREN

O, jeg kunde have Lyst till –!

LUNDESTAD tyder mod Stensgaard, som taler med Thora

Se derborte. Hvad Tanker tror De ikke Folk gjør sig –?

KAMMERHERREN

De Tanker skal jeg bringe dem ud af.

LUNDESTAD

For sent, Herr Kammerherre; han hjælper sig frem med Udsigter og Skin og Sandsynligheder –

KAMMERHERREN

Jeg kan ogsaa manøvrere, Herr Gaardbruger Lundestad!

LUNDESTAD

Hvad vil De gjøre?

KAMMERHERREN

Pass paa!

(gaar hen till Fjeldbo)

Herr Værkslæge Fjeldbo, – vil De vise mig en Tjeneste?

FJELDBO

Med Glæde!

KAMMERHERREN

Saa fordriv den Karl derhenne.

FJELDBO

Stensgaard?

KAMMERHERREN

Ja, Lykkejægeren; jeg taaler ikke at høre hans Navn; fordriv ham!

FJELDBO

Men hvorledes kan jeg –?

KAMMERHERREN

Det blir Deres egen Sag; jeg giver Dem frie Hænder –

FJELDBO

Frie Hænder! Det gjør De? I et og alt?

KAMMERHERREN

Ja, for Pokker; ja!

FJELDBO

Deres Haand paa det, Herr Kammerherre!

KAMMERHERREN

Her er den.

FJELDBO

I Guds Navn da; nu eller aldrig!

(højlydt)

Maa jeg et Øjeblik lægge Beslag paa de tillstedeværendes Oppmærksomhed?

KAMMERHERREN

Doktor Fjeldbo har Ordet!

FJELDBO

Jeg har den Glæde, med Kammerherre Brattsbergs Samtykke, at meddele Dem min Forlovelse med hans Datter.

Udbrudd af Overraskelse. Thora udstøder et lett Skrig; Kammerherren er ifærd med at sige noget, men fatter sig i det. Støj og Lykkønskninger.

STENSGAARD

Forlovelse! Din Forlovelse –!

DANIEL HEJRE

Med Kammerherrens –? Med din –? Med – med –?

LUNDESTAD

Er Doktoren fra Viddet?

STENSGAARD

Men, Herr Kammerherre –?

KAMMERHERREN

Hvad kan jeg gjøre? Jeg er frisindet. Jeg slutter mig till de unges Forbund!

FJELDBO

Takk, Takk, – og Tillgivelse!

KAMMERHERREN

Vi befinder os i Associationernes Tid, Herr Sagfører; den fri Konkurrence leve!

THORA

O, min velsignede Fader!

LUNDESTAD

Ja, vi befinder os i Forlovelsernes Tid ogsaa; jeg kan melde en Forlovelse till –

STENSGAARD

Det er Oppspind!

LUNDESTAD

Nej, visst er det ikke; Jomfru Monsens Forlovelse –

STENSGAARD

Usandt; usandt, siger jeg!

THORA

Nej, Faer, det er sandt; de er her begge to.

KAMMERHERREN

Hvem? Hvor?

THORA

Ragna og Kandidat Helle. Derinde –

(mod den øverste Dør tillhøjre)

LUNDESTAD

Kandidat Helle? Ham altsaa –!

KAMMERHERREN

Og her; hos mig!

(opp mod Døren)

Herud, kjære Barn!

RAGNA viger sky tillbage

O, nej, nej; her er saa mange Mennesker!

KAMMERHERREN

Ingen Undseelse; hvad kan De for det, som er hændt?

KANDIDAT HELLE

Herr Kammerherre, hun er hjemløs nu.

RAGNA

O, tag Dem af os!

KAMMERHERREN

Det skal jeg. Og hjertelig Takk, at I tyede till mig!

DANIEL HEJRE

Ja, minsæl lever vi i Forlovelsernes Tid; jeg kan saamæn supplere Listen –

KAMMERHERREN

Hvad? Du? I din Alder; – hvilken Lettsindighed!

DANIEL HEJRE

Aa –! Noksagt.

LUNDESTAD

Spillet er tabt, Herr Stensgaard.

STENSGAARD

Saa?

(højt)

Nej, nu skal jeg supplere Listen, Herr Daniel Hejre! En Meddelelse, mine Herrer; ogsaa jeg har naaet en Havn.

KAMMERHERREN

Hvorledes?

STENSGAARD

Man spiller dobbelt Spil; man skjuler sine sande Hensigter, naar det behøves. Jeg anser det for tilladeligt, naar det sker i Almenvellets Tjeneste. Min Livsgjerning ligger afstukken foran mig, og den gaar mig for alting. Min Virksomhed er viet till dette Distrikt; en Ideernes Gjæring er her at bringe Klarhed i. Men det Værk magtes ikke af en Lykkejæger. Sognets Mænd maa slutte sig om en af sine egne. Derfor har jeg nu bundet mig fast og uløseligt till Interesserne her, – bundet mig med Hjertets Baand. Har jeg vakt Misforstaaelse hos nogen, saa maa det tillgives. Ogsaa jeg er forlovet.

KAMMERHERREN

De?

FJELDBO

Forlovet!

DANIEL HEJRE

Bevidnes.

KAMMERHERREN

Men hvorledes –?

FJELDBO

Forlovet? Med hvem?

LUNDESTAD

Det er da vel aldrig –?

STENSGAARD

En Frugt af Hjertets og Forstandens Overvejelser. Ja, mine Sognemænd, jeg er forlovet, med Enkemadame Rundholmen.

FJELDBO

Med Madam Rundholmen!

KAMMERHERREN

Landhandlerens Enke?

LUNDESTAD

Hm. Ja saa!

KAMMERHERREN

Men jeg løber surr i alt dette. Hvorledes kunde De da –?

STENSGAARD

Manøvrer, Herr Jernværksejer!

LUNDESTAD

Han har gode Gaver.

BOGTRYKKER ASLAKSEN ser ind af Døren i Baggrunden

Beer mangfoldig om Forladelse –

KAMMERHERREN

Naa, kom ind, Aslaksen! Vil De ogsaa gratulere?

ASLAKSEN

Nej, Gudbevares, saa grov er jeg ikke. Men jeg maa nødvendigt tale med Herr Stensgaard.

STENSGAARD

Siden; De kan vente udenfor.

ASLAKSEN

Nej, Død og Plage, jeg maa sige Dem –

STENSGAARD

Hold Deres Mund! Hvad er dette her for Paatrængenhed? – Ja, mine Herrer, saa forunderlige er Skjæbnens Veje. Distriktet og jeg trængte till et fast og varigt Baand imellem os; jeg traf en moden Kvinde, som kunde skabe mig et Hjem. Nu har jeg kastet Lykkejægerhammen, og her har I mig i eders Midte, som den jævne Folkets Mand. Tag mig. Jeg er rede till at staa eller falde paa enhver Post, hvor eders Tillid maatte stille mig.

LUNDESTAD

Han har vundet.

KAMMERHERREN

I Sandhed, jeg maa sige –

(till Pigen, som har nærmet sig ham fra Døren i Baggrunden)

Naa, naa; hvad er det? Hvad fniser du af?

PIGEN

Madam Rundholmen –

DE OMSTAAENDE

Madam Rundholmen?

KAMMERHERREN

Hvad hun?

PIGEN

Madam Rundholmen staar udenfor med sin Kjæreste –

DE FLESTE i Munden paa hverandre

Kjæreste? Madam Rundholmen? Men hvorledes –?

STENSGAARD

Hvilken Snakk!

ASLAKSEN

Ja, jeg sagde Dem jo –

KAMMERHERREN mod Døren

Herind; herind!

Bastian Monsen med Madam Rundholmen under Armen fra Baggrunden; almindeligt Røre.

MADAM RUNDHOLMEN

Ja, Herr Kammerherre, De maa endelig ikke blive vred –

KAMMERHERREN

Bevares; bevares!

MADAM RUNDHOLMEN

Men jeg maatte rigtig opp og vise Dem og Frøkenen min Kjæreste.

KAMMERHERREN

Ja, ja, – De er jo bleven forlovet; men –

THORA

Men vi vidste ikke –

STENSGAARD till Aslaksen

Men hvorledes er det dog –?

ASLAKSEN

Jeg havde saa meget i Hodet igaar; saa meget at tænke paa, mener jeg –

STENSGAARD

Men hun fik jo mit Brev, og –

ASLAKSEN

Nej, hun fik Bastian Monsens; her er Deres.

STENSGAARD

Bastians? Og her –?

(kaster et Øje paa Udskriften, krammer Brevet sammen og putter det i Lommen)

O, De forbandede Ulykkesfugl!

MADAM RUNDHOLMEN

Ja, saamæn slog jeg till! En skal vogte sig for de falske Mandfolk; men naar en har sort paa hvidt for at en Mandsperson mener det redeligt saa –. Nej, se; der er Sagfører Stensgaard ogsaa! Ja, De, Herr Stensgaard, De vil da visst gratulere mig?

DANIEL HEJRE till Lundestad

Hvor glubsk hun ser paa ham, De!

KAMMERHERREN

Det vil han visst, Madam Rundholmen; men vil ikke De gratulere Deres tillkommende Svigerinde?

MADAM RUNDHOLMEN

Hvem?

THORA

Ragna; hun er ogsaa bleven forlovet.

BASTIAN

Du, Ragna?

MADAM RUNDHOLMEN

Ja saa? Ja, min Kjæreste sagde jo, at en viss en gik paa Frierfødder. Till Lykke begge to; og velkommen i Familjen, Herr Stensgaard!

FJELDBO

Nej, nej; ikke ham!

KAMMERHERREN

Nej, Kandidat Helle; et fortræffeligt Valg. Og min Datter maa De saamæn ogsaa gratulere.

MADAM RUNDHOLMEN

Frøkenen! Naa; saa havde Lundestad Rett alligevel! Gratulerer, Frøken; gratulerer, Herr Sagfører!

FJELDBO

Doktor, skal De sige.

MADAM RUNDHOLMEN

Hvad?

FJELDBO

Doktor; det er mig.

MADAM RUNDHOLMEN

Nej, nu ved jeg hverken ud eller ind!

KAMMERHERREN

Men nu ved jeg først baade ud og ind!

STENSGAARD

Undskyld; en nødvendig Forrettning –

KAMMERHERREN sagte

Lundestad, hvad var det andet?

LUNDESTAD

Hvilket andet?

KAMMERHERREN

Ikke Lykkejæger; men det andet –

LUNDESTAD

Rodhugger.

STENSGAARD

Jeg anbefaler mig!

KAMMERHERREN

Et Ord, saa godt som ti, Herr Sagfører Stensgaard! Et Ord, – et Ord, som længe har ligget mig paa Hjertet –

STENSGAARD hen imod Udgangen

Undskyld; jeg har Hastværk.

KAMMERHERREN efter ham

Rodhugger!

STENSGAARD

Farvel; farvel!

(ud i Baggrunden)

KAMMERHERREN kommer nedover igjen

Nu er Luften ren, mine Venner!

BASTIAN

Og Kammerherren lægger ikke mig till Last, hvad der er hændt hjemme?

KAMMERHERREN

Enhver faar feje for sin egen Dør.

BASTIAN

Jeg har heller ingen Del i det.

SELMA som under det foregaaende har lyttet ved den øverste Dør tillhøjre

Faer! Nu er du glad; – maa han nu komme?

KAMMERHERREN

Selma! Du! Du beder for ham? Du, som iforgaars –

SELMA

Pytt; det er længe siden iforgaars. Alt er godt. Nu ved jeg, han kan gjøre gale Streger –

KAMMERHERREN

Og det glæder du dig over?

SELMA

Ja, over at han kan; men han skal ikke faa Lov till det.

KAMMERHERREN

Ind med ham.

Selma ud igjen tillhøjre.

VÆRKSFORVALTER RINGDAL fra den forreste Dør tillhøjre

Her er Afskedsansøgningen.

KAMMERHERREN

Takk; men istykker med den.

RINGDAL

Istykker?

KAMMERHERREN

Ja, Ringdal; det er ikke paa den Maade. Jeg kan sone alligevel; Alvor og Gjerning –

ERIK BRATTSBERG med Selma fra Højre

Har du Tillgivelse for mig?

KAMMERHERREN rækker ham Vexlen

Jeg tør ikke være ubarmhjertigere end Skjæbnen.

ERIK BRATTSBERG

Faer! Endnu idag skal jeg standse med min Forrettning, som er dig saa meget imod.

KAMMERHERREN

Nej, Takk; nu blir du staaende. Ingen Fejghed! Ingen Flugt fra Fristelsen! Men jeg staar hos.

(højt)

Ja, ved De nyt, mine Herrer? Jeg er gaaet ind i Firmaet med min Søn.

FLERE AF GJÆSTERNE

Hvad? De, Herr Kammerherre?

DANIEL HEJRE

Du, højstærede?

KAMMERHERREN

Ja; det er en hæderlig og en velsignelsesrig Virksomhed. Eller kan ialfald være det. Og nu har jeg heller ikke længere nogen Grund till at holde mig udenfor.

LUNDESTAD

Ja, ved De hvad, Herr Kammerherre Brattsberg, – vil De tage fatt till Gavn for Distriktet, saa var det rigtignok baade Spott og Skam, om jeg gamle Arbejdstræl skulde svigte min Værnepligt.

KAMMERHERREN

De! Virkelig?

LUNDESTAD

Jeg faar jo. Efter den Elskovssorg, som har rammet Sagfører Stensgaard idag –; Gud bevare mig for at tvinge Mennesket ind i Statssager nu. Han bør friske sig opp; ud at rejse, bør han, og jeg skal se at hjælpe till. Og derfor, mine Sognemænd, har I Brug for mig, saa tag mig.

SOGNEMÆNDENE under Haandtrykk og Bevægelse

Takk, Lundestad! De er dog den gamle! De svigter ikke!

KAMMERHERREN

Se, det er, som det skal være; nu kommer alting i sin rette Gjænge igjen. Men hvem er igrunden Skyld i alt dette?

FJELDBO

Ja, De, Aslaksen, De maa kunne gjøre Rede for –?

ASLAKSEN forskrækket

Jeg, Herr Doktor! Jeg er saa uskyldig, som Barn i Moers Liv!

FJELDBO

Men det Brev, som –?

ASLAKSEN

Det var ikke mig, siger jeg! Det var Valgmandsvalget og Bastian Monsen og Skjæbnen og Tillfældet og Madam Rundholmens Punsch; – der var ikke Citron i den, og saa staar jeg just med Pressen i Næven –

KAMMERHERREN nærmere

Hvilket? Hvad; hvad?

ASLAKSEN

Pressen, Herr Kammerherre!

KAMMERHERREN

Pressen! Der har vi det! Er det ikke det, jeg altid har sagt, at Pressen har en overordentlig Magt i vore Dage?

ASLAKSEN

Nej, men, Herr Kammerherre –

KAMMERHERREN

Ingen utidig Beskedenhed, Herr Bogtrykker Aslaksen. Jeg har hidindtill ikke læst Deres Avis; herefter vil jeg læse den. Maa jeg bede om ti Exemplarer.

ASLAKSEN

De skal gjerne faa tyve, Herr Kammerherre!

KAMMERHERREN

Naa ja, Takk; lad mig saa faa tyve. Og trænger De forøvrigt till Penge, saa kom till mig; jeg vil støtte Pressen; men det siger jeg Dem paa Forhaand, – jeg vil ikke skrive noget i den.

RINGDAL

Nej, men hvad hører jeg! Deres Datter forlovet!

KAMMERHERREN

Ja, hvad siger De till det?

RINGDAL

Velsignet, siger jeg! Men naar skede det?

FJELDBO hurtigt

Aa, det skal jeg siden –

KAMMERHERREN

Det skede saamæn sidstleden 17de Maj.

FJELDBO

Hvorledes –?

KAMMERHERREN

Samme Dag, som lille Frøken Ragna –

THORA

Faer, Faer; har du vidst –?

KAMMERHERREN

Ja, mine kjære; jeg har vidst det den hele Tid.

FJELDBO

O, Herr Kammerherre –!

THORA

Men hvem har –?

KAMMERHERREN

En anden Gang skal I Smaapiger tale lidt mindre højrøstet, naar jeg sidder og blunder i Karnappet.

