SVANHILD

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1863 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

SVANHILD

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

Front cover image was taken in 1863 in Christiania by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

Svanhild,

Komedie i tre Akter

af Henr: Ibsen.

1860.

Svanhild.

Personerne:

Personerne:

Fru Halm, EN Embedsmands Enke.

SOFIE
SVANHILD hendes Døttre.

JOHAN, HENDES SØN, Student.

FALK, en ung Forfatter.

GULDSTAD, Grosserer.

FLADLAND, Student.

STRAAMAND, Præst og Storthingsmand.

FRU STRAAMAND, hans Kone.

PASOP, Redaktør.

FRØKEN LÆRKE, hans Kjæreste.

Gjæster og FAMILIER, som gratulerer.

Handlingen foregaar paa Fru Halms Landsted ved Drammensveien. Tiden er en Sommer- dag iaar. –

Første Akt.

Scenen forestiller en smuk Have med uregel- mæssige men smagfulde Anlæg; i Baggrunden skraaner den ned mod Søen, som skimtes tilligemed Øerne. Tilvenstre for Tilskuerne og noget tilbage paa Scenen sees lidt af Hovedbyg- ningen med en Veranda; tilhøire i Forgrun- den et aabent Lysthus med Bord og Havestole.

1ste Scene.

Naar Tæppet gaar op sidder Fru Halm, Sofie og Frøken Lærke paa Verandaen, de to Første med Haandarbeide, den sidste med en Bog. I Lysthuset sees Falk, Johan, Fladland, Guld- stad og Pasop om Bordet hvorpaa Punsch bolle og Glasse. Svanhild sidder i Baggrunden ved Vandet.

FALK (reiser sig med hævet Glas
og synger:)

1.

Solglad Dag i hegnet Have,

Du er skabt til Lyst og Leg;

Tænk ei paa at Høstens Gave

Tidt nok Vaarens Løfter sveg,

Æbleblomsten, hvid og vakker,

Breder over dig sit Tjeld;

Lad den saa langs alle Bakker

Drysses vejrslaa’t næste Kvæld!

CHOR AF HERRERNE.

Lad den saa langs alle Bakker

o. s. v. o. s. v.

FALK.

2.

Hvad vil du om Frugten spørge

Midt i Træets Blomstertid;

Hvorfor ængstes, hvorfor sørge,

Sløvet under Slæb og Slid?

Hvorfor lade Fugleskræmmen

Klappre Dag og Nat paa Stang;

Glade Broder! Fuglestemmen

Ejer dog en bedre Klang.

CHOR AF HERRERNE.

Glade Broder! Fuglestemmen

o. s. v. o. s. v.

FALK

3.

Hvorfor vil du Spurven jage

Fra din rige Blomstergren?

Lad den før som Sangløn tage

Din Forhaabning en for en.

Tro mig, Du ved Byttet vinder,

Tusker Sang mod sildig Frugt;

Husk Moralen: «Tiden rinder»;

Snart din Friluftslund er lukt!

CHOR AF HERRERNE.

Husk Moralen: «Tiden rinder»

o. s. v. o. s. v.

FALK.

4.

Jeg vil leve, jeg vil synge

Til den døer, den sidste Hæk; ;

Fej da trøstig Alt i Dynge,

Kast saa hele Stadsen væk!

Grinden op! Lad Faar og Kviger

Gramse graadigt alt som bedst;

Jeg nød Blomsten; lidt det siger,

Hvem der faar den døde Rest!

CHOR AF HERRERNE.

Jeg nød Blomsten; lidt det siger

o. s. v. o. s. v.

FALK
(til Fruen.)

See, det var Havevisen, som De bad om igaar.

FRØKEN LÆRKE

Men, undskyld, Hr. Falk, – jeg synes ikke De har lagt
Poesi nok ind i det sidste Vers.

PASOP.

Ja, og du havde dog havt saa let for at faa
mere ind.

GULDSTAD.

Aa, det kan nu være for hvad det vil; men der
gaar en slet Moral gjennem det Hele. Hvad
er nu det for Økonomi at lade Spurven æde
Karterne af før de blir til Noget? Og saa
slippe Kreaturerne ind paa Bejte i Blomster-
kvartererne! Jo, da vilde her see deiligt
ud til næste Vaar!

FALK.
(drikker igjen.)

Næste Vaar! Er du tilbunds vaarglad, min
Ven, da vil du ikke nogen anden Vaar
end den du lever i.

SOFIE
(med et tindrende Øiekast til Fladland.)

Aa, det kan jeg saa godt forstaa!

FLADLAND
(klinker med Falk.)

Jeg ogsaa; Skaal for den Vaar, som fylder helt
ud!

PASOP.
(forklarende til Guldstad.)

Jo, naar man lægger en allegorisk Mening
i det, saa er det ganske rigtigt. Seer du –

(han fortsætter hviskende med Forklaringen.)

FRØKEN LÆRKE.
(til Falk.)

Vi faar vel ellers snart see noget større Arbeide
fra dem, for de skriver vel flittigt herude.

FRU HALM
(smilende.)

Det tror jeg ikke man skal beskylde Herr
Falk for.

FALK.

Hvad skulde jeg kunde skrive om her, hvor jeg
Intet savner?

FRØKEN LÆRKE.

Ja, jeg mente just da.

FALK.

Lad mig miste Synet saa skal jeg digte om
den blaa Himmel. Jeg kunde fristes
til at bede Vorherre om en stor Sorg, – havde jeg
den saa skulde jeg ikke længere døse Tiden
bort

FRU HALM.

Aa fy!

FRØKEN LÆRKE.

Gud, hvor kan de sige sligt!

GULDSTAD.

Nei, det kan jeg ikke skjønne; det er jo det
samme som om jeg vilde bede Vorherre
om protesterte Vexler for at være flittigere
paa Kontoret.

PASOP.

Jo, det er ganske rigtigt; jeg skriver aldrig bedre
Ledere, end naar jeg har Noget at ærgre
mig over.

(til Guldstad)

Jeg skal forklare
dig det –

(fortsætter hviskende.)

FLADLAND.

Falk spøger bare. Nei, leve Lykken – Hjerteglæden!

FALK.
(tager Glasset.)

Eller Sorgen!

(sagte)

Jeg ved Fanden ikke hvad
jeg mest trænger.

SVANHILD
(som imidlertid har nærmet sig.)

Til Straf skal jeg bede Vorherre om en stor Sorg til
Dem fordi De taler saa stygt.

FALK.

See, see, lille Frøken Svanhild; er De der.
Jeg syntes nylig De sad nede ved Vandet
hos Deres Forfædre.

SVANHILD.

Hvilke Forfædre?

FALK.

Vikingerne naturligvis. De gamle Vølsunger.
Sigurds og Gudruns Datter hed ogsaa Svan-
hild; det er jo hende De er opkaldt efter.

SVANHILD.

Aa, altid gjør De Nar –

(hun fjerner sig.)

FRU HALM.

Aldrig kan han lade det stakkels Barn være
i Fred.

SOFIE.

Og hun gjør ham dog aldrig noget Ondt.

FALK.

Jeg har rigtignok hørt sige at De havde en Bed-
stefader som hed Svend og en Bedstemoder
som hed Helle, og at det er derfor De blev kaldt
Svanhild, men det kan jeg ikke tro.

SVANHILD.

Det kan ogsaa være det samme.

JOHAN.

Aa, plag hende ikke længer.

FRU HALM.
(reiser sig.)

Men jeg tænker det er snart paa Tiden at
see efter vore Fremmede.

FALK.

Kommer her Fremmede?

JOHAN.

Fladm

Ja, veed du ikke det?

FRØKEN SKJ...

Præsten Straamand
og hans Kone kommer med Dampskibet;

PASOP

du husker han er valgt paa Storthinget og
saa kommer de nogle Maaneder iforveien
for at more sig lidt.

FRUEN

Det er hos ham Svan-
hild har været et Par Aar, og derfor tager
han ind her.

FALK.

Det er jo herligt! Han maa være en rigt begavet
Mand; jeg husker han skrev nogle ypperlige
Noveller for en 14–16 Aar siden.

PASOP.

Ja, og jeg anmeldte dem i Bladet. Det var
min første Debut.

FALK.

Og det Bedste Du nogensinde har skrevet.

PASOP.

Det vil jeg just ikke sige; den rette Modenhed
kom først siden. Men det var ogsaa en Tid
som Folk kunde skrive i, den var ganske
anderledes righoldig, mere poetisk end de
senere Aar; Gudbevares, jeg husker det saa
godt, det var dengang jeg begyndte at blive
forelsket i min nuværende Kjæreste.

FALK.

Nuværende? Har du da før –?

PASOP.

Aa nei, Snak; jeg mener hun, som nu er
bleven min Kjæreste. Nei, det kan jeg sige
mig fri for; jeg har aldrig været hverken for-
elsket eller forlovet mere end den ene Gang.

GULDSTAD.

Straamand havde ogsaa en Historie herinde.
Ja, dengang var han nu bare Kandidat.

PASOP.

Ja, det er saagud sandt. Hans Kone –

GULDSTAD.

Hun er Datter af et rigt Trælasthus, som ikke
vilde vide noget af Forlovelsen; men de To
holdt fast skjønt der ingen Udsigter var.
Saa gik Huset fallit og saa fik han hen-
de.

FLADLAND.

Det er nu noget plat fremstillet. Der var virke-
lig et smukt og dybt Forhold mellem dem,
det kan man ogsaa see at hans Arbeider fra
den Tid. Det er underligt at han ikke skriver
mere.

FALK.

Ja, en af vore erfarne Poeter siger rigtignok
at:

«Kjærligheden gjør Petrarker,

Som Fæ og Ladhed Patriarker;»

men jeg tror der er en dybere Grund hos Straamand,
og hans Kone skal være en fortræffelig Dame, som
nok vil holde ham oppe.

(Damerne har imidlertid taget Hatte og Mantiller.)

FRU HALM.

See saa, hvis Herrerne nu er færdige –

FLADLAND.
(sagte til Sofie.)

Jeg kommer strax.

(Alle gaar mod Baggrunden undtagen Falk og Fladland; Svanhild er bleven tilbage inde i Huset.)

2den Scene.

Falk og Fladland.

FALK.

Hør du!

FLADLAND.

Hvad nu?

FALK.

Hvad i Guds Navn er det for en Forandring
som er foregaaet med dig?

FLADLAND.
(smilende.)

Synes du da jeg er saa forandret?

FALK.

Ja, i de sidste Dage; jeg kjender dig knapt i-
gjen. Du er glad og lystig for Morgen til Kveld;
har Du brudt med Theologien.

FLADLAND.