THORA

O, Gud; sad du indenfor Gardinerne?

FJELDBO

Saa forstaar jeg Deres Adfærd –

KAMMERHERREN

Ja, De, som kunde gaa her og tie.

FJELDBO

Vilde det have nyttet, om jeg havde talt før idag?

KAMMERHERREN

De har Rett, Fjeldbo; det mellemliggende maatte till.

THORA sagte till Fjeldbo

Ja, tie kan du. Alt dette med Stensgaard; – hvorfor fik jeg ingenting at vide?

FJELDBO

Naar en Høg kredser over Dueslaget, saa vogter og værger man sin lille Due, – men man ængster ikke.

De afbrydes af Madam Rundholmen.

DANIEL HEJRE till Kammerherren

Hør; du faar virkelig undskylde; men vi kommer till at oppsætte vore Procesanliggender paa ubestemt Tid.

KAMMERHERREN

Gjør vi det? Naa ja, ja!

DANIEL HEJRE

Jeg skal sige dig, jeg har overtaget en Stilling som Nyhedsreferent i Aslaksens Avis.

KAMMERHERREN

Det fornøjer mig.

DANIEL HEJRE

Og du vil selv indse, – de mange løbende Forrettninger –

KAMMERHERREN

Vel, vel, min gamle Ven; jeg kan godt vente.

MADAM RUNDHOLMEN till Thora

Ja, jeg har saamæn grædt mine modige Taarer for det slette Menneske. Men nu takker jeg Vorherre for Bastian. Den anden, han er falsk, som Skum paa Vand; og saa er han saa uvorren i Tobaksvejen, Frøken; og saa vil han ha’e alting saa lækkert till hverdags; det er en ren Madhest.

PIGEN fra Venstre

Bordet er dækket.

KAMMERHERREN

Naa, saa tager De vel allesammen tilltakke. Herr Gaardbruger Lundestad, De sidder hos mig; og De ogsaa, Herr Typograf Aslaksen.

RINGDAL

Jo, her vil rigtignok blive Stoff till Skaaler!

DANIEL HEJRE

Ja; og det er vel neppe ubeskedent, om en Olding forbeholder sig Skaalen for de kjære fraværende.

LUNDESTAD

En fraværende kommer igjen, Herr Hejre.

DANIEL HEJRE

Sagføreren?

LUNDESTAD

Ja; pass paa, mine Herrer! Om ti–femten Aar sidder Stensgaard i Folkets eller i Kongens Raad, – kanske i dem begge paa engang.

FJELDBO

Om ti–femten Aar? Ja, men da kan han ikke staa i Spidsen for de unges Forbund.

DANIEL HEJRE

Hvorfor ikke det?

FJELDBO

Nej, for da vil han være af en temmelig tvivlsom Alder.

DANIEL HEJRE

Men saa kan han jo staa i Spidsen for de tvivlsommes Forbund, Faer! Det er ogsaa det Lundestad mener. Han siger omtrent som Napoleon: de tvivlsomme, siger han, det er det Stoff, hvoraf man gjør Politikusser; he-he!

FJELDBO

Ja, hvorom alting er, – vort Forbund skal bestaa baade gjennem unge og tvivlsomme Dage. Og det skal vedblive at være de unges Forbund. Da Stensgaard stiftede sin Forening og løftedes paa Folkets Skuldre under Frihedsdagens Jubel og Rus, da sagde han: med de unges Forbund er et Forsyn i Pagt! For vort Vedkommende tænker jeg selv Theologen der tør lade det Ord gjælde.

KAMMERHERREN

Det tænker jeg med, mine Venner; thi sandelig, – vi har tumlet og famlet i Daarskab; men gode Engle stod bag.

LUNDESTAD

Aa, Gud bedre os; Englene, de har nok været saa middels.

ASLAKSEN

Ja, det ligger i de lokale Forholde, Herr Lundestad!

Teppet falder.

Innledning til De unges Forbund
ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Ibsen hadde reagert uvanlig sterkt på den danske kritikeren Clemens Petersens anmeldelse av Peer Gynt (jf. HIS 5k, 580–81). I raseri over kritikken, der Petersen frakjente stykket poetiske kvaliteter, skrev dikteren 9. desember 1867 i brev til sin venn Bjørnson:

Skal det være Krig, saa lad det være! Er jeg ikke Digter, saa har jeg jo intet at tabe. Jeg skal forsøge det som Fotograf. Min Samtid deroppe, enkeltvis, Person for Person, skal jeg tage for mig […] jeg skal ikke spare Barnet i Moders Liv, ikke Tanken eller Stemningen bag Ordet hos nogen Sjæl, der fortjener den Ære at tages med.

Med bakgrunn i dette har Halvdan Koht ment at Ibsens neste skuespill, De unges Forbund, «var født av truselen om fotografering» (HU 6, 339).

I brev til forleggeren Frederik Hegel skrev Ibsen 31. oktober 1868 at hans nye skuespill

«behandler Rivninger og Strømninger af Nutidens Liv». Det må sikte til at samtidige sosiale, økonomiske og politiske konflikter er viktige innslag i handlingen. Stykkets fremstilling av et norsk småbysamfunn virker dessuten realistisk i den forstand at en rekke detaljer også stemmer overens med hva vi vet om Ibsens egen hjemby, Skien, i det aktuelle tidsrommet. Det har videre vært pekt på flere mulige modeller for en rekke av dramapersonene, noe som i og for seg styrker tekstens realistiske preg (jf. nedenfor, samt kommentarer til rollelisten). Men realismen er ikke enerådende, og i en viss forstand heller ikke dominerende. Handlingen i stykket bygges nemlig over en serie kjærlighets- og forlovelsesintriger som er nært beslektet med tradisjonell komediestruktur, slik vi finner den for eksempel hos Ludvig Holberg (jf. Dramaform nedenfor).

Perioden 1859–69 var en politisk urolig periode, der liberale tendenser satte stadig sterkere preg på norsk samfunnsliv. Et par av de sterkeste konfliktene dreide seg om forholdet til unionspartneren Sverige og maktfordelingen mellom bønder og embetsmenn i den unge norske staten. Selv om det på dette tidspunkt ikke eksisterte politiske partier, resulterte slike motsetninger i klare politiske gruppedannelser både i Stortinget og i offentligheten for øvrig.

Etter at Stortinget hadde vedtatt lokalt selvstyre gjennom formannskapsloven av 1837, økte bøndenes representasjon i lokalforvaltningen. I 1862 var tallet på bondeordførere kommet opp i 73 prosent. Også sammensetningen av Stortinget ble etter hvert preget av nye og mer liberale tendenser. I 1859 oppstod den såkalte stattholderstriden. Ifølge grunnlovens § 14 kunne den norsk-svenske unionskongen utpeke en stattholder eller visekonge til å styre Norge i kongens navn. Stattholder Severin Løvenskiold fra Skien var død i 1856, uten at det ble utpekt noen etterfølger i embetet. I 1859 oppstod rykter om en ny utnevnelse – denne gang av en svenske. Samme vår forberedte man også et stortingsvalg, og resultatet av dette ble at velgerne sluttet seg sammen om å stemme på liberale kandidater. Det førte til en tydelig radikalisering av det stortinget som trådte sammen i oktober 1859. De norske tingmennene krevde nå opphevelse av stattholderembetet. Men nasjonalforsamlingens liberale (eller snarere radikale) holdning ble ikke konsekvent. I 1863 gikk et nytt storting med på et svensk ønske om å revidere de såkalte mellomrikslovene. Tinget nedsatte i 1865 en revisjonskommisjon som skulle se nærmere på spørsmålet om endring av grunnloven, med sikte på en sterkere forbindelse mellom unionsrikene. Da revisjonskomiteen i 1867 avgav sin innstilling, møtte den sterk motstand av menn som Ernst Sars, Johan Sverdrup, Ole Richter, H.E. Berner og Bjørnstjerne Bjørnson. Disse tilhørte alle den liberale fløy. Den rikspolitiske striden mellom liberale og konservative preget også de politiske forholdene på lokalplanet, og den kom klart til uttrykk i valgkampen foran stortingsvalget i 1868.

Handlingen i Ibsens nye stykke åpner «i Nærheden af en Kjøbstad i det søndenfjeldske Norge» (HIS 6, ), noe som lett fører tankene til Ibsens fødeby Skien. Ingen andre av Ibsens skuespill har så mange tilknytningspunkter til barndomsbyen som De unges Forbund, «det gjelder både miljø, figurer og situasjoner,» skriver Oskar Mosfjeld, som mener at dette stykket «er utpreget skiensk i sitt miljø og i valg av situasjoner og personer» (Mosfjeld 1949, 189, 206).

Skiens sosiale og økonomiske liv var et godt bilde på den generelle situasjonen i norske småbyer i 1850- og -60-årene. «I det gamle Skien var det en utpreget klasseforskjell, så sterk at en nesten kunne kalle det et kastevesen» (Mosfjeld 1949, 16). Standsgrensene i småbyen ble strengt overholdt. Eldre mennesker bosatt i Skien regnet med seks tydelig adskilte samfunnsklasser: godseiere, embetsmenn, handelsmenn (konsuler og alminnelige kjøpmenn), håndverkere, små huseiere og arbeidere. I praksis «holdt omgangen mellom folk seg innenfor temmelig bestemt opptrukne grenser, som svarte godt til ovenstående skjema» (1949, 16).

Øverst i Skiens sosiale pyramide befant det seg «en kammerherre, nemlig selveste ‹Excelencen› Severin Løvenskiold til Fossum» (Mosfjeld 1949, 222). Løvenskiold ble i 1828 utnevnt til norsk statsminister i Stockholm. Han ble sittende som statsminister, og senere som stattholder i Norge fra 1841 til 1856. Da vendte han hjem til sitt gods Fossum utenfor Skien, hvor han døde i september samme år.

Skien hadde i 1865 i underkant av 5000 innbyggere og var en utpreget trelastby (jf. Østvedt 1958, 465). I første halvdel av 1850-årene hadde særlig sagbruk og trelasthandel gitt rikt utbytte. Etter avslutningen av Krim-krigen i 1856 ble de gode årene avløst av kriseår, og i siste del av 1850-årene gikk byens næringsliv klart tilbake. Handelsmennene i Skien hadde drevet vekselrytteri, og da det oppstod internasjonale pengeproblemer, ble virkningene store også lokalt (1958, 396). En rekke av byens ledende forretningsmenn gikk konkurs, og sagbruk, trelasthandler og store skogeiendommer måtte til auksjon, med arbeidsløshet og nød som følge (1958, 406–09).

En ny internasjonal krise førte også i løpet av 1860-årene til fallende trelastpriser.

Brevigsposten varsler i 1868 at utsiktene for næringslivet i hele Skiensfjorden nå er dårlige, på grunn av at det utenlandske trelastmarked er overfylt. Tilstanden resulterer i

«yderst flaue Trælastpriser». Dessuten er det et problem at «Trælastafskibningen i vort Land efterhaanden er udstykket paa en stor Del Handlende uden Kapital og uden faste Forbindelser i Udlandet» (sitert etter Anonym 1868a). Amtets rikeste mann, fogden F.C.S. Borchsenius, gikk konkurs i 1868 og mistet store jordeiendommer, blant annet gårdene Mela, Falkum, Århus og Venstøp. I siste del av 1860-årene ble også distriktets tre jernverk – Fossum, Ulefos og Bolvig – utkonkurrert av svenske jernverk, og Fossum ved Skien måtte i 1867 innstille etter 300 års drift (Østvedt 1958, 439).

Morgenbladet bragte 20. juni 1868 et innlegg med overskriften «Under de naaværende trykkende Forhold i Skien», der signaturen «Do.» melder at både banker og private nå var utsatt for store tap. Det vises dessuten til stadige avismeldinger om nye konkurser. På samme side, like foran dette innlegget, finnes også et annet, som handler om det tilstundende «Storthingsvalget i Bratsberg Amt». Her blir velgerne oppfordret til ikke bare å stemme inn nye og kanskje liberale representanter. Hovedpoenget må være å sikre at den erfarne og dyktige amtmann Aall gjenvelges.

Stemmeretten var på denne tid fortsatt begrenset. Før innførelsen av alminnelig stemmerett for menn i 1898 stilte loven krav om at en mann måtte eie skyldsatt jordeiendom for å ha rett til å stemme. (En slik rett gjaldt selvsagt ikke tilsvarende for eiendomsbesittende kvinner.) Det var indirekte valg, idet man først utpekte valgmenn som så i sin tur valgte representantene til Stortinget. Men var «det minimal interesse for kommunepolitikken, så var det nærmest likegyldighet som preget stortingsvalgene» (Østvedt 1958, 461). Ved stortingsvalget i 1868 deltok bare et mindretall av velgerne, og flertallet av de utpekte valgmennene var konservative. Likevel kunne man nå merke en ny tendens, ved at det for første gang ble drevet systematisk valgkamp. «Selv om det var dem som protesterte og kalte agitasjonsmåten en slags politisk misjonsvirksomhet, så var det tross alt tegn til at man nå ganske langsomt våknet til bevissthet om hva stemmeretten egentlig innebar» (1958, 495).

Dette gir også de samtidige spaltene i riksavisen Morgenbladet inntrykk av. Ibsen kan ikke ha unngått å merke seg en del av denne valgpropagandaen, siden han var regelmessig leser av avisen. (I brev til svogeren Johan Herman Thoresen skriver han 29. mai 1869 at hans «Abonnement paa ‹Morgenbladet› er ude med Maj Maaned; tør jeg bede Dem om at fornye samme for ½ Aar saa betimeligt at ingen Standsning i Forsendelsen sker» .) I ganske stor grad hadde innleggene i Morgenbladet form av ren personfokusering. I juni 1868 bringer så avisen et inserat av A.J. Veum, der det blant annet heter:

I disse bevægede politiske Tider hører det næsten til Dagens Orden at se navngivne Personer fremtrukne for Offentligheden, og da dels af Venner hævede til Skyerne, dels af Modstandere aldeles tilsmudsede. Begge dele er for Angjældende lige pinlig (Veum 1868).

Tendensen var den samme i Skiens lokalaviser. Der konkurrerte de to avisene Bratsberg Amtstidende og Correspondenten ( Bratsberg Amts Correspondent, stiftet i 1844). Den siste av disse var byens største avis og ble utgitt og redigert av den uredde radikaleren, bondevennen og embetsmannskritikeren Herman Bagger. Baggers avis var et opposisjonsorgan, «likså særpreget som sin redaktørs personlighet» (Tønnessen 1956–57, b. 2, 225). Det ble «for alvor liv i ‹de lokale forholde› i Skien» etter at denne avisen kom til, og allerede i 1844 førte Correspondenten «en stormende valgkampanje som innledning til alt det spetakkel som en tid framover forårsakes i kommunepolitikken av den radikale nykomling Herman Bagger» (Mosfjeld 1949, 54). Correspondenten kom blant annet med sterk kritikk av presten Gustav Adolph Lammers’ pietistiske vekkelseskristendom, slik den utfoldet seg i Skien i første del av 1850-årene (jf. innledningen til Brand, HIS 5k, 251–54). Avisen fikk i årene frem mot 1870-tallet voksende utbredelse og sterk innflytelse i byen og distriktet, og den har vært kalt «en maktfaktor i byens offentlige liv» (Østvedt 1958, 226). I tidsrommet 1855–61 og på ny fra 1864 av trykte Bagger avisen i sitt eget boktrykkeri (1958, 452). Bagger var medlem av bystyret 1844–70 og hadde ordførervervet i mange år. Dessuten hadde han i flere perioder vært distriktets stortingsrepresentant. Einar Østvedt karakteriserer ham som «en utpreget strebertype, en lykkejeger og opportunist, og hans ærgjerrighet er hevet over enhver tvil. Men det må også være rent saklige hensyn som bestemte hans radikale holdning» (1958, 226). Bagger røpet fra sin første ferd «en politisk kynisme og en hensynsløshet i valg av fremgangsmåte som gjorde ham til en fryktet fiende, men også til en kraftig forbundsfelle» (1958, 223).