Nei, tvertimod. Jeg har aldrig været bedre Theo-
log end nu, men det er ikke af Bøgerne
jeg henter det; – Aa, Falk, Falk, min Ven jeg
er saa glad, saa lykkelig! Jeg er forlovet!

FALK.

Med Sofie?

FLADMARK.

Ja, naturligvis! Det er nu tre Dage siden,
men Ingen veed det. O, dersom Du kunde tænke
Dig hvilken Lykke –! Jeg er ganske som et nyt
Menneske; jeg har faaet Tanker og Ideer, som
jeg aldrig før vidste af. Jeg er bleven bedre,
jeg holder inderligere af Gud og Verden; seer
jeg et Kryb paa Veien, saa træder jeg tilside
for ikke at gjøre det ondt.

FALK.

Men Fru Halm?

FladLAND.

Aa, det gaar nok; jeg er ikke ræd for Nogenting.

FALK.

Og Fremtiden?

FladLAND.

Den tænker jeg ikke paa! Jeg lever bare for Guds deilige Dag som skinner omkring mig Derfor var jeg ogsaa
saa glad i din Vise. En prægtig Vise! Skaal
og Tak for den.

FALK.

Skaal og tillykke. Der kommer Svanhild;
hun ved naturligviis ikke Noget?

FLADLAND.

N
Nei naturligviis.

(gaar i Baggrunden.)

3die Scene.

Falk. Svanhild (kommer ud fra Huset.)

FALK
(seer efter ham.)

Han behøver ikke nogen Sorg for at fylde Li-
vet ud, han hjælper sig med en Forlovelse.
Han var bleven saa varm og saa glad, saa
frisk og sund; – og jeg! Aa jeg er en Nar! Jeg
er en forskruet, sygelig, overspændt affek-
teret Karl! Hei, din Pedant, hvad bilder du
dig ind; hvad er det for et stort Indhold i
dig som skal fyldes ud, hvad er det da for
et Kald du har faaet siden du forlanger
at Vorherre skal sætte sig i særlig Aktivitet for din
Skyld.

SVANHILD.

Hvad er det De taler om?

FALK
(tænder en Cigar.)

Aa jeg siger mig selv nogle smaa Kompli-
menter.

SVANHILD.

Saa høflig er De aldrig mod mig.

FALK.

Nei, men De fortjener det heller ikke saa godt
som jeg.

SVANHILD.

Det kan vel saa være, men –

FALK.

Jo jo, De fortjener det; eller rettere, De fortjener
Noget som er tusinde Gange bedre.

SVANHILD.

Sig mig, hvorfor er De altid anderledes mod
mig naar vi er alene, end naar vi er sam-
men med Andre?

FALK.

Er jeg det?

SVANHILD.

Ja, bestandig.

FALK.

For Fremtiden skal jeg ikke være det; ræk mig
saa Haanden og lad os være Venner.

SVANHILD.

Nei det vil jeg ikke, for jeg er vred paa Dem
for Noget fra igaar.

FALK.

Fra igaar? Hvem vil tænke paa igaar.

SVANHILD.

Det var noget Stygt, som De foretog Dem.
De slog en Stær ihjel nede i Hæggetræet.

FALK.

Og det saa De?

SVANHILD.

Ja oppe fra Vinduet. Den sad og sang der-
nede. De laa og hørte paa, og da den holdt op
ventede De en Stund, saa tog De en Sten og –

FALK.

Det er ganske sandt. Gud ved hvor den Stær
er kommen fra saa tidligt paa Aaret; den
kom hver Dag, for det var altid den sam-
me, jeg kjendte den igjen paa en hvid
Fjær i Halen.

SVANHILD.

Og saa kunde De være saa umenneskelig –!

FALK.

Aa hvad. Den havde sunget alt hvad den vid-
ste, og hvad den sang, det formede sig i mig
til et Digt; Digtet skal jeg skrive iaften,
det skal komme ud blandt Mængden; tør-
hænde det kan gjøre et Hjerte glad og frit
for en Stund; og skeer det, hvad har da
slig en ganske almindelig Stær at leve for
længere. Det er mere end der times de Fleste
af dens Lige; og tilmed slig en, som ovenikjøbet
havde i Lyde.

SVANHILD.

En Lyde!?

FALK.

Ja, den hvide Fjær i Halen.

SVANHILD.

Jeg tror at De igrunden er et ondt Menneske.

FALK.

Aa, hvor kan De tale saa. Tænk nu ikke mere
paa den Ting. See her har jeg noget til
Dem.

SVANHILD.

En Bog!

FALK.

Deres Familiekrønike. – Nei nei da – det er Vøl-
sungasaga. Der kan De læse om den rette
Svanhild; det har De jo saa stor Lyst til sagde
De igaar. Hun var en Kongedatter og en herlig
Kvinde; men der var noget raaddent ved de so-
ciale Forholde der i Landet; naa ja, det er der
andetsteds med; man indretter sig saa fortviv-
let gjennem Slægt til Slægt at Nemesis fra og
til maa ud og skaffe lidt Ligevægt tilveie.
Forstaar De mig?

SVANHILD.

Nei.

FALK.