Herman Bagger har vært ansett som en av flere mulige modeller til dramapersonen Stensgaard (jf. kommentar til ). Det samme gjelder Bjørnstjerne Bjørnson, som i perioden 1859–70 kom til å spille en sentral rolle som politisk agitator og avisdebattant. Dette tidsrommet i norsk historie har vært kalt «den nye æra – partikampenes tid», og Bjørnson var en av de ivrigste partistifterne og kamphanene. I sin biografi om den unge Bjørnson karakteriserer Christen Collin Bjørnson som «stridvækker og forbundsstifter, som den kampivrige og vennesæle […] mer end nogen anden enkelt mand [har han] været en legemliggjørelse af de stærkeste drivkræfter i sin tids norske historie» (Collin 1907, b. 2, 481).

Bjørnsons såkalte «forbundsstiftende trang» (Collin 1907, b. 1, 298) utfoldet seg i løpet av 1850-årene særlig innenfor Det Norske Studentersamfund og i en offentlig kamp for fremveksten av et norsk teater. Men han grep også inn i dagens aktuelle politiske strid. I mars–april 1859 publiserte han en serie valgkampartikler i Bergensposten, der han foran dette årets stortingsvalg ivret for at man skulle velge liberale representanter inn på tinget. Artiklene var preget av at Bjørnson så valget som et vendepunkt: Man forlot nå en fredelig og idyllisk periode der regjeringen og Stortinget tjente næringslivets interesser, og gikk over «til en mere stormfuld politisk kamptid, med skarpere parti-deling, men ogsaa med et ideellere sving og videre utsyn» (1907, b. 2, 337). Under valgkampen denne våren opptrådte Bjørnson dessuten som «en stor politisk agitator og folketaler» (1907, b. 2, 284). Høsten 1859 vendte han fra Bergen tilbake til Kristiania, der han overtok som redaktør for den liberale avisen Aftenbladet. Også her skrev han en rekke oppsiktsvekkende artikler, der han blant annet tok åpent til orde for å stifte politiske partier og argumenterte for å etablere et liberalt reformparti (jf. Bjørnson 1859). Artikkelen utløste en hard avisstrid med Morgenbladet og dets redaktør Christian Friele, som fikk støtte av professor Marcus Jacob Monrad og daværende lektor Torkel H. Aschehoug. Morgenbladet advarte mot at partipolitikk ville innebære majoritetstvang og dermed bety en fare for individets frihet. Opprettelsen av et liberalt politisk parti skjedde først ti år senere, i 1868–69, og da som en følge av at unionsstriden i 1866 hadde blusset opp på ny (jf. revisjonskomiteen av 1865 og dennes innstilling fra 1867, omtalt ovenfor).

På denne tid var Bjørnson fremdeles «varmt religiøst grebet og ynded at ta gud til indtægt for sin politik» (ES 1, LXXIII). Han var inspirert av en grundtvigiansk liberal teologi, der det lutherske skille mellom jordisk og himmelsk er mer eller mindre opphevet (om grundtvigianismen, se innledningen til Brand, HIS 5k, 250–51). Christen Collin har karakterisert den unge Bjørnsons tro som beslektet

«med hvad [kristendommen] havde været for germanerne […] og de gamle nordboere». Bjørnson følte en inderlig tilknytning til Gud og oppfattet ham som «en høvding for et stort krigerfølge, ‹vennedrotten›, som angelsakserne kaldte ham, den himmelske fører i en verdenskamp» . Gjennom troen på en slik Gud kunne mennesket «udvide sin lille egenvilje til en verdensvilje, som omspænder alverdens fremgang og velfærd […] den største og vidunderligste form af menneskelig selvudvidelse» (Collin 1907, b. 2, 607–08).

Også skjønnlitterære impulser kan ha dannet noe av bakgrunnen for stykkets utforming. Inga-Stina Ewbank bemerker følgende om de mange og særpregede personene i Ibsens komedie:

«They could be said to be Dickensian, if by this we mean a gallery – as in The Pickwick Papers (a work much read and quoted in Scandinavia) – of largely comic types, differentiated by idiosyncratic speech modes» (Ewbank 1999, 301–02). Muriel Bradbrook finner et slektskap mellom Stensgaard i De unges Forbund og Alfred Jingle i Pickwick Papers (Bradbrook 1946, 96), mens William Archer peker på likheten mellom Madam Rundholmens misforståelse av Stensgaards frieri på Bastians vegne og Mrs. Bardells misforståelse av Pickwicks henvendelse om å få en ny mann i huset (Ibsen 1890, XII). I romanen blir episoden fulgt av et kapittel om parlamentsvalg i en engelsk småby, i skuespillet følger glimt av et valgmannsvalg til Stortinget.

Man kunne videre nevne David Copperfield. Navnet Stensgaard kan minne om Steerforth i denne romanen. Både Stensgaard og Steerforth er flotte og kvikke, men prinsippløse unge menn. Men ellers ligner Stensgaard mer på den usympatiske Uriah Heep, som svindler den godtroende forretningsmann Mr. Wickfield, legger an på hans datter og til slutt blir avslørt. Stensgaard er i likhet med Uriah Heep en hensynsløs klatrer fra beskjedne kår: Han smigrer og truer seg inn på Kammerherre Brattsberg og vil ha hans datter Thora, og han unnser seg ikke for å ville benytte seg av falske veksler.

Kjennskapen til Charles Dickens kan altså ha inspirert Ibsens arbeid med stykket. Under sin første Roma-periode lånte Ibsen flere av hans verker fra biblioteket i Den Skandinaviske Forening. I februar 1865 og igjen i mars 1868 lånte han To Fortællinger og Fortællinger af Household Words. Han skal dessuten ha lånt romanen David Copperfield i to bind 29. oktober 1868 (Anker 1956b, 173, 177). Den korrekte datoen kjenner vi ikke (Ibsen var ikke i Roma på dette tidspunktet). Dickens’ romaner kom i dansk oversettelse allerede fra slutten av 1830-årene av, og hans samlede verker i dansk oversettelse ved Ludwig Moltke var i 1860-årene til låns i foreningens bibliotek. Ibsens boklån kunne selvsagt ha vært til bruk for hustruen Susanna (som i eget navn lånte flere bøker av Scott fra dette biblioteket), men det er mulig at også Ibsen selv leste bøkene.

Ibsens samtidskomedie på prosa kan også lede tanken hen på Shakespeares eneste borgerlige samtidskomedie, også vesentlig på prosa, The merry wives of Windsor, med dens lystige frierhistorier. Stensgaard er i likhet med Falstaff ute etter penger når han frir til forskjellige fruentimmer. Thora Brattsberg er i likhet med Anne Page som ettertraktet arving gjenstand for uønsket tilbedelse. Hun har også i likhet med Anne Page en hemmelig kjæreste som faren ikke setter pris på, men som han må godta da han blir konfrontert med en forlovelse (ekteskap hos Shakespeare).

DRAMAFORM

Under arbeidet med De unges Forbund skrev Ibsen 22. desember 1868 til sin forlegger Frederik Hegel at «Stykket blir det mest kunstnerisk gjennemarbejdede, jeg nogensinde har skrevet». Da verket året etter var fullført, kunne han i brev 26. juni fortelle Georg Brandes at det var «skrevet i Prosa og, som Følge heraf, med en stærk realistisk Farvning. Formen har jeg behandlet med Omhu, og har blandt andet gjort det Kunststykke at hjælpe mig uden en eneste Monolog, ja, uden en eneste ‹afsides› Replik.»

Ibsen selv må ha ment at formen var fornyende, og realismen er kanskje sterkere her enn i noen av hans tidligere skuespill. Men den dramatiske intrigen i De unges Forbund minner samtidig om intrigebygningen i tradisjonelle Holberg-komedier, der forviklinger, misforståelser og manipulasjoner knyttet til mulige forlovelser og ekteskap ofte står sentralt. Stensgaards mange forlovelsesforsøk er styrt av hans trang til rikdom og sosial og politisk makt, men han blir overlistet av Daniel Hejre og i siste omgang også selv et offer for egne forsøk på overlistelse av andre. Ibsens realisme er likevel sterkere enn Holbergs, og hans ironi og satire er mer bitende og uforsonlig.

Halvdan Koht har ment at det bare er det «forfriskende saftige humør» i Ibsens stykke som viser slektskap med Holberg; den komiske intrigebygningen er Ibsens egen, hevder han (HU 6, 350). Utleveringen av samtidens politiske opportunisme og penge- og maktbegjær gir riktig nok stykket mer preg av satire enn av erotisk forviklingskomedie. Mot dette kan innvendes at bruken av lokalkoloritt og utleveringen av narrene (Hejre, Stensgaard) som prosjektmakere viser klare fellestrekk med Holbergs komediediktning (Nielsen 1998, 12). Men også kjærlighets- og forlovelsesforviklingene er en mulig arv fra Holberg. Fra Menander til Holberg handler komedie stort sett om to ting: erotikk og økonomi, og det er ikke vanskelig å se at Ibsens intrige er beslektet med komediens tradisjonelle genretrekk, der «sex og penge […] er den motor […] der driver alle [andre] reaktioner frem» (Thomsen 1986, 112, 120, 192).

Stykket spiller også på nyere, mer samtidige former for komisk drama. Den danske litteratur- og teaterhistorikeren Henning Fenger har hevdet at De unges Forbund særlig er inspirert av den franske dramatiker Eugène Scribes realistiske komedier

La camaraderie, La calomnie, Une chane og Le puff ou mensonge et vérité, og han mener at Ibsens stykke «med sine tre snedigt spundne intriger [er] en ægte scribe’sk comédie de moeurs, et mesterværk af en folkekomedie. I sin tvetydige stilling som konservativ samfundsrevser minder Ibsen om Scribe, men han slår ham ud som menneskeskildrer» (Fenger [1978], 16).

Den tradisjonelle komedien kunne av romantikerne oppfattes som problematisk på grunn av sin ironiske, distanserte, stiliserte og lite nyanserte personskildring. Forestillingen om at latter og moral ikke lar seg forene, var utbredt, og den preget også en kritiker som den unge Georg Brandes (jf. Thomsen 1986, 266–77). Til tross for dette var den romantiske dramatikken rik på moraliserende vaudeville- og lystspilldiktning. Men slike skuespill utleverte filisteres og spissborgeres materialistiske verden, i kontrast til mer idealistisk fremstilte hovedpersoner. Slik kunne skuespillene fungere som avsløring av hva romantikerne så som en fallen eller mangelfull tilværelse (jf. Henrikson 2004, 391). Lystspill av denne typen hadde vært en meget populær teaterform i Danmark og Norge i første del av 1800-tallet, sterkt inspirert fra Frankrike og især fra Scribe. I forlengelsen av romantikken utviklet også den danske kritikeren Johan Ludvig Heiberg et genrehierarki der farsen står lavest, etterfulgt av karakterkomedie og med lystspill som den høyeste dramaformen (om lystspillgenren, se HIS 4k, 79–80).

Ibsen ønsker åpenbart å knytte seg til en slik anerkjent moderne genretradisjon når han i brev til Lorentz Dietrichson 19. juni 1869 kaller De unges Forbund «et jævnt Lystspil, intet andet». Vi må likevel ta dette utsagnet med en viss reservasjon. Stykket bryter nemlig også med lystspillgenren på grunn av en ny, klart realistisk tendens både i dramaturgien og i bildet av det samfunn hvor handlingen utspilles. Dette må også Ibsen selv ha vært klar over. I brev til Peter Hansen 28. oktober 1870 skriver han fra Dresden:

Jordbunden har stor indflydelse på de former, hvorunder indbildningskraften skaber. Kan jeg ikke, som Christoff i Jakob v. Tyboe, pege på Brand og Peer Gynt og sige: «se, dette var en vinrus»? Og er der ikke i «De unges forbund» noget som minder om Knackwürst og Bier? Jeg vil ikke dermed stille stykket lavere; men jeg mener at synspunktet er blevet et andet.

Ibsen hadde altså greid seg uten en eneste teatermonolog i sitt nye stykke. Men realismen gjelder ikke bare dialogen og virkelighetsfremstillingen; også dramaturgien er mer moderne enn tidligere hos Ibsen. Foreningen av tradisjonell komedie- og lystspilldiktning med satirisk realisme er nemlig et interessant og fornyende trekk ved De unges Forbund. Dette skapte problemer for datidens kritikerstand og resulterte i til dels klart negativ mottagelse (jf. Mottagelse av utgaven nedenfor).

Det er ikke utenkelig at en slik kombinasjon av tradisjonell komedie, nyere lystspill og moderne realisme kan ha sine inspirasjonskilder lenger tilbake og skrive seg fra Ibsens kjennskap dels til J.L. Heibergs dramaturgiske genreoppfatninger, dels til P.L. Møllers gullmedaljeavhandling om det franske lystspill. I verket Dansk litterær Kritik i det nittende Aarhundrede indtil 1870 peker Paul V. Rubow på at det i løpet av 1840-årene foregikk en «Nydannelse i [Heibergs] æsthetiske Tænkning». Han siterer følgende fra et av Heibergs brev:

det nye Drama skal vove at træde Virkeligheden nærmere end sædvanligt, altsaa virke stærkere for Illusionens Moment, uden dog at opgive det Krav, som maa stilles til al Kunst og Poesi […] det nye Drama skulde være en Forening af Sophokles og Scribe (Rubow 1921, 138).

De unges Forbund svarer med sin realisme i stor grad til Heibergs karakteristikk av «det nye Drama», selv om det er anlagt som et lystspill med sterkt ironisk og delvis satirisk tendens.

Mens Ibsen arbeidet med teksten, utkom Georg Brandes’ Æsthetiske Studier (1868), som vi vet at Ibsen leste med den største interesse. I brev av 31. oktober 1868 ber han Hegel om å sende ham denne boken:

Allerede i Rom hørte jeg omtale at [Brandes] skrev paa en Afhandling om det Komiske, et Begreb, hvorom jeg maa tilstaa at jeg, theoretisk taget, aldeles ikke er paa det rene og som jeg netopp af Brandes skulde have særlig Lyst till at se klaret.

Etter å ha mottatt boken takker han Hegel i brev av 22. desember 1868 og sier at den har vært «en sand Guldgrube, navnlig hvad Afhandlingerne om det Komiske angaar». Og et halvt år senere (26. juni 1869) heter det i brev til Brandes selv (karakteristisk nok med en henspilling på en av Ibsens yndlingsforfattere, komediedikteren Holberg):

«Deres afhandling […] har været det samme for mig, som Mons Wingaards Krønike var for Jakob v. Thybo; jeg har læst den 16 gange og 16 gange till og haaber at skulle føre mig den till Nytte ‹udi adskillige Krige›.»

På dette stadium bekjente Brandes seg fremdeles til en idealistisk preget estetikk, og han var ingen sterk talsmann for litterær realisme. Hans kapitler om det komiske drøfter innledningsvis komediebegrepet hos tenkere som Aristoteles og Kierkegaard, og han kommer til at en modifisert oppfatning av hva de ser som den smertefrie motsigelse, er grunnleggende for vår oppfatning av det komiske. De fleste av Brandes’ eksempler på komisk diktning er hentet fra J.L. Heibergs vaudeviller og Ludvig Holbergs komedier – skuespilltekster som vi vet at også Ibsen var godt kjent med. Det er karakteristisk for fremstillingens idealistiske betraktningsmåte når Brandes omtaler den komiske motsigelse som «det Komiskes sidste Grund og Ophav» og setter dette lik «den føromtalte store metaphysiske Grundmodsigelse» i tilværelsen (Brandes 1868, 102). Brandes ser også det komiske som «det poetisk Latterlige, det Latterlige fremstillet og behandlet efter Poesiens almindelige Love, gjennemlyst af Poesiens Idee» . Her taler idealisten Brandes, som mener at når dikteren griper og behandler enkelttilfeller og gjør dem til poetiske symboler, «peger dette ikke blot hen paa det enkelte Positive, hvis Lov det trodser, men afspeiler i sig selve Idéens Uendelighed, det Skjønne, Sande og Gode i Eet» (1868, 142–43). «Lunet» (humoren) spiller for Brandes en overordnet rolle i komisk diktning. Realismen må ikke få lov til å dominere. Dersom et teaterstykke skal være sant komisk, må utleveringen av tragiske og kritikkverdige forhold balanseres og formildes av forfatterens (og tekstens) «Lune»: «Al Daarskab er tillige sørgelig, al Indskrænkethed styg, Narren […] meget Andet end Nar. Fra dette seer Lunet bort» (Brandes 1868, 140).

Det skulle bli et diskusjonsemne hvorvidt Ibsens humor og «Lune» har styrke nok til å dempe inntrykket av tragiske eller ikke-komiske sider ved dramapersonenes gjøren og laden. For samtiden brøt i alle fall stykkets satire med inntrykket av harmløs humor. Teksten har da også et sterkere preg av politisk og sosial kritikk enn det som var vanlig i tidens lystspill-litteratur. Slik foregriper kanskje Ibsen i 1869 Georg Brandes’ senere litterære program, det som ettertiden har karakterisert som kritisk realisme.

TILBLIVELSE

De første vage planene til det som skulle bli De unges Forbund, ser ut til å ha oppstått våren 1868. I brev fra Roma skriver Ibsen til Frederik Hegel 24. februar dette året: «Mit næste Arbejde bliver rimeligvis et Skuespil for Theatret [dvs. til forskjell fra lesedramaene Brand og Peer Gynt] og der vil forhaabentlig ikke hengaa lang Tid før jeg tager alvorligt fatt.» Fire måneder senere, 22. juni 1868, skriver han fra Berchtesgaden, der familien oppholdt seg denne sommeren, til konsul Johan Bravo i Roma: «Jeg har paabegyndt et nyt Arbejde som jeg haaber at fuldføre her.» Ferdig ble det imidlertid ikke. Halvdan Koht antar likevel at planleggingen av stykket i løpet av denne sommeren var kommet så langt at «da han [Ibsen] kom til Dresden i oktober, kunde han straks gå i gang med utarbeidelsen» (HU 6, 341). Senere brev fra Ibsen bekrefter dette. På sin videre ferd nordover forteller han fra München:

I Dresden skriver jeg mit nye Skuespil, – hvorom mere senere; jeg haaber det skal være færdigt til Jul, men da Tiden till Udgivelse og Oppførelse altsaa for iaar er altfor langt fremskredet, saa faar det henligge […] Jeg er meget glad i dette mit nye fredsommelige Arbejde (brev til Hegel 22. september 1868).

Etter ankomsten til Dresden i begynnelsen av oktober blir tidsplanen noe forskjøvet. I brev til Hegel 10. oktober heter det nå: «Lidt over Nytaar haaber jeg at kunne have mit nye Arbejde færdigt; paa nogen Udgivelse kan der vel ikke være at tænke før till næste Efteraar eller Vinter, da Stykket er bestemt for Theatrene.»

I slutten av oktober 1868 er Ibsen fullt beskjeftiget og håper å kunne fullføre skuespillet i løpet av de neste to månedene. Til Hegel skriver han 31. oktober:

Mit nye Arbejde skrider raskt fremad. Den hele Sommer har jeg gaaet og tumlet dermed i Tankerne dog uden egentlig at skrive. Nu er hele Udkastet færdigt og nedskrevet; hele 1 ste Akt er aldeles fuldført, 2 den Akt vil være det om 8 Dage og inden Aarets Udgang haaber jeg at det hele skal være tillendebragt. Det bliver i Prosa og helt og holdent beregnet for Scenen. Stykkets Titel er: « De unges Forbund eller Vorherre & Comp:», Lystspil i 5 Akter. […] Jeg befinder mig i en lykkelig og forsonet Sindsstemning, og skriver overensstemmende dermed.

Hegel må ha blitt urolig over undertittelen, for ifølge brevkonsept 2. november 1868 ber han Ibsen stryke den:

Det vilde jeg dog paa det Indstændigste tilraade, at De kun benytter den første Del af Titelen, saa denne bliver alene «De Unges Forbund», at De hverken paa Titelen eller i Texten anvender «Vorherre & Co»; thi det vilde vække Anstød, ikke alene her men mere i Norge og mest i Sverig, hvor Stykket maaske ogsaa kunde ventes antaget (KBK NKS 3742, 4°, II).

I slutten av desember er ikke Ibsen kommet lenger enn til fjerde akt, men han anslår nå det totale omfanget til 180–200 sider (jf. brev til Hegel 22. desember 1868). Den 20. februar 1869 skriver han til Hegel at hans nye skuespill «nu næsten [er] færdigt», og åtte dager senere heter det i brev av 28. februar:

Herved har jeg den Glæde at kunne meddele Dem, at jeg idag, Søndag, paa Maanedens sidste Dag, […] har fuldført mit nye Lystspil. Renskriften af 1 ste Akt sender jeg om 8 Dage, og derefter fremdeles en Akt hver Uge, hvorefter jeg overlader Resten til Dem.

Riktig så hurtig gikk det likevel ikke; Ibsen brukte to måneder på renskriften. Første fjerdepart av manuskriptet ble sendt fra Dresden 14. mars (mottatt av Hegel 16. mars), annen sending gikk 25. mars, tredje sending fulgte 7. april, og siste fjerdedel ble sendt Hegel 2. mai 1869 (jf. Ibsens brev til Hegel 14. mars, 7. april og 2. mai 1869 samt Hegels brevkonsept til Ibsen 16. mars, KBK NKS 3742, 4°, II).

UTGIVELSE

Ibsen hadde i brev 10. oktober 1868 informert sin forlegger om at det nye skuespillet var beregnet for teateret, og derfor antok han at det neppe var aktuelt å trykke boken før etter oppførelse, det vil si i løpet av høsten 1869 (jf. Dramaform ovenfor). Ifølge brevkonsept 2. november 1868 ville Hegel trykke hele opplaget med en gang. Han foreslo å forsyne tittelsiden på tre av eksemplarene med en opplysning om at de var trykt som manuskript. Disse eksemplarene ville han sende til teaterdirektørene i Kristiania, Stockholm og København, sammen med anbefalingsbrev om å få stykket oppført. Han sier videre at stykket først kommer i handelen når det har vært spilt fem ganger (KBK NKS 3742, 4°, II). Betegnelsen «trykt som manuskript» innebærer at forfatteren ikke overfører forlagsretten til en forlegger, samt at antallet trykk er begrenset og beregnet på en mindre krets av mottagere. I brev til Hegel 22. desember 1868 tar Ibsen med glede imot forslaget om en slik ordning.

Hegel skrev så ifølge brevkonsept av 4. mars 1869 til Ibsen og varslet at han så snart manuskriptet var mottatt, umiddelbart ville sende boken til trykking og «paa sedv. Maade lade Korrekturlæsningen besørge her». Deretter vil han ordne med oversendelse til «de 3 Theateres Directioner» slik at stykket kunne oppføres i de skandinaviske hovedstedene i begynnelsen av høstsesongen 1869. Dersom boktrykkeren skulle ha vansker med å la satsen stå, for å utsette produksjonen av det resterende opplaget, ville Hegel anbefale å trykke det hele straks, «naar jeg kun indestaaer for, at der ikke kommer flere Ex ud end de 3 til Direct. og 1 til Dem Selv» . En slik ordning bekreftes ifølge brevkonsept 16. mars, der Hegel sier at «Oplaget trykkes strax og bliver liggende hos Bogtrykkeren». Men det oppstod problemer med produksjonen, fordi trykkeriet hadde størstedelen av satsen stående i et annet verk. I slutten av mai var seks ark av Ibsens bok rentrykt, mens seks ark forelå i korrektur. I løpet av de neste åtte dagene håper Hegel at også de resterende arkene vil kunne trykkes, slik at boken kan være ferdig produsert «i de første Dage af Juni». Såfremt stykket blir antatt av «de tre Theaterdirectioner», foreslår Hegel at Ibsen forlanger oppførelse innen utgangen av september samme år. I så fall vil boken kunne sendes i handelen i første halvdel av oktober (jf. brevkonsept 21. mai 1869; alle de omtalte konseptene i KBK NKS 3742, 4°, II).

Det endte likevel med at boken kom ut før teateroppsetningene. Skuespillet var antatt av teatrene i Kristiania og Stockholm, der premierene ikke kunne skje i september, men først i henholdsvis oktober og november 1869. I brev til sin forlegger skriver derfor Ibsen 22. september: «Bogen kan for mit Vedkommende gjerne bringes i Handelen naarsomhelst» (dvs. før teateroppførelsene).

De unges Forbund utkom i begynnelsen av oktober 1869. Det ordinære opplaget var på 2000 eksemplarer. I tillegg ble det trykt 100 eksemplarer på vanlig papir og tolv eksemplarer på papir av bedre kvalitet (forlagsregnskapets betegnelse: «Extra fint Pap.»). Ibsens honorar var 48 riksdaler arket. Boken var på 14 ark, og hans honorar for første opplag ble dermed 672 riksdaler. Forfatteren mottok selv to frieksemplarer, og det ble sendt ut 45 anmeldereksemplarer. Forlaget averterte boken i Fædrelandet, Aftenbladet, Dagbladet, Adresseavisen og Berlingske Tidende (KBK Gyldendals arkiv A7).

Salget gikk strykende, og det ble i løpet av noen uker nødvendig med et nytt opplag. Denne gang ble boken (annen utgave) trykt i 1500 eksemplarer pluss 75 frieksemplarer. Ibsens honorar var nå 36 riksdaler arket, og arktallet var 14; altså totalt 504 riksdaler. Det ble distribuert 22 anmeldereksemplarer og ett frieksemplar til forfatteren. Tredje utgave utkom i 1874 med 1250 eksemplarer, 50 anmeldereksemplarer og 6 eksemplarer på ekstra fint papir. Ibsens honorar var nå 30 riksdaler arket. Forlaget beregnet denne gang omfanget til 14 ⅜ ark, slik at honoraret totalt ble 431,25 riksdaler. I 1880 utkom fjerde utgave med 1250 eksemplarer og 40 anmeldereksemplarer. Honorarer ble nå beregnet i ny myntsort og var kr 62,50 pr. ark (for i alt 14 ½ ark), det vil si kr 906,25. I 1883 ble det behov for en femte utgave, som utkom med 1250 eksemplarer pluss 40 anmeldereksemplarer. Også denne gang regnet forlaget 14 ½ ark, slik at honoraret kr 62,50 pr. ark på ny gav Ibsen en utbetaling på kr 906,25. En sjette utgave utkom i 1895, med et opplag på 1500 eksemplarer pluss 75 frieksemplarer. Honoraret lød på kr 80 pr. ark. Denne gang beregnet forlaget 14 ark, som altså utgjorde kr 1120 (KBK Gyldendals arkiv A7).

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Publiseringen av De unges Forbund fikk stor oppmerksomhet både i Norge og nabolandene og utløste til dels heftig debatt. En rekke av anmelderne fremholdt at stykkets komiske effekt uteble fordi livs- og samfunnsbildet var altfor negativt tegnet og satiren altfor dominerende. Kritikerne hadde også vansker med å akseptere mangelen på forsoning i oppløsningen av konflikten. Noen få roste stykkets realisme, særlig i rent teknisk forstand. Et flertall av vurderingene viser at en idealistisk, harmonisøkende estetisk norm fortsatt dominerte blant kritikerstanden. Men selv de anmelderne som beklaget stykkets negativitet, kunne likevel ikke unnlate å fremheve skuespillets mesterlige dramaturgiske og litterære utforming.

Noe av det som skapte sterkest debatt i Norge, var oppfatningen av at Ibsen hadde benyttet levende modeller for sine personskildringer. Aasmund Olavsson Vinje kommenterte modelljakten kort og konsist:

dei, som tru seg eller sine Kjenningar afmaalad, furta og finna Arbeidet daarlegt; men dei, som unna desse Folk denne Afmaaling, dei gleda seg og finna Arbeidet velgjort […] Det er «Skandal» for den eine, og Fagnadverk for den andre (Vinje 1970–73, 325).

Ibsens kollega Bjørnstjerne Bjørnson var en av dem som følte seg truffet. I et dikt han skrev til sin politiske meningsfelle Johan Sverdrup i november 1869, trykt i Norsk Folkeblad nr. 47 samme år, henspiller Bjørnson på at Ibsens nye stykke hadde preg av personangrep (om Bjørnsons og andres reaksjoner, se for øvrig HIS 12k, 453–54):

Skal Poesiens Offerlund
For Snigmord ikke fredet være,
Er det det ny, som er i gjære,
Da viger jeg i samme Stund.

(Bjørnson 1919–20, b. 8, 321)

Resepsjonen bar preg av klare politiske holdninger. Den konservative avisen Morgenbladet bragte 17. oktober en sterkt rosende anmeldelse av stykket: «Digteren staar paa et fremskredet liberalt Standpunkt, saaledes som dette indtages af den store besindige og oplyste Del af vor Nation.» Den anonyme anmelderen mener prinsipielt at det må være dikterens plikt å belyse, vekke og foredle folkets liv, enten det skjer positivt eller negativt, uten at poesien dermed trer i politikkens tjeneste. Når Ibsen opptrer «paa den politiske Morals [Vegne]», kaster han et gjennomtrengende lys over samtidens slapphet og karakterløshet. Nåtidsforhold lar seg selvsagt også behandle tragisk, «men fremfor Alt er der en Rigdom af Spirer, hvoraf Komedien, den gamle gode Komedie, kan gjenoplives i en ny Skikkelse» . Ved sin komiske fremstilling av slike emner har Ibsen gitt dramagenren nytt liv. Også de tekniske sidene ved skuespillet roses; dialogen er energisk og poengtert, vittig og lekende, og stykket blir spådd stor scenelykke. Den eneste mangelen i stykket er «at den rene og ædle Livsanskuelse har en saa lidet aktiv Rolle» (Anonym 1869c).

Det liberale Aftenbladet (16. oktober) var langt mer kritisk og kalte stykket et «ensidigt Partistandpunkt sat ud i Digt». Kristian Elster skrev her blant annet:

vi have […] i [Ibsen] altid fundet en ægte Aandens Stridsmand; [men] det, han før hævdede lader han nu falde, de gamle Idealer ere forladte og forraadte, eller rettere alle Idealer ere svegne, Poesiens Aand fornegtet, Spidsborgeraanden triumferer, og Dusinmennesket er blevet Mønstret. […] Det er aabenbart, at Ibsen blot har kjendt Bevægelsen af et enkelt Partiorgans rystende Ramaskrig (sitert etter Elster 1981, 46–47).

Aa.O. Vinje hadde ingenting imot satiren i stykket, men brukte største del av sin omtale til å ta avstand fra den utbredte oppfatning at rollefigurene var tegnet etter bestemte levende modeller. Rendyrkede dårer finnes ikke i det virkelige liv, derfor må dikteren kombinere trekk fra flere ulike modeller i én og samme dramaperson. Her

«er ingen einstak Mann likefram afskildrad, men dei ero samsette af ‹Studier› fraa den og den» (Vinje 1970–73, b. 3, 326).

Jonas Lie var norsk korrespondent for den danske publikasjonen For Idé og Virkelighed, der han under tittelen «Fra Norge» behandlet kulturelle og politiske forhold. 1869-årgangen av bladet inneholdt en lang omtale av De unges Forbund, der Lie oppfatter stykket som «et Slag mod vor Opposition og en Del af dens Mænd». Stykket fremstiller urettmessig de norske samfunnsforholdene som rå og udannede. Lie finner heller ingen forsonende personkarakteristikker, noe han venter seg i en komedie (Lie 1869).

En av de mest negative vurderingene av stykket formidlet den liberale norske avisen

Dagbladet. I en anonym anmeldelse 20. oktober er hovedinnvendingen at skuespillet mangler idealitet. Dette er «kun […] et ubetydeligt Arbeide» (Anonym 1869e). Ibsens poetiske kraft er nemlig på villspor: «Humor er Ibsen endnu ikke i Besiddelse af.» Ekte humor forutsetter et rolig, avslappet forhold til idealet. Men her møter vi en rekke rå og brutale individer med smålige og lave formål; de trer ikke i noe forhold til en høyere idealitet og savner derfor dramatisk berettigelse. Anmelderen finner

«overordentlig lidet Poesi i Stykket» og oppfatter det som urolig og uharmonisk. Både stoffvalg og utførelse er uheldig. Personskildringen er ikke «plastisk» (dvs. rik og sammensatt) nok. Intrigen er utformet som et velsmurt maskineri, men inntrykket blir altfor tørt og lite lidenskapelig. Det er også en estetisk feil at de tre første aktene lett oppfattes som et psykologisk portrett av Stensgaard, mens de to siste aktene utvikles i retning av det «farsemæssige». Stykket «ender som en rigtig Farce med Frieri til tre Personer paa en Gang». Dagbladet ser likevel ikke satiren som rettet mot bestemte personer eller grupperinger. Stensgaard er nok en utartet versjon av «det liberale Parti», men ingen ekte representant for den liberale retning. I stedet angriper Ibsen «Tidens Mangel paa Lidenskab, Mangel paa sand Personlighed […] og denne Polemik er rettet mod det Subjektive» . Spesielt for Ibsens satire er at den ikke kan brukes som våpen av noen, uten at det samtidig rammer dem selv:

Det er med den ligesom med mange af Kierkegaards Angreb, at han, efter først paa en knusende Maade at have tilintetgjort sin Modstander, strax tilføier, at hvis nu det andet Parti vil tage dette Angreb til Indtægt for sig, saa er han selv den første til at stille sig i Skranken for den Angrebne (Anonym 1869e).