Seer De, naar der saaledes gjennem lange Tider er
gjort Brud paa den menneskelige Orden, naar
det saaledes følger at Forholdene at der stiftes
Ægteskaber uden Kjærlighed, og Kjærligheden
ikke kan nære sig uden gjennem Forbrydel-
ser, saa maa nu og da et Offer falde for
at forsone de vrede Guddomme. Og til Offer
maa Slægten give det Bedste den har. Saaledes
gik det med den ægte Svanhild; der var skeet
stygge Ting i hendes Slægt; de som bedrev det slap
godt; hun var uskyldig og blev revet sønder
af fire Heste. Det er omtrent hvad man kalder
Fatum.

SVANHILD.

Revet sønder –

FALK.

Kan De nu forstaa hvorfor jeg finder det
saa latterligt at De har faaet dette Navn
som rummer i sig Begrebet af Offring for
Tidens Brøde. – Og dog, og det er det værste, –
De tør komme til at bære Deres Navn med Rette.

SVANHILD.

Jeg forstaar ikke hvad De mener.

FALK.

Hvor meget er der ikke i Dem som maa ryk-
kes op med Rod før Verden kan bruge Dem.
De fire Heste maa sent eller tidligt ud for at gjø-
re Tjeneste; Svanhild, som hun nu er, maa
trædes under Fødder, stampes paa, knuses under
Hovene, og naar saa Verden har hende som
en formløs Lerklump, saa kan den agere Kunst-
ner; Hei, saa skal den ud med Modellerkniven,
saa skaber den hende om i sit Billede ligesom
Vorherre gjorde, sætter et smukt Fodstykke under,

og saa passer hun til Dekorationen, til Kostumet,
i Balsalen, i Ægteskabet i Hverdagslivet, og
hvor det skal være!

SVANHILD.

Falk, Falk! Hvad er det! De gjør mig bange!

FALK.

O, havde jeg kun een stærk Evne i min
Sjæl; en eneste Evne, som jeg ved jeg mang-
ler, da skulde De ved den levende Gud –
ikke gaa tilgrunde. Sig mig, Svanhild, hav-
de De Mod til at opoffre Dem ganske for mig
istedetfor for Verden – tør De – aa, jeg er gal, at
jeg siger alt dette –

SVANHILD.

Opoffre mig, o Gud, hvad skulde De kunne bruge
big til?

FALK.

Dem!

SVANHILD.

Ja, – De som staar saa høit over mig.

FALK.

Lad os ikke tænke mere paa den Sag. Tag
nu deres Saga og læs. Commune naufra-
gium – naa –! Den er fuldgod med den bedste Ro-
man; ja det vil De rigtignok ikke synes om
nogle Aar.

SVANHILD.

De tror jeg vil forandre mig saa meget?

FALK.

Skjønner De Dem paa Bogvæsen?

SVANHILD.

Bogvæsen?

FALK.

Det er Rafns Oversættelse jeg har bragt Dem,
men kanskee De heller vil have Originalen?

SVANHILD.

Nu er De igjen saa underlig, næsten bitter.

FALK.

Den Tone kommer jeg bedst af med.

SVANHILD.

Ikke hos mig. Falk, der er noget som feiler
Dem; kan ikke jeg hjælpe? Dersom De bare
vilde sige mig –

FALK.

Jeg har jo sagt Dem, – det slap mig jo ud af
Munden.

SVANHILD.

Men jeg forstod Dem ikke.

FALK.

De kunde tage Stærens Rolle; synge for mig, – ikke
inde, ikke ved Pianofortet; nei, hvor De gik og
stod, – hørligt for mig alene; ikke i Toner,
men i Ord, i Tanke, i Gjerning, i Taushed, –
jeg skulde give Digt for Digt igjen naar vi
to holdt sammen –

SVANHILD.

Og naar De saa kunde mig udenad?

FALK.
(trækker paa Skuldrene)

Ja, saa husker De hvorledes det gik den Anden.

SVANHILD
(tier og græder stille ved Lysthuset.)

FALK.

De græder, Svanhild! O, gjør ikke det,

(tager hendes
Tørklæde og tørrer Taarerne af)

Saa, saa, – vær nu ikke
bedrøvet; Gud ved, jeg vil ikke gjøre Dem ondt.
Der kommer de Andre. Svar mig havde De Mod
til at leve det Liv med mig, rigt, men kort,
kort, bare en Sommer over?

SVANHILD
(tier.)

FALK.

Ja, betænk Dem vel, thi om igjen kan det ikke gjøres.
De skal hande frit, De skal selv give mig Dem,
ellers kan jeg ikke bruge Dem.

SVANHILD
(tier som før.)

FALK.

Hvad der spørges om, er om et Offer for mig,
et Offer, fuldstændigt fra Deres Side; som Stæren
at synge dem tom og fylde mig med Ind-
holdet, og naar jeg er færdig med Dem naar jeg kan Dem – Alt
forbi, – ingen Vinter bagefter – saa skilles vi –
Svanhild – svar mig for Gud, har De Mod?

SVANHILD
(efter et Øiebliks Pause)

Nei!

FALK.

Saa ikke mere om den Sag; lad saa Verden
faa Dem.

4de Scene.

De Forrige. Fru Halm, Guldstad, Pasop, Frøken Lærke, Johan, Fladland og Sofie – kommer fra Baggrunden.

FRU HALM.

Dampskibet er alt inde paa Havnen; nu kan vi
vente Pastorens hvert Øieblik.

PASOP.
(til Falk)

Ved du om Straamand hører til Oppositionen?

FALK.

Det tror jeg ikke; det hører jo ikke til Tiden.

PASOP.

Men det er jo ikke sagt at han følger med Tiden.

FALK.