En måned senere bragte Dagbladet en ny, anonym omtale. Det heter nå, på bakgrunn av den mellomliggende debatten om stykket, at Morgenbladet og de konservative har trukket Ibsen og hans skuespill ned «i Døgnets Smaalighed», noe han burde vært forskånet for. Det er en naiv misforståelse å oppfatte stykket som personangrep, og man gjør Ibsen urett ved en slik privat bruk av teksten. All oppstanden har gjort det vanskelig å se kvalitetene i stykket. Ibsens diktning står på det nåværende stadium under «det Ophøiedes Ideal», og idealets brytning med det idéløse samfunn er hans viktigste inspirasjonskilde. Likevel glipper det for ham når han vil skrive et lystspill om dette. Det skyldes at han mangler en humor med røtter i «en vis godmodig Opfatning af Livet [men] hvor Lystspillet kræver godmodigt Lune, der har han Bitterhed og Parodi» . Anmelderen beklager at Selma ikke er gitt større plass i stykket, for gjennom henne er «der ført et Slag mod Tidsalderen, værdigt Ibsens foregaaende Arbeider» (Anonym 1869d).

En interessant og fyldig anmeldelse av stykket gikk over to numre av Stavanger Amtstidende (nr. 182 og 183). Den var publisert anonymt, men skrevet av Chr. Dons, som hevdet at stykket slett ikke manglet idealisme, men at denne var av et annet slag enn både de konservative og de mer liberale hadde vært i stand til å innse. Dons’ artikler ble gjenopptrykt i Morgenbladet 17. og 18. november og supplert med en avsluttende bemerkning 8. desember. Dons hevder at satiren er både berettiget og behersket (Dons 1869b). Han ser ingen feil i at stykket har en negativ tendens, det skyldes bare at dikteren har «stillet sin Gave til det samfundsrefsende Arbeides Tjeneste». En komisk dikter har rett til å male med bred pensel: «Den Hylekonsert, som Stykket har fremkaldt i Teatret og i Pressen, beviser bedst, hvor skarpt Digteren har sigtet, og hvor føleligt han har truffet.» I fortsettelsen av artikkelen heter det at Ibsen har anlagt « den realistiske Digtnings Synspunkt» og på denne måten vist sitt slektskap med forgjengere som Holberg, Molière og Shakespeare. Komedien får dermed en annen slags idealitet enn den som forfektes av de svermeriske idealister. Dons finner også plass til en avvisning av Georg Brandes’ idealistisk pregede vurderinger i Illustreret Tidende (gjengitt nedenfor): «Det er heller ikke retfærdigt [at sige] at i Ibsens Arbeide er ‹Det gode Lune› ‹bundet›; det er kun begrænset ved Anlæggets ironiske Finhed, men just indenfor denne Begrænsning virker det med forøget Kraft» (Dons 1869b). I den avsluttende kommentaren i Morgenbladet fastslår Dons at Ibsens senere arbeider har en dypere betydning enn den rent estetiske, fordi de «frembærer en Livsbetragtning, som, skjærpet ved Tidsforholdenes Beskaffenhed, har virket som et rensende Tordenveir i vort Samfundslivs trykkende, umoralske Atmosfære» (1869a).

Et skarpt tilsvar kom fra Kristian Elster i Aftenbladet 2. desember. Han hadde oppfattet Dons’ avvisning av den negative kritikken som et angrep på sin egen tidligere anmeldelse i Aftenbladet (jf. ovenfor) og fremholder at satirisk diktning må kunne stilles for den samme estetiske domstol som all annen litteratur. Elster kritiserer Dons for å se stykkets tendens som noe verdifullt. Selv mener han at tendens og realisme er uforenlige: «Tendents er det […] naar der […] er digtet i polemisk Ilske, i lidenskabelig Overdrivelse» (sitert etter Elster 1981, 62).

Georg Brandes skrev om De unges Forbund under signaturen «Gg.» i Illustreret Tidende 10. oktober 1869 (gjengitt i det norske Morgenbladet 20. oktober). I utgangspunktet sidestilles Ibsen med andre av tidens «forbittrede Aander», blant dem Byron og Kierkegaard, som har det til felles at de reagerer på urett og kval med fornyet motstand. De er for sanne til å gå på akkord med omgivelsene og havner dermed i en strid med og mot alt og alle. Dette har også preget mottagelsen av Ibsens nye skuespill. Brandes går langt i anerkjennelse av stykkets tekniske og realistiske mesterskap. Han mener at ethvert Ibsen-drama betyr et fremskritt i forhold til de foregående, og når også De unges Forbund markerer en ny erobring, skyldes det i rent teknisk forstand stykkets faste og tette karaktertegning og personskildringens virkelighetspreg. Her finnes ingen tilskuerreplikker, ingen forfatterreplikker og ingen monologer – det siste er i Brandes’ øyne «et rent Konststykke». Ibsen er en lystspilldikter som kan «gribe de Laster, der staae i Blomst [her har han] naaet det Væsentligste». Men ifølge Brandes trettes vi av stymperen Stensgaard, han er bare en simpel kjeltring, det virker ikke som om noe dypere og mer betydelig er gått til grunne i ham. Hans tre frierier fremstår bare som utslag av dumhet og tåpelighet, ikke som en farlig intrigants feilberegninger. Brandes’ vurderinger er beslektet med de synspunkter han hadde anlagt på det komiske i sin bok fra året i forveien (jf. Bakgrunn ovenfor): Ibsens drama uttrykker intet olympisk lune som eventuelt kunne bøte på vår antipati mot en person som Stensgaard. I mangel av sann humor finner man følgelig heller ingen egentlig estetisk skjønnhet i stykket. Kvinneprofilene mangler på det nærmeste. Også det er en innvending fra Brandes’ side. Bare Selma har en viss betydning, men hun står utenfor den egentlige handlingen. Brandes beklager det, for Selma er

«en ny Skikkelse og der lod sig skrive et helt Drama om hendes Forhold til Familien» (Brandes 1869).

Anmelderen «x.y.» i den danske avisen Fædrelandet mener at De unges Forbund ikke innfrir de forventninger man kunne ha til Ibsen etter Kjærlighedens Komedie, Brand og Peer Gynt. Den sterke satiren er utelukkende bitter og uten forsoning, «det Befriende mangler». Selmas skikkelse er bare et bimotiv som ikke er tilstrekkelig integrert i handlingen, skjønt dette motivet «kunde blevet af stor Betydning […] og lagt Lys og Glæde over det Hele». Stensgaard virker sann og interessant, men det skjer ingen utvikling hos ham. Han er nærmest «en Pjalt, men aldrig en ligefrem Kjæltring». Den personskildring kritikeren roser mest, er fremstillingen av Aslaksen, som gir

«et stærkt Indtryk af Sandhed» (x.y. 1869).

Erik Bøgh anmeldte stykket i Folkets Avis 20. oktober 1869 og Fædrelandet nr. 264, 1869 (jf. HIS 12k, 452).

Den konservative kritikeren Carl David af Wirsén publiserte en analyse av stykket i Svensk litteraturtidskrift. Han ser satire og poesi som uforenlige, med mindre satiren oppløses i harmløs komikk eller en humor som kan overblikke motsigelsene. Fordi dette skuespillets satiriske fremstilling ikke ender i en slik harmonisering, hører ikke De unges Forbund hjemme «i den sköna konstens sfär» (Wirsén 1869). Tross slike mangler har Wirsén funnet stykket fengslende. Det skyldes den bevegede handlingen, den livlige og gnistrende gode dialogen, en ypperlig scenografi og slående bruk av effekter. Stykket kunne vært et tegn på Ibsens vekst som dramatiker, hadde det bare ikke vært for at oppløsningen av intrigen er unaturlig og mangler avrunding og forsoning. Artikkelen avsluttes med ønsket om at Ibsen i fremtiden «må […] gifva oss harmoni, må han veta att försona de bröst, dem han så väl vet att skaka» (Wirsén 1869).

Anmelderen i Ny illustrerad tidning er overrasket over forskjellen mellom idealismen i Brand og satiren og realismen i dette nye skuespillet. Arbeidet er bittert – ingen av personene påkaller leserens sympati og «Knappt en enda undgår satirens gissel». Dette må opplagt ha vært forfatterens hensikt og fortjener i så fall ros. Dialogen er elegant, skarp og naturlig, og karakterskildringen er mesterlig, skjønt det er uvisst hvordan man skal oppfatte eller fortolke en del av personene. Ifølge anmelderen er det en teknisk svakhet at stykket fra og med vendepunktet i tredje akt endrer karakter og utvikler seg fra sededrama til intrigestykke « la Sardou», for så med femte akt å ende som ren satire (Anonym 1869a).

I Nordisk tidskrift för politik, ekonomi och litteratur ble stykket hedrende omtalt av Carl Rosenberg (under signaturen «C.R.»). Han ser stykket som uttrykk for «en ny retning: den realistiske gengivelse af nutidslivet» (Rosenberg 1869). Han tar avstand fra spesifikke innvendinger hos andre anmeldere, især det at Stensgaard skal være fortegnet, og at stykket skal mangle poesi og frigjørende humor. Ibsen skildrer en falsk folkevenn og hans dype og store dårskaper. Når andre kritikere mener at dette skjer med harme og derfor ikke er ekte komisk, tar de feil. Det må ifølge Rosenberg ligge harme i avsløringene, på grunn av situasjonens alvor. Stensgaard er hverken en demonisk karakter eller en uskyldig narr, han er farlig fordi han er

«en af de virkelig egennyttige narre» som kombinerer sin egennytte med lysten til å delta i alt det som samtiden idealiserer.

«Den egennyttige nar, der lefler med det store og ædle for dermed at pynte sig og skaffe sig fordele, ender med at bære sig ad som en gemen skurk – dette er stykkets moral, og den er kun altfor sand.» Ibsen har ikke veket tilbake fra å skildre slike ytterligheter. Ibsen selv skriver til Hegel 14. desember 1869:

Den Modtagelse, «De unges Forbund» har faaet, glæder mig meget; Modstanden var jeg forberedt paa og det vilde været mig en Skuffelse om den var udebleven. Men hvad jeg ikke var forberedt paa var at Bjørnson efter Sigende har følt sig rammet af Stykket. […] Han maa dog kunne se at det ikke er ham, men hans fordærvelige og «gjennemløjede» Partikreds, der har tjent mig till Modeller.

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

- 1872. Der Bund der Jugend : Lustspiel in fünf Aufzügen. Nach dem Norwegischen Henrik Ibsen’s. Deutsch von Adolf Strodtmann. Berlin, Paetel. 220 s.

- [1881]. Der Bund der Jugend : Schauspiel in fünf Aufzügen. Deutsch von Wilhelm Lange. Unter Mitwirkung des Verfassers veranstaltete deutsche Bühnenbearbeitung. Leipzig, Reclam. 99 s.

- [1889]. Gesammelte Werke, 2. Leipzig, Reclam. 61, 169, 105, 99, 78 s. Inneholder bl.a. Der Bund der Jugend, overs. av Wilhelm Lange

- 1890. Der Bund der Jugend : Lustspiel in fünf Aufzügen. 2. Aufl. Deutsch von Adolf Strodtmann. Einzige vom Verfasser autorisierte deutsche Ausgabe. Berlin, Fischer. 143 s. (Nordische Bibliothek, 9)

- 1890. Ibsen’s prose dramas, 1. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. XII, 389 s. Inneholder bl.a. The league of youth, overs. av William Archer

- [1891]. Spolek mladých (De Unges Forbund) : veselohra v pěti jednáních. S výslovným povolením autorovým z norského přeložil Alois Lucek [med uttrykt tillatelse av forfatteren, fra norsk oversatt av Alois Lucek]. V Praze, M. Knapp. 124 s.

- 1894. La lega dei giovani : commedia in cinque atti. Traduzione di Maria Savini [overs. ved Maria Savini]. Milano, Treves. 133 s. (Teatro Straniero, 58)

- 1896. Sobranie sočinenij, 2. St. Petersburg, Izdanie I. Jurovskago. 384 s. Inneholder bl.a. Sojuz molodeži, overs. av forlaget

- 1900. Sämtliche Werke in deutscher Sprache, 6. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, Fischer. XXIV, 375 s. Inneholder bl.a. Der Bund der Jugend, overs. av Adolf Strodtmann

- 1900. The young men’s league : a play in five acts. Translated by Henry Carstarphen. Boston, Baker. 126 s.

- [1900–01]. The league of youth : comedy in five acts. Ed., with an introduction, by William Archer. New and rev. ed. London, Walter Scott. XII, XXXII, 253 s. (The prose dramas of Henrik Ibsen)

- 1903. La unión de los jóvenes : comedia en cinco actos. Versión castellana de A. Palau y Dulcet [kastiljansk versjon ved A. Palau og Dulcet]. Barcelona, López. 143 s. (Teatro antiguo y moderno, 8)

- 1905. Polnoe sobranie sočinenij, 4. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Gansen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunta. 691 s. Inneholder bl.a. Sojuz molodeži

- 1905. Sojuz molodeži : komedija v pjati dějstvijach. Perev. s datsko-norvežskago A. i P. Gansen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunta. 132 s.

OPPFØRELSER

I brev til svogeren Johan Herman Thoresen skriver Ibsen 6. juli 1869 at De unges Forbund «er indleveret till alle tre Hovedstadstheatre; jeg haaber det kommer till Oppførelse ivinter» . Og i brev til Frederik Hegel 19. juli skriver han: «I Christiania har man med Graadighed antaget mit nye Lystspil paa de opstillede Betingelser. I Stokholm haaber jeg ogsaa det bliver givet […] Hvad derimod Kjøbenhavn angaar, saa frygter jeg at visse Personer vil gjøre Vanskeligheder.» Ibsen sikter her kanskje til Carsten Hauch, som i egenskap av sensor ved Det kongelige Theater tidligere hadde refusert både Fru Inger til Østeraad og Kongs-Emnerne (jf. HIS 12k, 442).

Vi vet lite om forfatterhonorarene ved Christiania Theater før slutten av 1880-årene, og teaterets arkivmateriale (NBO TS ark A2) gir ingen opplysninger om hvilket honorar Ibsen ble tilbudt for De unges Forbund. Teaterarkivet har imidlertid en opplysning om at stykket ble oppført 20. oktober 1869, «Till Indtægt for Forfatteren» (NBO TS ark A2 243). Inntekten av denne forestillingen var brutto 301 spesidaler og 108 skilling, som Ibsen mottok (jf. HIS 12k, 449). I brev til sin svoger J.H. Thoresen 24. september 1869 skriver Ibsen at stykket var blitt antatt «paa favorable Vilkaar» både i København og Kristiania, og han gir svogeren «en Fuldmagt till Dagen efter den 2 den Oppførelse […] at hæve mit Honorar» .

Stykket fikk urpremiere ved Christiania Theater 18. oktober 1869, der det gikk med i alt femten forestillinger vinteren 1869–70 (Anker 1956a, 13). I et lengre perspektiv skulle De unges Forbund bli en av Ibsens største teatersuksesser i hjemlandet. Den 14. september 1891 ble stykket oppført ved Christiania Theater for hundrede gang, ved en festforestilling med forfatteren selv til stede i salen (jf. Anonym 1891a; 1891b).

Det er bevart et egenhendig forslag til «Rollebesættning» (NBO Ms. 8° 1937a), der Ibsen angir hvilke skuespillere han ønsker ved uroppførelsen på Christiania Theater. Han foreslår Nicolai Wolf som Kammerherre Brattsberg, Christian Abelsted som Erik Brattsberg, Johanne Juel som Thora Brattsberg, Laura Gundersen som Selma Brattsberg, Sigvard Gundersen som Doktor Fjeldbo, Arnoldus Reimers som Sagfører Stensgaard, Ole Johan Bucher som Proprietær Monsen, Jens Selmer som Bastian Monsen, Janny Isachsen som Ragna Monsen, Hans Brun som Kandidat Helle, Harald Nielsen som Værksforvalter Ringdal, Andreas Isachsen som Gaardbruger Lundestad, Johannes Brun som Daniel Hejre, Lucie Wolf som Madam Rundholmen og Mathias Juel som Bogtrykker Aslaksen. Den endelige rollefordelingen avvek noe fra dette: Som Erik Brattsberg opptrådte Jens Selmer, Thora Brattsberg ble fremført av Alvilde Solberg, mens Lundestad ble spilt av Georg Krohn. Bogtrykker Aslaksen ble spilt av Andreas Isachsen, Bastian Monsen av Christian Abelsted og Ragna Monsen av Anna Hansen.

Kostymeringen var omhyggelig og realistisk. Lundestad ble fremstilt som en typisk stortingsbonde, med sort selskapsdrakt og hvitt halstørkle. Haken var glattraket, men han hadde skjegg fra øre til øre under haken, slik det på denne tid var vanlig for norske bønder. Han fremsa replikkene med antydning av vestlandsdialekt, men samtidig som «Bogsprog». Proprietær Monsen bar gammeldags, broket vest og en ekstra lang sort bonjour som gikk nedenfor knærne. Madam Rundholmen var kokett antrukket, iført en hodekappe som ellers ble brukt av nygifte koner. Ingen av skuespillerne bar nasjonaldrakt under 17. mai-scenen, men vanlige selskapsklær – noen av mennene hadde kjole, andre bonjour (opplyst av L. Dietrichson 29. november 1869 i brev til Gustaf Fredrikson; jf. Nordström 1963, 239–40).

Christiania Theaters beste krefter ble altså tatt i bruk ved oppsetningen i Ibsens hjemland, og det var utsolgt hus ved premieren. Også ved stykkets annen og tredje oppførelse 20. og 22. oktober var plassene på det nærmeste utsolgt. Annen spillekveld tok en del «pipere», utstyrt med fløyter, plass i teateret og gav ved høylytt blåsing uttrykk for sterk misnøye både under selve fremførelsen og etter teppefall (jf. Mottagelse av oppførelsene nedenfor).

Ibsens lystspill stiller små krav til musikk, men åpningen av første akt forutsetter at det skal lyde «Musik og Dans i Baggrunden» (HIS 6, ). I slutten av samme akt angir sceneanvisningen: «Mængden. Sang; Sang! Musik! (En Folkesang spilles og synges. Toget marcherer ud til Højre i Baggrunden.)» (). Fra annen til femte akt nevnes det ingenting om musikk. Vi kjenner ikke til at det ble komponert originalmusikk til oppførelsen, men ved denne første oppsetningen av stykket fremførte orkesteret ifølge teaterplakaten forspill til alle fem akter (NBO TS ark A2 243). Før åpningen av annen akt ble «Polonaise af J.G. Conradi» spilt. Johan Gottfried Conradis (1820–96) komposisjon er lite kjent. Det egenhendige partituret er bevart (NBO NMS Mus ms 8981:707), det er ikke datert, og det er ikke kjent når eller til hvilken anledning verket er komponert. Før tredje akt lød «Frederikke-Polka» av Christian Cappelen (1845–1916). Dette kan være et klaverstykke som er blitt instrumentert. Komposisjonen er ikke bevart. Før tredje og fjerde akt stod henholdsvis «‹Østerdølen›. Marsch af Lars Andersen» og «Signal-Galop af Carl Hansen» på programmet. Andersen og Hansen må være nå ukjente komponister av populærmusikk. Det påfallende er at samtlige av disse komposisjonene var skrevet av norske komponister. Til den første oppførelsen av De unges Forbund ved Nationaltheatret i Kristiania i mai 1903 er det dessuten bevart noen noter:

1) Stemmer for blåseinstrumenter (to trompeter og althorn) med påskriften «De unges forbund» (NBO NMS Mus ms 9265:741). De inneholder tre satser: «Reinlænder», «Vals» og «Polka». Komponistens navn er ikke bevart. På trompetens annenstemme er det notert «Har lånt Sønner av Norge». Dette kan altså ha vært stemmer til et arrangement av «Sønner av Norge» i denne samlingen, men de er nå fjernet. De tre dansene kan ha vært brukt til åpningsscenens

«Musik og Dans i Baggrunden». «Sønner av Norge» kan ha vært brukt til den scenen i første akt der det angis at «En folkesang spilles og synges». De tre dansenes alder er vanskelig å bestemme. De er arrangert for andre instrumenter enn «Sønner av Norge», noe som kan bety at de ikke er laget til samme oppførelse. Man kan ikke utelukke at de ble brukt allerede ved Christiania Theaters oppførelser av stykket, men stemmene er ikke stemplet av dette teateret, noe som var vanlig, og heller ikke avskriften tyder på at de stammer fra 1800-tallet.

2) I Johan Halvorsens samlebind av komposisjoner for Nationaltheatrets orkester (NBO NMS Mus ms 8362:642) er det bevart et arrangement (partitur) av Christian Bloms «Sønner av Norge» for to kornetter, horn og trombone. Arrangørens navn er ikke angitt. Halvorsens avskrift av arrangementet har sannsynligvis vært brukt ved oppførelsen på Nationaltheatret i 1903.

Ibsen hadde selv arbeidet aktivt for å få stykket spilt også i de andre nordiske landene. Sommeren 1869 bad han sin venn Lorentz Dietrichson om å fremme hans interesser overfor svenske teatre (jf. brev til Dietrichson 19. juni 1869; jf. også Dietrichson 1896–1917). I brev til Frederik Hegel av samme dato skriver Ibsen om den svenske teatersjefen af Edholms gjennomreise i Dresden. Det er mulig at Ibsen kan ha diskutert den svenske oppsetningen med teaterledelsen både da og under sitt eget senere besøk i Stockholm sommeren 1869 (Nordström 1963, 238).

Forfatterhonorarene i Sverige var regulert av Kongl. Maj:ts Nådiga Reglement för styrelsen och förvaltningen af de Kongl. Theatrarna ( «Gifvet Stockholms Slott den 19 Februari 1863. Stockholm 1864»). Reglementet fastsatte at bare svenske originalarbeider (arbeider som ikke var offentlig utgitt i trykt versjon) samt bearbeidelser og oversettelser skulle honoreres. Utenlandske opphavsmenn var helt rettsløse. Det er derfor uklart om Ibsen mottok noe honorar for den svenske oppførelsen, men kanskje fikk han flere år senere, i 1875, et honorar på 1000 kroner (jf. Anker 1956c, 9–10, samt ytterligere kommentarer i HIS 12k, 450).

Under Kongl. Dramatiska Theaterns innstudering av stykket skrev Lorentz Dietrichson 29. november 1869 til regissøren Gustaf Fredrikson om drakter og spillestil i den norske oppsetningen (sitert av Nordström 1963, 239). Gertrud Nordström bygger på flere kilder i sin grundige dokumentasjon av oppsetningen: teaterets regieksemplar av stykket, dets «Planritningsbok» med skisser av scenografien, dekorasjonsplaner og oversikt over gjenstander og inventar på scenen (props). Teateret benyttet en del eldre dekorasjoner, kombinert med nye. Miljøet hadde derfor ikke noe spesifikt norsk preg, men som innledning til forestillingen spilte teaterets orkester «en overture på Norska Visor» (1963, 255).

Den svenske førsteoppførelsen ved Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm 11. desember 1869 er senere omtalt som «det slutande 1860-talets stora teaterhändelse» (Nordström 1963, 237). Nils Wilhelm Almlöf hadde rollen som Kammerherre Brattsberg, Selma ble spilt av Elise Hwasser og Sagfører Stensgaard av regissøren selv, Gustaf Fredrikson. Som Anders Lundestad opptrådte R.G. Broman, mens Daniel Hejre ble spilt av Knut Almlöf. Georg Dahlqvist spilte Bogtrykker Aslaksen. De øvrige skuespillerne var Gustaf Kinmansson (Erik Brattsberg), Clementina Swartz (Thora Brattsberg), Axel Elmlund (Doktor Fjeldbo), Anders Wilhelm Nyforss (Proprietær Monsen), Victor Hartman (Bastian Monsen), Hilda Ringvall (Ragna Monsen), Adolf Hellander (Kandidat Helle), Alfred Hansson (Værksforvalter Ringdal), Betty Almlöf (Madam Rundholmen), Carl Henrik Christiernsson (En Betjent hos Kammerherren), Hallberg (En Oppvarter) og Hilma Regina Tengmark (En Pige hos Madam Rundholmen) (Nordström 1963, 241; Hennel 2005, 41).

Den svenske oversettelsen av teksten var foretatt av Frans Hedberg og forelå allerede midt i oktober 1869 (Nordström 1963, 239). Den var kjent før premieren og ble ifølge

Aftonbladet «mycket spridd och med begärlighet läset» (sitert etter Nordström 1963, 263).

Ibsen hadde 15. juni 1869 også sendt De unges Forbund til Det kongelige Theater i København. Teaterets sensor Carsten Hauch uttalte 7. juli: «Det store Publikum vil neppe kunne følge med under Opførelsen, og det duer aldeles ikke for Theatret» (sitert etter Agerholm 1910–11). Teatersjef Linde ønsket fornyet vurdering og returnerte stykket til Hauch, som 13. august skrev at han ikke var kommet til noe annet resultat enn tidligere, men samtidig meldte at han «Intet have imod dets Opførelse». Den 16. februar 1870 ble De unges Forbund satt opp som det første stykke av Ibsen ved Det kongelige Theater, iscenesatt av Johanne Luise Heiberg.

Ved teateret i København var dramatikerhonorarene regulert av bestemmelsene i «Regulativ angaaende de til Opførelse paa det kongelige Theater indsendte og antagne Stykker» . I brev til Frederik Hegel 16. mars 1870 gir Ibsen sin forlegger fullmakt til å heve honoraret: «Ifølge Overenskomsten tillkommer der mig 400 Rdlr: efter 1 ste og endvidere 200 Rdlr: efter 10 de Forestilling, og saafremt Stykket i dette Spilleaar kan antages at oppleve dette Antal, saa kan gjerne Honoraret hæves under et.» I Ibsens regnskapsbok for mars 1870 er det ført opp 300 spesidaler som inntekt, et beløp som tilsvarer 600 danske riksdaler (NBO Ms. fol. 3222).

Det kongelige Theaters premiere på De unges Forbund 16. februar 1870 var altså Ibsens første forestilling på den danske hovedscene. I brev til Frederik Hegel 12. februar 1870 takker Ibsen for en tilsendt liste over rollefordelingen og sier at han «anser den […] i væsentlige Punkter for at være forfejlet; men nu er det jo for sent at gjøre nogen Indsigelse herimod» . Vi vet ikke om det er den endelige fordelingen av rollene han her uttrykker sin misnøye med. Vilhelm Wiehe hadde hovedrollen som Sagfører Stensgaard, Johan Henrik Wiehe spilte Kammerherre Brattsberg, Erik Brattsberg ble spilt av Carl Price, videre opptrådte Emil Poulsen som Doktor Fjeldbo, Kristian Mantzius som Daniel Hejre, Josephine Eckhardt som Thora Brattsberg, Johanne Schmidt som Selma Brattsberg, Theodor Liebe som Proprietær Monsen, Gunder Emanuel Gundersen som Bastian Monsen, Harald Christophersen som Kandidat Helle, Valdemar Kolling som Værksforvalter Ringdal, Johan Holm-Hansen som Gaardbruger Anders Lundestad og Peter Schram som Bogtrykker Aslaksen (Aumont & Collin 1896–1900, b. 5:2, 400–01). Louise Jacobson spilte Madam Rundholmen (P. Hansen [1889–96], b. 3, 227).

Skuespilleren Kristian Mantzius gav også 5. november en veldedighetsforestilling der han leste De unges Forbund og fremførte Stensgaards rolle på en måte som skal ha minnet om Bjørnson. Et dansk referat av begivenheten ble gjengitt i det norske Aftenbladet 18. november 1869 og utløste straks en innsendt kommentar i samme avis 20. november, der det het at Mantzius «ganske ugeneret gjør Affairer ved paa sine Forelæsninger at overantvorde til Publikum som Stensgaard en af vore største Digteres Person» (Anonym 1869g). Den danske avisen Fædrelandet kommenterer påstanden med å si at det i så fall ville være utilbørlig, men «det er en slet og ret Dumhed, at tro, at Henrik Ibsen i fjærneste Maade kan have sigtet til sin nævnte Kaldsfælle» (Anonym 1869h).

Første forestilling var ikke utsolgt, «kun Gulvet, men ikke Logerækkerne, vare fulde». Stykket ble i alle fall «modtaget med udelt Bifald, dets skarpe Satire kildred Tungen som en høist pikant Føde [og Persongalleriet] underholdt paa den fornøieligste Maade» (Anonym 1870c). Innen utgangen av sesongen var stykket blitt oppført 13 ganger (P. Hansen [1889–96], b. 3, 227). En annen kilde anfører at stykket ble spilt 16., 18., 20., 24. og 26. februar og 1. og 2. mars 1870 (Aumont & Collin 1896–1900, b. 5:2, 401).

Under Ibsens opphold i København i september 1870 ble stykket lørdag 10. september oppført med Ibsen selv til stede i salen. Forestillingen, som da hadde hvilt en stund, var «paa det nærmeste en Skandale, fordi saa godt som Ingen havde gjort sig den Uleilighed at opfriske sin Rolle» . Spillet gikk tamt og slepende over scenen og mistet mye av sin komiske kraft (–n– 1870).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSENE

I det brevet Ibsens venn Lorentz Dietrichson skrev til den svenske instruktøren av

De unges Forbund (jf. ovenfor), berører han også den norske mottagelsen:

Stykket er hos os meget godt modtaget, da det rammer saamange Forholde, men Et er alle enige i, at man mangler en Person, for hvem man kan føle Sympathi; mere eller mindre Kjæltringsvæsen er der hos Alle. Bjørnson er naturligvis rasende over den Lykke, Stykket har gjordt og ønsker Ibsen baade Døden og Djævelen (sitert etter Nordström 1963, 240).

Men det var flere enn Bjørnson som reagerte med raseri. Annen og tredje spillekveld ved Christiania Theater, onsdag 20. og fredag 22. oktober, oppstod det pipekonserter i teateret (jf. Oppførelser ovenfor). Blant deltagerne var menn som Jens Rolfsen (den uformelle lederen), student (senere pressemann) Erik Vullum, ingeniør Henrik Christian Fredrik Størmer, student og radikal journalist Olaus Fjørtoft, juridisk student (senere pressemann og politiker) Lars Holst, stud.jur. Høgh, stud.med. Oscar Engh, den senere språkprofessor Marius Hægstad og den senere ingeniør og forfatter Ole Wilhelm Fasting. Kristian Elster anslår antallet pipere til «vel et Snes, af Hyssere mange flere» (sitert etter Elster 1981, 44). Pipingen begynte etter Lundestads 17. mai-tale i første akt og gjentok seg ved Bastian Monsens replikk i fjerde akt om folket som «de, som ingenting har og ingenting er; de, som ligger bundne» (HIS 6, ). Teateret hadde ikke lenger noen gongong som kunne benyttes for å skape ro i salen, derfor måtte man la teppet falle. Til slutt ble man også tvunget til å slukke gassen, slik at sal og scene ble liggende i stummende mørke. Publikum begynte likevel å slåss, og håndgripelighetene fortsatte helt ut på åpen gate. Morgenbladets anonyme teateranmelder hevdet at piperne ble overdøvet av det øvrige publikums «tordnende og vedholdende Applaus» (Anonym 1869b).