Ja isaafald kan han jo hellerikke høre til Oppositionen.

FRØKEN LÆRKE
(sagte til Pasop, som gaar tilbage)

Nu, er han –?

PASOP.

Jeg ved ikke; men han skal nu abonnere aligevel.

(de gaar mod Huset.)

FLADLAND
(sagte til Falk, idet han nærmer sig med Sofie.)

Maa jeg forestille dig –

FALK.

Jeg ved ikke hvad du mener.

FLADLAND.

Aa du behøver ikke at forstille dig; det er med
Sofies Tilladelse at jeg – –

FALK.

Og det kan du gjøre uden al Nødvendig-
hed?

FLADLAND.

Hvilket.

FALK.

Trække Trediemand ind i det som I to skul-
de eie helt og holdent alene.

FLADLAND.

Du er jo min Ven, og jeg kan ikke rumme
al min Glæde alene. Sofie og jeg har desuden
tænkt at tale til hendes Moder endnu imorgen.

FALK.

Nei, nei; gjør ikke det! Det vil I angre. Er det
da ikke velsignet godt saaledes som det er?

SOFIE.

Jo det er det jeg ogsaa siger; men Fladland –

FLADLAND.

Ja jeg kan ikke holde ud alle disse Vanske-
ligheder som er forbundne med at faa Sofie
itale, ja blot for at faa see hende –

FalK.

Aa, min Ven – du skjønner ikke paa – –

FLADLAND.

Desuden kan jeg ikke fordrage at denne
Grosserer idelig er om hende – – Gud ved
hvad Hensigter han egentlig kan have –

FALK.

Guldstad? Tror du at han – –?

SOFIE.

Aa, det er bare Indbildning –

FLADLAND.

Nei, det er paa ingen Maade Indbildning. Det er
jo ikke længere siden end nu nylig nede i Haven!
Da jeg kom derned var han om dig med alle-
slags Komplimenter. Og din Moder har han og-
saa været særdeles opmærksom mod i den sid-
ste Tid.

FALK.

Ja, ja; lad det være som det vil; men lov mig Begge
to, for eders egen Skyld, – at vente indtil vidre –
I maa ikke nu strax –

FLADLAND.

Naa ja da, indtil videre, men ikke længe –
min gode velsignede Sofie – hm – Frøken Lærke
seer paa os –

(de fjerner sig hver for sig.)

FALK.

Færdig med første Akt i tre Dage, –! Det er en
produktiv Forfatter – eller, det er nok snarere fordi
Stoffet alt er forbrugt – hvorledes vil de To udfylde Re-
sten af det lange lange Stykke?

GULDSTAD
(slaar ham paa Skuldren)

Naa, Hr Forfatter, staar man og spekulerer paa
et nyt Digt?

Innledning til Svanhild

ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Den nasjonalromantiske interessen for sagalitteratur, nasjonal historie og folkediktning kulminerte i løpet av 1850-årene og satte sitt tydelige preg på samtidens litteratur. Forfatterne kunne hente impulser fra et rikholdig materiale. Samlinger av sagn, eventyr og ballader var nå tilgjengelig i bokform (jf. innledningen til Gildet paa Solhoug 1856, HIS 2k, 15). Den norrøne litteraturen forelå i ulike danske og norske utgaver. I tillegg til oversettelser av kongesagaene var en rekke av islendingesagaene oversatt til dansk av C.C. Rafn i en trebindsutgave fra 1821–26, Nordiske Kæmpe-Historier : efter islandske Haandskrifter. Han utgav også Fornaldar sögur Norrlanda i tre bind og en oversettelse av de samme tekstene i Nordiske Fortids Sagaer (1829–30). Den ferskeste sagaoversettelsen var den danske språkprofessoren N.M. Petersens utgave av islendingesagaene, Historiske Fortællinger om Islændernes Færd hjemme og ude (1839–44). Også den norrøne mytologien var nå kjent gjennom oversettelser og oversiktsverk. Den norske historikeren P.A. Munchs bok Nordens gamle Gude- og Helte-Sagn i kortfattet Fremstilling utkom i 1840, og i 1847 utgav han oversettelsen Den ældre Edda : Samling af norrøne Oldkvad, indeholdende Nordens ældste Gude- og Helte-Sagn : udgivet efter de ældste og bedste Haandskrifter, og forsynet med fullstændigt Variant-Apparat .

Disse utgavene fikk åpenbar innflytelse på den samtidige skjønnlitteraturen. Adam Oehlenschläger, Nordens «dikterkonge», hadde allerede skrevet historiske tragedier basert på norrønt materiale, og de norske dramatikerne Andreas Munch og Bjørnstjerne Bjørnson fulgte opp. I 1855 kom Munchs En Aften paa Giske, og året etter fulgte Bjørnsons enakter Mellem Slagene (jf. HIS 3k, 184–85). Ibsen dannet intet unntak. Allerede mens han skrev Fru Inger til Østeraad (skrevet 1854, utgitt 1857), hadde han studert norsk middelalder «litterært og historisk» (HIS 2, 101), slik han senere beskriver det i forordet til Gildet på Solhaug (1883). Men da var det tydeligvis senmiddelalderen og dens kultur- og mentalitetshistorie han var mest interessert i. Den norrøne mytologien og sagadiktningen kom først i fokus noen år senere, som en viktig inspirasjonskilde for Hærmændene paa Helgeland (1858). De store linjer i handlingsforløpet rundt Sigurd Fåvnesbane dannet mønster for den dramatiske intrigen i dette skuespillet, der hovedpersonen Sigurd låner en rekke trekk fra sagnhelten med samme navn. Stykket bærer spor etter så vel islendingesagaene som de såkalte fornaldersagaene, og det benytter dessuten stoff fra kongesagaer, eddadikt og skaldedikt. Det har vært påvist at viktige forbilder for dette skuespillet med handling fra 900-tallet blant annet må ha vært Volsunga saga og gude- og heltediktene fra Den eldre Edda (Lynner 1909, 57; jf. HIS 3k, 185–86).