Morgenbladet hevdet at «‹Aftenbladets› Udtalelser […] om Forestillingen igaar ere løgnagtige» . I det ene av to anonyme oppsett sier skribenten at stykkets annen oppførelse ganske riktig ble forstyrret av piperne, men dette styrket bare anerkjennelsen av forestillingen hos et stort flertall blant publikum. Piperne var meget få og tilhørte «Stensgaards Familie». Mishagsytringene var politiske, ikke utløst av estetiske vurderinger: «Der nævnes som fremragende Pibere isærdeleshed et Par unge Bergensere, der ‹stræve for maalet›.» Avisen ber politiet forhindre lignende mishagsutbrudd i fremtiden, slik at det brede publikum ikke berøves sine teateropplevelser (Anonym 1869f).

I Dagbladet (nr. 248) publiserte «Endel Pibere» en «Erklæring» om at deres opptreden ikke var et målmannkomplott for å ytre mishag med Ibsens bilde av målmennene i Peer Gynt (Huhu-skikkelsen i fjerde akt), men en protest mot Morgenbladet, som hadde tatt stykket til inntekt for seg og sitt politiske syn. Erik Vullum fortalte 25 år senere:

Det var bare delvis mot «De Unges Forbund», vi demonstrerte. Det var ingenlunde mot Ibsen. […] Alle vi, der som demonstranter var med ved den leilighet, var glødende beundrere av Henrik Ibsen. […] hvad der betinget vor optræden, var den hensynsløse, men […] overlegne maate, hvorpaa høire gjennem sin presse dengang visste at utnytte Henrik Ibsen til fordel for sig […] ved fremkomsten av «De Unges Forbund» søkte [de] at mynte ham ut i en skillemynt i egen partiinteresse (sitert etter P.R. Johnsen 1913, 49–50).

Dette motsies av Kristian Elster, som i et referat i Kristianssands Stiftsavis 2. november 1869 tvert om mener at «de Mishagsytringer, som der faldt hver Aften gjennem Hyssen og de første Aftener ogsaa gjennem Piben, ene og alene har gjældt Stykket. Derfor var naturligvis Mishagsytringerne stærkest Onsdag i forrige Uge paa Forfatterens egen Dag» (sitert etter Elster 1981, 44).

Kristiania-avisene Morgenbladet (konservativ) og Aftenbladet (liberal) vurderte forestillingen ulikt. I Morgenbladet skrev en anonym norsk kritiker at stykket er «den første Komedie, som vor nyere Literatur har frembragt» (Anonym 1869b), og urpremieren omtales som en suksess og som en ærefull begivenhet for Christiania Theater. Dikterens virkelighetsskildring høster lovord, og det samme gjør hans dramaturgiske mesterskap, noe som fører til at teksten virker enda sterkere når den fremføres fra scenen enn når den bare leses. Ensemblespillet og enkeltprestasjonene får ros, det samme gjelder innstuderingen, som utløste en «virkelig berettiget Anerkjendelse i den Fremkaldelse af tutti, hvormed Forestillingen endte» . De enkelte rolleprestasjonene omtales kort. Reimers anerkjennes for å ha synliggjort det ungdommelige og vinnende tvers gjennom Stensgaards lumpenhet og dårlighet. Johannes Bruns spill som Daniel Hejre antas å stemme helt overens med forfatterintensjonen. Krohn fremstiller Lundestad som utad vennlig og godslig, men egentlig preget av bondefulhet, seighet og energi, en prestasjon som kalles «ypperlig». Skuespilleren får sterkere anerkjennelse enn noen av de andre medvirkende; han har ikke gått glipp av en eneste nyanse i Lundestads karakter. Ved fremførelsen talte Krohn en «halvt afsleben vestlandsk Dialekt», noe som også var «heldig valgt». Bogtrykker Aslaksen, spilt av Andreas Isachsen, fremstod også som original og sann, fremført med en «Moderation» som gjorde spillet til «et sandt Kunstverk» (Anonym 1869b).

I Aftenbladet 3. november 1869 var ikke Elster tilfreds. Han mente at fremførelsen falt fra hverandre i en rekke enkeltstående satiriske innslag. Elsters anmeldelse er utelukkende konsentrert om rolleprestasjonene. Han mener at Stensgaard er så sammensatt og lite sammenhengende skildret fra Ibsens side at rollen nærmest er umulig å spille. I Reimers’ fremstilling mangler dessuten den nødvendige «Lidenskabens Kog» og «Viljens Rejsning»; Stensgaards indre belyses ikke, og spillet blir for tamt, intetsigende og ufarlig. Heller ikke Johannes Bruns fremstilling av Daniel Hejre innfrir Elsters forventninger. Skikkelsen oppløste seg i enkeltstående innfall og hadde nærmest karakter av lystige intermessoer. «Men Hr. Brun gav Rollen bredt og magelig og lod sig nøje med at gjøre de enkelte Vittigheder tydelige» (sitert etter Elster 1981, 54–55).

Det norske Dagbladet hadde to omtaler av oppsetningen, men også her er det bare rolleprestasjonene som vurderes. Den 23. oktober skriver en anonym anmelder at karaktertegningen i stykket kommer bedre til sin rett ved en oppsetning enn ved lesning av teksten, men da ser man også bedre de dramaturgiske manglene i femte akt, som utvikler seg til ren farse og svekker virkningen av Stensgaards opptreden. Særlig roses Krohns spill i rollen som den slu bondepolitikeren Lundestad, mens Reimers’ fremstilling av hovedrollen kritiseres for å være svak (Anonym 1869i). I en senere anmeldelse i samme avis utvides omtalen med flere skuespillerkarakteristikker (Anonym 1869j).

En anonym anmeldelse i Christiania Intelligentssedler dagen etter premieren var trolig skrevet av overlærer Sigvard Petersen. Den var så negativ at teaterets direksjon angivelig inndro avisens fribilletter (jf. Anonym 1909). Stykket vurderes rent sceneteknisk som fullt på høyde med det beste Ibsen tidligere har skapt: Dialogen er god, situasjonene er levende, handlingen i de tre første aktene utvikles raskt og naturlig, og karaktertegningen er ypperlig. Stykket burde altså, ved god rollebesetning, kunne gjøre stor lykke på scenen, men dette er ikke tilfelle med Christiania Theaters forestilling. Dette kan skyldes «den totale Mangel paa Instruktion» som preger hele oppsetningen. Den eneste som finner noe nåde for anmelderens blikk, er skuespilleren Krohn i Lundestads rolle. Johannes Brun moret i «sit lune Dilt» publikum med Daniel Hejres replikker, men «han var ikke ondskapsfuld nok». Innstuderingen blir kalt «mangelfuld», ikke på grunn av de enkelte skuespillernes prestasjoner, men på grunn av diskutabel rollefordeling og manglende instruksjon (Petersen 1869).

En snau uke senere bringer samme avis en anmeldelse av stykkets femte oppførelse. Her omtales det som vårt «første nationale Lystspil. Dette er en Sag for vor dramatiske Literatur og for vor nationale Scene af en saa stor Betydning, at alle Partier bør forene sig i Tak og Hyldest til Digteren» . Valget av samtiden som emne for dramatisk fremstilling høster lovord. Men oppførelsen stilte teaterets krefter på en hard prøve, i og med at personene måtte spilles realistisk, samtidig med at publikum ikke skulle kunne gjenkjenne eventuelle modeller bak sceneskikkelsene. Omtalen slutter med å spå oppsetningen et langt liv på scenen: «Selv bortseet fra dets nationale Værd, er det sjelden, at vi paa vor Scene har Anledning til at se et i scenisk Henseende saa fuldkomment bygget Lystspil og et Sammenspil, som det, der bliver dette tildel» (–e. 1869).

Under sitt opphold i Suez i forbindelse med kanalåpningen der høsten 1869 mottok trolig Ibsen norske aviser med anmeldelser av oppførelsen ved Christiania Theater. Han fikk også et brev fra hustruen Susanna, datert 29. oktober 1869, der hun fortalte ham om pipekonsertene ved oppførelsene i Kristiania. Ibsens raseri resulterte i diktet «Ved Port Said», der det heter:

På hjemmets sprog
traf mig nyheders hvisken:
det digt-spejl, jeg pudsed
for mandlige tøjter,
var hjemme smudset
af stænk fra fløjter.

Gift-fluen stak;
det gav mindelser vamle. –
Stjerne, hav tak, –
mit hjem er det gamle!

(Ibsen 1871, 143–44)

Den svenske premieren ved Kongl. Dramatiska Theatern var utsolgt og ble en stor suksess. Men teaterkritikerne var mer reserverte og på linje med kritikerholdningene i nabolandene. Ingen av dem gikk inn på forestillingens ytre iscenesettelse, men de gav rolleprestasjonene bred omtale. De uttrykte jevnt over motvilje mot mangelen på «idealisk» eller forsonende perspektiv i stykket. Riktignok fremgikk det av Stockholms-Posten at «Huset var utsålld och bifallet vid flere tilfällen stormande», og Stockholms Dagblad (20. og 28. desember 1869) fortalte at «Hrr Dahlqwist [Bogtrykker Aslaksen] och Fredrikson [Sagfører Stensgaard] inropades för öppen ridå» (begge sitert etter Nordström 1963, 241). Likevel tok anmelderne forbehold på grunn av stykkets realisme og ironi, som de fant støtende. Aftonbladets kritiker mente at «det är en mörk och tröstlös målning af idel uselhet och ynklighet under olika former. Det ideala hålles icke uppe genom någon enda figur […] en komedi utan komik» . J.H. Spilhammars anmeldelse i Nya Dagligt Allehanda 20. desember kritiserte stykket for at det «från början till slut [är] en karrikatyr och ingenting annat» (begge sitert etter Nordström 1963, 242). Likevel var alle enige om Ibsens dramaturgiske mesterskap. Anmelderen i Aftonbladet skrev 13. desember om «en utomordentlig tecknisk skicklighet […] inga repliker som stå blott för författarens eller åskådarens skull […] och, hvad ännu merkligare är, ingen enda monolog» (sitert etter Nordström 1963, 243).

Mest negativ var anmelderen i tidsskriftet Framtiden. Han beklager at stykket i det hele tatt ble oppført på landets hovedscene, fordi det bare utløser medynk og forakt for de usle norske samfunnsforholdene. Det er derfor skadelig for den mellomfolkelige forståelsen mellom unionsrikene, og det skader også Ibsens rykte blant publikum. Kritikeren mener at man heller burde oppført Kongs-Emnerne. Det samme sier anmelderen i Aftonbladet 13. desember 1869. Men i denne avisen roses likevel stykkets dramaturgiske oppbygning og dets sceniske realisme, noe som gjør at teksten får større effekt ved fremførelse enn ved lesning.

Den danske oppsetningen ved Det kongelige Theater ble anmeldt av Georg Brandes i Illustreret Tidende. Han mener det er en av de mest vellykkede forestillinger teateret har gitt på lenge. Æren for det tilskrives både instruktøren Johanne Luise Heiberg og skuespilleren Vilhelm Wiehe, som fremførte Stensgaards rolle beundringsverdig og inspirert, «nøiagtigt […] i Ibsens Aand […] Stensgaards Rolle er en Triumf for Hr. Wiehe» (Brandes 1870). Vilhelm Wiehe hadde vært ansatt ved Christiania Theater fra 1851 til 1860 og hadde opptrådt i 138 forskjellige roller (Blanc 1899, 141–42). Både Wiehe og Gundersen la an på å uttale replikkene med norsk aksent (Anonym 1870c). Om dette skriver Thomas Overskou:

Navnlig var V. Wiehe aldeles mesterlig som Stensgaard. Hans lange Ophold i Christiania kom ham her til Nytte, thi det lykkedes ham særlig at faa det Norske frem ved Figuren, som han tilmed udstyrede med et let Anstrøg af Dialekt (Overskou 1854–76, b. 7, 552).

Anmelderen i Fædrelandet stiller seg tvilende til Wiehes og Gundersens motivering for å uttale sine replikker med norsk aksent, «fordi Dansk og Norsk ligge hinanden saa nær, at der i de Dannedes Sprog kun er en Dialektforskjel, der ikke kan forstyrre Nogen» . Men samtidig medgis at
mange af de mest karakteristiske Repliker, der ere lagte i hans [dvs. Stensgaards] Mund, ere saa udpræget norske baade i Udtryk og Indhold, at de ikke vilde komme til deres Ret eller gjøre den fulde tilsigtede Virkning, dersom han ikke gjengav dem i det Sprog, eller med Mindelse om det Sprog og det Folk, hvori de hører hjemme (Anonym 1870b).

Iscenesettelsen kalles smakfull, og rollebesetningen er stort sett heldig. Især roses Peter Schrams spill som Bogtrykker Aslaksen, «uden Overdrivelse, uden Grimacer», slik at «Figurens skærende Sandhed» kommer til syne.

Den danske avisen Dagens Nyheder, redigert av Robert Watt (som Ibsen hadde reist sammen med til Egypt høsten 1869), bragte 18. februar en anonym anmeldelse av forestillingen. Den er svært positiv i omtalen av Ibsen, av stykket og av oppførelsen: «i det heletaget var der en saa frisk og hjertelig Stemning i Huset, som om selve gamle Holberg havde talt fra Scenen til sine Beundrere» (Anonym 1870a).

Redaktøren Henrik Scharling skrev om forestillingen i sitt Dansk Tidsskrift for Kirke- og Folkeliv, Literatur og Kunst 1870. Omtalen kan være ment som en replikk til Carl Rosenbergs positive bokanmeldelse 13. januar 1870 (jf. Mottagelse av utgaven ovenfor). Scharling hevder at stykket ikke er noen egentlig komedie; vittighetene er for bitende, personene preges av ondskap, ikke dårskap (som f.eks. hos Holberg), forfatteren mangler sympati med personene og fremstiller kun «slette Personer til at vredes over». Ibsen kan aldri skrive noen komedie fordi han mangler en positiv livsanskuelse og

«den fornødne Objectivitet til at lade Personene tale og bevæge sig ud fra deres eget Centrum, uden at Digteren indblander sine satiriske eller kritiske Bemærkninger» (Scharling 1870, 111). Anmelderen mener at stykket ikke rammer noe bestemt mål, personene er for sterkt individualisert, mens de i virkeligheten burde vært typer. Alt i alt etterlater skuespillet bare «et pinligt, uhyggeligt Indtryk» (1870, 100).

Tekstredegjørelse til De unges Forbund
skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1869.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga05813)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (84ga07075)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (84ga07076)

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Det er derfor kollasjonert ytterligere fem eksemplarer:

- Henrik Ibsens skrifters eksemplar

- Deichmanske biblioteks eksemplar (S Ibs 1 Ex)

- Vigdis Ystads eksemplar

- Universitetsbiblioteket i Bergens eksemplar (75d926901)

- Universitetsbiblioteket i Trondheims eksemplar (06a129884)

Variasjonen mellom eksemplarene angår manglende tegnsetting i ark 14, som derfor er kollasjonert i de fem ekstraeksemplarene. Det opplyses om internvariasjonen i eksemplarene 1–3 i de tekstkritiske notene. Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret, har tresidet gullsnitt og er bundet inn uten originalt omslagsblad. Innbindingen er håndverksmessig utført, forlagsbind i grønn helshirting. Ryggen har forfatternavn og tittel i gullpreg ( «H. Ibsen, / De Unges Forbund», tittelen i fraktur) med ornamenter over og under. Forpermen er dekorert med tittel i fraktur omgitt av et blomsterornament i gullpreg. På bakpermen står forlagets logo i blindpreg. Forsatsbladene er dobbeltblad i glanset, tykt, hvitt papir, med den ene delen limt til for- og bakperm. Et flyblad er limt til forsatsbladenes frie del foran og bak. Eksemplaret er tidligere eid av Johan Schweigaard, hvis ex libris med teksten

«Fructus inter Folia» er innlimt på forpermens innside. Under står et tidligere ex libris der man kan skimte teksten «J. Schweigaard» samt en annen tekst. Schweigaards navnetrekk står dessuten øverst på fremre flyblads rectoside.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 14 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 110 × 171 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde × høyde. Arksignaturene 1–14 (med teksten «Henrik Ibsen: De unges Forbund.») finnes på s. 17, 33, 49, 65, 81, [97], 113, 129, 145, 161, 177, 193 og 209. Bokens omfang er på 226 sider; den siste tekstsiden står på et innlimt blad (med blank versoside). Pagineringen er med arabiske tall og inkluderer tittelblad s. [1], blank s. [2], stykkets tittel s. [3], rollelisten s. [4], begynnelsen på første akt s. [5] og løper fra s. 6 til 225. På sidene [46], [97], [134] og [185] begynner nye akter, og sidetall er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i De unges Forbund (1869) er satt i antikva. En faksimile av tittelsiden gjengis på s. . Tittelbladet er satt med midtstilte majuskler. Tittelen s. [3] er midtstilt og satt i konturerte majuskler. Rollelisten er venstrestilt, i en mindre skriftgrad enn replikkene, rollenavnene i et fett snitt, overskriften «Personerne» er sentrert, sperret og satt i et fett snitt. Aktoverskrifter er satt med midtstilte majuskler, i en større grad enn replikkene. Rollenavn før replikk står sperret og midtstilt på egen linje og er satt i samme grad som replikkene. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene (samme som rollelisten), etter rollenavn står de på midtstilt, egen linje. De frittstående sceneanvisningene er blokkjustert; ved slutten av eller i replikker står de i flukt med teksten. Alle sceneanvisninger står i parentes. Sperring er benyttet som utheving. Rollenavn i sceneanvisninger står i samme grad som disse, men er sperret. Etter rollelisten og aktoverskrifter står enkle skillestreker. Ved aktslutt er det benyttet en dobbel finalstrek. Sidetall er plassert i overmarg med en strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god, men det er forekomster av svakt trykk og skadede typer, feilaktig bruk av fett snitt, gal typestørrelse, for store mellomrom, manglende sluttparenteser, forskyvninger i satsen og ö for ø. Slike typografiske mangler er i HIS’ hovedtekst rettet stilltiende.