Men allerede i 1852 hadde Ibsen skrevet skuespillet Sancthansnatten med emne fra samtiden. Der ironiserer han over romantisk svermeri, med tydelig brodd mot den historiserende og mytologiserende nasjonalromantikken (jf. innledningen til Sancthansnatten, HIS 1k). Dialogen i dette tidlige stykket går delvis på vers, delvis på prosa, tilsvarende det som var vanlig i tidens vaudeville- og lystspilldiktning. Også komedie- eller lystspillpreget, med klare referanser til lokale forhold både i hovedstaden og i et bestemt distrikt av Norge, gir Sancthansnatten et tidstypisk preg.

I løpet av 1850-årene hadde altså Ibsen forsøkt seg med innbyrdes høyst forskjellige dramagenre – både historiske tragedier og lystspill i tidens stil. Men da han omkring 1860 tok fatt på et nytt skuespill, skjedde det noe uventet: Han kombinerer teknikkene. I stedet for å utlevere svermeriet for historien, benytter han impulser fra sagadiktningen i en komisk-ironisk fremstilling av det tomme, konvensjonelle livet i samtidens Kristiania. Her er det et hovedpoeng at samtiden på negativt vis avviker fra sagaens idealverden.

Atter er det den såkalte Sigurd-diktningen, altså det mytiske stoffet omkring Sigurd Fåvnesbane, Nordens største sagnhelt, som leverer materialet. Denne gangen er det derimot ikke helten selv, men Sigurds datter Svanhild som opptar Ibsen. Han kan ha lest om henne blant annet i Volsunga saga og Den eldre Edda. Førstnevnte var tilgjengelig i dansk oversettelse allerede i C.C. Rafns sagautgave fra 1820-årene, en utgave som også omtales direkte i dramateksten (jf. kommentar til ).

Tittelen på det bevarte utkastet tyder på at Svanhild skulle være stykkets hovedperson. I Hundreårsutgavens innledning til Kjærlighedens Komedie skriver Francis Bull at Svanhild «kommer så å si direkte fra sagaen inn i fru Halms have ved Drammensveien», og han mener at det får de andre menneskene i haven til å virke «underlig forkrøblede, med sine kjærligheter og forlovelser og ekteskaper, hvor virkeligheten aldri svarer til idéen» (HU 4, 122).

Kontrasten mellom heltediktningens verden og fremstillingen av det sosiale livet på en løkkeeiendom utenfor Kristiania, der dramautkastets handling foregår, er ganske riktig voldsom. Dette bidrar sterkt til en ironisk fremstilling av samtiden og sier kanskje noe om hvilken avstand forfatteren selv følte til det miljøet han skildrer. Mye tyder også på at Svanhild hadde et moderne forbilde i Ibsens hustru, Susanna Daae Thoresen. Ibsen selv utpekte henne senere som modell for hovedpersonen Svanhild i Kjærlighedens Komedie (1862), der vi finner den endelige utformingen av det stoffet som behandles i fragmentet Svanhild. I brev til Peter Hansen 28. oktober 1870 skriver Ibsen:

«Hærmændene på Helgeland» skrev jeg som forlovet. Til «Hjørdis» har jeg benyttet samme model, som senere til «Svanhild» i «Kærlighedens Komedie». Først da jeg var bleven gift fik mit liv et vægtigere indhold.

Mens Svanhild altså er inspirert både av sin navnesøster i heltediktningen og av dikterens egen hustru, er dikteren Falk kanskje et indirekte selvportrett.

Men den til dels karikerte miljøskildringen og den dramatiske konflikten i utkastet kan også skyldes impulser fra forfatterkolleger som Johan Sebastian Welhaven, Camilla Collett, Johan Ludvig Heiberg og Søren Kierkegaard. Hos Welhaven kan Ibsen ha funnet inspirasjon til skildringen av samtidens trivielle og innholdsløse omgangsformer. Det bornerte miljøet på løkkeeiendommen ved Drammensveien kan være farvet av inntrykk fra Welhavens Norges Dæmring (1834), som kritiserer det tomme, utvendige liv i hovedstaden, preget av ball og festivitas:

i denne Nød man griber Stimulantser,

at Livet ei skal slukne i det Indre:

man drikker Punsch, forlover sig og dandser;

[…]

Omsider gaaer selv Længselen til Grunde,

og man er Borger, Embedsmand, Forpagter;

man har det hedt med Skjøder og Contrakter,

og skaffer Brødet til Familiens Munde.

(Welhaven 1990–92, b. 1, 63, 94)

Også Welhavens prosastykker «Christianias Vinter- og Sommer-Dvale» (publisert i Vidar 1834) retter et kritisk blikk mot omgangstonen og det slappe kulturlivet i hovedstaden. Her heter det: «Overalt spørger man om Nyt og klager over at der intet Ordentligt passerer, man tager fat paa Familie-Chroniken med alle dens Smaaligheder» (1990–92, b. 3, 199). I det samme stykket harselerer Welhaven over det såkalte løkkelivet, det vil si hovedstadsbeboernes trang til å flytte ut på sine landsteder like utenfor byen om sommeren. Dette virker isolerende og skader byens sosiale liv, hevder han, fordi «naar Naturens Liv begynder, er Stadens forbi». Løkkene faller ikke i Welhavens smak, der de ligger «i Udkanterne af Byens væmmelige Forstæder, lige ved den støvede Landevei, eller paa nøgne Bakker,» og tjener som menneskenes «faste Qvarterer for den hele Sommer […] Fornøielsen er her mere konventionel end virkelig» (1990–92, b. 3, 200–01).

Camilla Colletts roman Amtmandens Døttre (1854–55) kan også ha vært en inspirasjonskilde til Ibsens fremstilling av forlovelsesspillet i Svanhild. Collett skildrer embetsmannsfamilien Ramm og deres døtre. Den eldste av søstrene blir gift med en lite tiltalende mann som hun forakter, den mellomste lever i en tilstand av falsk romantikk, illusjon og føleri, og dyrker sin forelskelse i en stiv og pedantisk kapellan. Den yngste datteren, Sophie, er bokens hovedperson. Hun er langt mer selvstendig enn sine søstre og har en kritisk holdning til det sosiale forventningspress forbundet med forlovelser og ekteskap. Men Sophies mor, den konvensjonelle amtmannsfruen ( «Amtmandinden») i romanen, forventer og krever av sine døtre at de skal giftes for å oppfylle de sosiale forventninger om hva som er livets mål for embetsmannsstandens døtre. Den samme holdning uttrykkes klart av tanter og andre personer i dramaskikkelsen Svanhilds omgivelser. Det er kanskje heller ikke tilfeldig at Svanhilds søster i utkastet bærer nettopp navnet Sofie.

Sannhets- og individualitetskravet i Amtmandens Døttre, der både følelser og fornuft ble sett som viktige deler av (den kvinnelige) personligheten, var tydelig inspirert av Søren Kierkegaards forfatterskap. En rekke steder i hans verker skildres forelskelse, forførelse, forlovelse og ekteskap. Gjennom en serie fiktive forfattere og i en rekke verker beskriver Kierkegaard ulike former for kjærlighet – den kan være romantisk, sanselig og flyktig, eller den kan være en etisk og religiøs kraft og ha en guddommelig eller religiøs dimensjon. Denne etisk-religiøse form for kjærlighet blir til ved at den gjennomleves og utfoldes i menneskenes jordiske liv – med de forpliktelser og gleder dette medfører. Og det er denne form for etisk forpliktende kjærlighet som forbindes med virkeliggjøring av den menneskelige personlighet, slik det fremstilles hos Kierkegaard.

DRAMAFORM

Den franske dramatikeren og lystspilldikteren Eugène Scribe hadde en sterk posisjon på norske scener i 1850-årene, og hans innflytelse var merkbar også hos danske og norske forfattere. Samtidig spilte de norske teatrene tallrike verker av danske vaudeville- og lystspillforfattere som Johan Ludvig og Johanne Luise Heiberg, Erik Bøgh, Jens Christian Hostrup og Henrik Hertz. Men den eldre komedie var fortsatt levende, idet en rekke av Holbergs komedier også ble oppført.

Hostrups mange skuespill har sterk lokalkoloritt. Særlig populære blant hans dramaer var Gjenboerne (1844) og En Spurv i Tranedands (1846), begge med studenter i hovedrollene og en intrige der konflikten mellom studenter og spissborgere står sentralt.

En annen populær samtidsdramatiker var Henrik Hertz. Hans dramatikk faller i to store hovedgrupper: borgerlig lystspill og romantisk drama. Lystspilldikterne Heiberg, Hostrup og Hertz lokaliserte stykkenes handling i velkjente omgivelser og forankret konflikten i dagsaktuelle forhold. Dette gir deres skuespill et mer realistisk preg enn Holbergs komedier. Lystspillenes dramatiske konflikter rommer dessuten både romantisk idealisme og en begynnende realisme, og de adskiller seg ved dette fra den tradisjonelle komediens konflikttyper (jf. utfyllende fremstilling av tidens lystspilltradisjon i innledningen til Kjærlighedens Komedie, under Dramaform).

Ibsens dramautkast skiller seg sterkt fra hans foregående tragedie Hærmændene paa Helgeland, men er likevel ikke anlagt som noen tradisjonell komedie. I stedet synes utkastet nært beslektet med lystspilltradisjonen i samtiden, der man ikke skulle le av, men i stedet med hovedpersonene. Konflikten mellom persongrupperingene (studentene Falk og Flatland, samt Svanhild, i kontrast til en rekke spissborgere) minner om de danske lystspillforfatternes motsetning mellom idealister og spissborgere, kjent fra en rekke av deres stykker.

Dialogen er holdt i prosa, slik tilfellet hadde vært også med Sancthansnatten og Hærmændene paa Helgeland. Bortsett fra Falks innledningssang mangler de innlagte sangtekstene som ellers preget samtidens syngespill og vaudeviller (om disse genrene, se HIS 2k, 20–21). Utkastet preges av antydning til repikkrealisme: De enkelte personers måte å snakke på bidrar til individualiseringen av dem. Ved at dialogen kanskje søker å gjengi varianter av tidens dagligtale, representerer Svanhild noe nytt i Ibsens diktning. Falks talemåte preges imidlertid av sterkere billedbruk og av flere retoriske figurer enn det som er vanlig i dagligtalen, og dette kan være en måte å karakterisere hans dikterpersonlighet på. Samtidig er hans replikker et tydelig uttrykk for tekstens tematikk.