PAPIR OG TILSTAND.

Fremre forsats er sprukket i falsen. Papiret i bokblokken er svakt gulnet. Ryggen og permens hjørner er svakt slitt. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av manuskripter og trykte utgaver. Manuskriptene omfatter et egenhendig arbeidsmanuskript, NBO Ms. 4° 1109a (første fullstendige, bevarte utkast); et egenhendig arbeidsmanuskript, NBO Ms. 4° 1109b (midlertidig renskrift, med rettelser); et egenhendig trykkmanuskript, KBK Collin 262, 4°, II.1; en rolleliste, NBO Ms. 8° 1937a (sannsynligvis utkast til vedlegg i tapt brev); et trykt eksemplar av annen utgave med egenhendige rettelser til tredje utgave, NBO Ms. 8° 1924. (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter: 1. utg. 1869, 2. utg. 1869, 3. utg. 1874, 4. utg. 1880, 5. utg. 1883, 6. utg. 1895, FU 4 1898.

Det er mange større og mindre forskjeller mellom tekstkildene. NBO Ms. 4° 1109a er et utkast, men til grunn for dette ligger et eldre utkast, jf. Ibsens brev til Hegel 31. oktober 1868, hvor han forteller at stykket, i prosa og med tittelen De unges Forbund eller Vorherre & Comp:, foreligger som et ferdig utkast, og at første akt allerede er ferdig skrevet ut. Det eldste utkastet er ikke bevart, men vi har grunn til å tro at den ferdige akten som Ibsen omtaler, er den vi finner i Ms. 4° 1109a, som ble ferdig i slutten av november 1868 (jf. manuskriptets egen datering). Jf. også ES 3, 424 som omtaler (uten å gi eksempler) feil i Ms. 4° 1109a som må skyldes avskrift. Ibsen gikk bort fra den siste delen av tittelen etter Hegels anmodning, den ville etter dennes oppfatning vekke anstøt i Danmark, men også i Norge og Sverige. Hegel ønsket også at han ikke måtte bruke undertittelen i selve teksten (jf. Hegels brevkonsept 2. november 1868 (KBK NKS 3742, 4°, II), og HIS 12k, 382). Ibsen etterkom begge deler. De stedene Ibsen har brukt uttrykket i Ms. 4° 1109a, er i Ms. 4° 1109b enten omformulert eller videreført, men strøket. Fjeldbos karakteristikk av Stenborg som «Vorherre junior» i Ms. 4° 1109a ble heller ikke videreført i Ms. 4° 1109b. Under utarbeidelsen av Ms. 4° 1109a har Ibsen foretatt flere rettelser og endringer, blant annet bytter Margrete navn til Selma i slutten av annen akt, Stenborg til Stensgaard i begynnelsen av tredje akt, og Madam Bagholmen får midtveis i stykket (etter noe vakling) navnet Rundholmen.

Selv om Ms. 4° 1109b har mer karakter av renskrift, er også det i partier et utkast. ES (3, 423–24) argumenterer overbevisende for at Ms. 4° 1109b er skrevet ennå mens Ms. 4° 1109a var under arbeid, slik at renskriften (b) er utført akt for akt etter hvert som utkastet (a) ble ferdig, jf. Manuskriptbeskrivelse. De rettelser som finnes i Ms. 4° 1109a, og som er opptatt i Ms. 4° 1109b, tilhører derfor noenlunde samme arbeidsfase. Forskjellene mellom Ms. 4° 1109a og b omfatter stilistikk, ortografi og rollenavn, men det er ingen større strukturelle endringer. Beretningen i annen akt om hvordan Lundestad sørget for å sikre sin sønn mot «Krigsmolest» ved å gjøre ham til militær, skrives av etter 1109a, men strykes (og gjenfinnes senere som motiv i diktet «Troens grund», jf. HU 6, 349; stedet har også en referanse til sesjonsscenen i Peer Gynt, jf. HIS 5, 692–93). Ms. 4° 1109b har dessuten flere sceneanvisninger enn Ms. 4° 1109a.

Til grunn for trykkmanuskriptet, KBK Collin 262, 4°, II.1, ligger NBO Ms. 4° 1109b, noe det eldre manuskriptets datering samt en del tekstendringer der som er tatt til følge i trykkmanuskriptet, viser. Ibsen har i NBO Ms. 4° 1109b notert datoer for forsendelse av trykkmanuskriptets deler til Hegel. Endringen fra «en Anbefaling for Stensgaards Valg» i NBO Ms. 4° 1109b (legg 21, bl. [3]v) til det endelige «politiske testament til det norske folk» (legg 14, bl. [2]r) tilskriver ES (3, 424) Ole Gabriel Uelands tale i Stortinget 12. mars 1869, jf. kommentar til . Dersom formuleringen er et sitat fra talen, kan fjerde akt av trykkmanuskriptet ikke være skrevet før denne datoen. Det stemmer ellers med Ibsens egen datering i Ms. 4° 1109b. Trykkmanuskriptet adskiller seg for øvrig svært lite fra forelegget, og heller ikke fra førstetrykket (med unntak av en tekstlakune i trykkmanuskriptet som skyldes to tapte blad, jf. Manuskriptbeskrivelse). Forlagets korrekttargeteser har tilføyd flere kommaer i førstetrykket, særlig foran bisetning etter hovedsetning.

«Rollebesættning», NBO Ms. 8° 1937a, stammer sannsynligvis fra sommeren 1869, før stykkets førsteoppførelse på Christiania Theater 18. oktober 1869. (Om avvik fra den rollefordeling som faktisk ble brukt, se Oppførelser.) Rollelisten er tatt med som tekstkilde i HIS siden den kan ha vært et ledd i utarbeidelsen av stykket. Opplysningen nederst på siden om hvor handlingen foregår, er en unødvendig del av forslaget til besetningen av rollene, og dette kan tyde på at Ibsen har tatt et kassert blad fra et arbeidsmanuskript og brukt det som utgangspunkt for å kladde rollefordelingen.

Hegel hadde ifølge brevkonsept av 2. november 1868 (KBK NKS 3742, 4°, II) foreslått å la stykket sette og trykke i tre eksemplarer slik at det kunne innleveres til teatrene med håp om oppførelse i vintersesongen 1869. Siden, etter femte gangs oppførelse, skulle det trykkes som bok og sendes ut i handelen. Men Ibsen rakk ikke å bli ferdig så tidlig, først 20. februar 1869 kunne han meddele Hegel at renskriften var underveis. Hegel svarer (i brevkonsept 4. mars 1869, KBK NKS 3742, 4°, II): «Kan Bogtr. ikke lade Skriften staae i saa lang Tid, hvad jo er rimeligt, er der vel fra Deres Side Intet til Hinder for at Oplaget trykkes strax, naar jeg kun indestaaer for, at der ikke kommer flere Exp. ud end de 3 til Direct. og 1 til Dem Selv.» I brevet til Hegel 14. mars sier Ibsen seg enig i at utgaven kan trykkes med en gang,

«thi jeg kan intet forandre eller rette». Hegel kvitterer (i brevkonsept 16. mars 1869, KBK NKS 3742, 4°, II) med å meddele at «Oplaget trykkes strax og bliver liggende hos Bogtrykkeren». I mai var stykket trykkeklart, og satsen ble, som det fremgår av korrespondansen, med en gang benyttet til et helt opplag. Først i juni 1869, etter forsinkelser i setteriet, var det ferdig trykt, og 31. september 1869 forelå det i bokhandelen. At teksten i de eksemplarene som samme måned ble sendt til teaterdireksjonene (jf. HIS 12k, 444–45), skulle være annerledes enn i opplaget som helhet, er derfor usannsynlig. I et brevkonsept datert 21. mai 1869 (KBK NKS 3742, 4°, II) redegjør Hegel for forsinkelser som oppstod i setteriet, og skriver samtidig at han har sendt Ibsen to korrekturark til gjennomsyn og vil sende de øvrige fortløpende. Ibsen hadde fått rettet noen feil i trykkmanuskriptet før dette, jf. hans brev til Hegel 7. april 1869: «De paapegede Smaafejl er ganske rigtigt rettede i Korrekturen.» Den 2. mai skriver han til Hegel og sier seg tilfreds med korrekturen. HIS kjenner ikke til hva som videre hendte med disse arkene; det er sannsynlig at de ble returnert til forlaget.

NBO Ms. 8° 1924 er et trykt eksemplar av annen utgave med egenhendige rettelser til tredje utgave. Her finnes hovedsakelig ortografiske rettelser i tråd med anbefalingene fra det skandinaviske rettskrivningsmøtet i Stockholm 25.–30. juli 1869, der Ibsen deltok, om ny ortografi i norsk, svensk og dansk. Vi kjenner til at det kan ha eksistert et teatermanuskript med egenhendige endringer, utarbeidet på bakgrunn av Adolf Strodtmanns oversettelse i 1872 beregnet på en oppførelse i München 1877. Det er ingenting som tyder på at De unges forbund ble oppført i München før 1900, men en oppsetning har åpenbart vært under forberedelse allerede i 1877. Teatermanuskriptet som skulle brukes i 1877, var et samarbeid mellom Carl Jenke og Ibsen og dreide seg om forkortelser og bearbeidelser, noe vi antar med støtte i et brev fra Ibsen til oversetteren Wilhelm Lange 17. april 1880. Lange hadde ønsket å oversette stykket på nytt, og Ibsen svarer at han gjerne går inn på forslaget, men ber Lange om å ta hensyn til forkortelser og forandringer som han har foretatt i teksten sammen med Carl Jenke. Et «sådant rettet exemplar» tilbyr Ibsen seg å få utlånt fra biblioteket i Münchens Hof- und Nationaltheater. Om Wilhelm Lange virkelig fulgte resultatet av Ibsens og Jenkes endringer i sin nyoversettelse, kan vi ikke si med sikkerhet, i og med at scenemanuskriptet ikke har latt seg oppspore innenfor HIS’ rammer.Det befinner seg ikke i Deutsches Theatermuseum, München. Das Archiv des Bayerischen Staatsschauspiels kunne ikke gi opplysninger i saken siden det har vært stengt under HIS’ arbeid med teksten. Imidlertid viser en sammenligning av Langes oversettelse med Strodtmanns betydelige forskjeller. Forkortelsene bidrar til knappere, mindre ordrike replikker. De endringer hvor også ny tekst er lagt til, kan styrke teorien om at Ibsen har hatt andel i dem. En mer detaljert undersøkelse av forskjellene mellom førsteutgavens tekst og Langes oversettelse ville være av interesse dersom det kunne sies med større sikkerhet at Ibsens egenhendige eller autoriserte endringer lå til grunn for Langes tekst.

I de senere trykkene er enkelte mindre trykkfeil kommet til etter førsteutgaven (jf. også MU 5, 12). I alle de trykte utgavene står teksten «Teppet falder» etter hver akt, mens ingen av manuskriptene har denne.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med visse særegenheter, som hos Ibsen øker i omfang særlig fra Kjærlighedens Komedie, jf. innledningene til Kjærlighedens Komedie (under Dramaform, siste del) og Kongs-Emnerne (under Bakgrunn, siste del). Ibsen fortsetter i De unges Forbund dobbeltskrivningen av konsonant etter kort vokal i trykksterk stavelse (f.eks. opp, till), men er ikke helt konsekvent (f.eks. Øjeblik). I tråd med anbefalingene fra det skandinaviske rettskrivningsmøtet i Stockholm 1869 skriver han ej, øj, mot før ei, øi. Men i strid med anbefalingene beholder han stor forbokstav i substantiver og aa for å. (Se også Ord- og sakkommentarer.)

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i De unges Forbund (1869) omfatter i hovedsak mindre setterfeil, som for eksempel «ubønhønligt» for «ubønhørligt», men også gal grammatikk: Ibsen bruker ikke lenger flertallsformer av verb, men det er to forekomster i De unges Forbund, som begge skyldes setteren siden de ikke finnes i manuskriptene: «Der synge Degnene Amen» () og «at vi ogsaa ere frisindede» (). Det siste tilfellet har Ibsen selv rettet i NBO Ms. 8° 1924. Begge tilfellene er rettet i HIS’ hovedtekst. Alle HIS’ rettelser, bortsett fra de stilltiende, er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi (f.eks. til/till, Ytringer/Yttringer) og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS. Det samme gjelder hans særegne stavemåte skjelden, jf. kommentar til .

For en mer generell oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875 (HIS 1k, 34–40 og 146–48). Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er De unges Forbund trykt i bind 4, med en innledning om tilblivelsen, oversettelser, sekundærlitteratur og oppførelser på s. I–V. (HIS har oppdaget flere internvariasjoner i FU: I ett eksemplar er tittelblad og rolleliste plassert i de bibliografiske opplysningene til Brand i bind 3; ett annet eksemplar mangler deler av J.B. Halvorsens bibliografiske innledning.) I MU er De unges Forbund trykt i bind 2. Rettelser foretatt av Johan Storm mot hans tekstgrunnlag, FU, og etter sammenligning av alle trykte utgaver i Ibsens levetid er oppført i MU 5, 11–12; errata på s. 40. I ES er forarbeider og utkast til De unges Forbund trykt i bind 2, [113]– 54, med opplysninger og varianter i bind 3, 420–34. ES har ikke kjent eller hatt tilgang til NBO Ms. 8° 1937a og NBO Ms. 8° 1924. I SU er De unges Forbund trykt i bind 3, tekstgrunnlaget oppgis (SU 7, 296) å være tredje utgave, rettet etter NBO Ms. 8° 1924 og MU. De viktigste feilene er nevnt på s. 296. I HU er De unges Forbund trykt i bind 6. Grunnteksten er førsteutgaven, men tegnsettingen og noen ortografiske inkonsekvenser er endret med støtte i trykkmanuskriptet, KBK Collin 262, 4°, II.1 (jf. HU 6, 616–17). I HU 6, 493–619 redegjøres for og trykkes de tekststedene i NBO Ms. 8° 1937a–b og KBK Collin 262, 4°, II.1 som avviker fra førstetrykket. I HU 19, 45 er rollebesetningen, NBO Ms. 8° 1937a, gjengitt.

Table of Contents

- Tittelside (HIS)
- Tittelside (HIS)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Rolleliste
- Første Akt
- Annen Akt
- Tredje Akt
- Fjerde Akt
- Femte Akt

- Innledning til skuespillet

- Bakgrunn
- Tilblivelse
- Utgivelse
- Oversettelser
- Oppførelser

- Tekstredegjørelse til skuespillet

- Full tekstredegjørelse