TILBLIVELSE

Utkastet, som kan ha vært del av et opprinnelig mer omfattende manuskript, er bevart i form av de første 16 blad (jf. Manuskriptbeskrivelse nedenfor). Manuskriptet bærer tittelen «Svanhild, Komedie i tre Akter», og teksten beskriver en handling som i hovedtrekk svarer til begynnelsen i det senere skuespillet Kjærlighedens Komedie (1862).

Ibsen kan ha begynt arbeidet med stykket året etter at han hadde fullført Hærmændene paa Helgeland, og etter at han sommeren 1858 hadde giftet seg med Susanna Daae Thoresen. Ifølge Jens Braage Halvorsen arbeidet dikteren i 1858 med ulike dramaplaner – dels det som senere skulle bli til Kongs-Emnerne, dels et drama med emne fra «hans Samtids Liv i Hjemmet» (FU 2, V). Francis Bull daterer selve arbeidet litt senere:

Om Ibsen i 1858 hadde begynt å skrive på det verk som senere blev til «Kjærlighedens Komedie», vet vi ikke; selve idéen til stykket stammer fra det året, men det er lite trolig at han straks kom sig i gang med å utforme noget av den. Det eldste utkast vi nu kjenner, prosastykket «Svanhild», er datert 1860 […] formodentlig har dikteren vært så utilfreds med sitt eget verk, at han ikke fortsatte videre (HU 4, 123).

Høsten 1859 hadde Ibsen også begynt arbeidet med en librettoversjon av skuespillet Olaf Liljekrans (jf. HIS 2k, 665). Heller ikke dette ble fullført. Halvorsen mener at arbeidet med Svanhild kan ha blitt lagt til side fordi Ibsen fikk problemer med utformingen. Michael Meyer gir en annen forklaring, idet han antyder at en form for depresjon kanskje lå til grunn for at dramautkastet forble uavsluttet: «i løpet av 1860 var [Ibsen] blitt overmannet av en dyp apati overfor sitt arbeide, og han oppgav å arbeide videre med det» (M. Meyer 1971, 198). Meyer peker også på at Ibsen utover høsten 1860 «mistet all interesse for sitt arbeid på teatret [og] forsømte innstuderingen av nye stykker i august og september» (1971, 183). Høsten 1861 ble Ibsen alvorlig syk, sannsynligvis av tyfoidfeber (jf. HIS 12k, 626). Nøyaktig når og hvor lenge han hadde arbeidet med sitt dramautkast, og når han la det til side for godt, vet vi ikke. Han gjenopptok ikke arbeidet med teksten før våren 1862, da han begynte på en omforming som resulterte i det senere versdramaet Kjærlighedens Komedie.

UTGIVELSE

Skuespillet Svanhild forble uavsluttet, og utkastet ble ikke publisert i Ibsens levetid. Deler av teksten ble imidlertid gjengitt og grundig presentert av Henrik Jæger i Folkebladet i 1887, jf. Tekstkritisk redegjørelse nedenfor.

OPPFØRELSE

Utkastet har aldri vært oppført.

Tekstredegjørelse til Svanhild

skrevet av Hilde Bøe

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for Henrik Ibsens skrifters (HIS’) hovedtekst, er et egenhendig, ufullført arbeidsmanuskript, NBO Ms.4° 926. Når det ikke finnes førstetrykk fra Ibsens levetid, men egenhendig manuskript, velger HIS dette til grunntekst.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Det finnes ingen trykk fra Ibsens levetid. Utdrag av NBO Ms.4° 926 ble trykt i Henrik Jægers artikkel «‹Kjærlighedens Komedie› paa Prosa» i Folkebladet (Jæger 1887). HIS regner ikke dette som et førstetrykk siden utdragene bare tjener som eksempler og er separat innføyd i Jægers løpende tekst og dermed underordnet hans fremstilling. En gjengivelse av sitatene som en helhetlig tekst er umulig. Ibsen selv har neppe oppfattet artikkelen som en offentliggjøring av Svanhild. Han har så vidt vi vet ikke vært involvert i Jægers arbeid med manuskriptet. (Det er ingen tegn til det i Ibsens brev til Jæger i årene 1887–88.) HIS regner dermed heller ikke utdragene av manuskriptet i artikkelen som en tekstkilde til NBO Ms.4° 926.

ØVRIGE TEKSTKILDER

Det finnes ingen andre bevarte manuskripter til Svanhild.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her finnes også en metrisk analyse av de versifiserte delene av teksten.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Håndskriften i grunnteksten er overveiende lett leselig, jf. Manuskriptbeskrivelse nedenfor. Tilfeller av utydelig eller uleselig tekst er markert med ‹tekst› eller ‹…›. Utydelig tekst er forsøkt rekonstruert innenfor vinkelparenteser dersom dette har vært mulig å gjøre med stor grad av sannsynlighet.

Nederst på bl. 5r har Ibsen skrevet ordene «Trang skaber Digte o. s. v» (jf. kommentar til ). Dette gjengis i HIS’ hovedtekst, siden ordene kan ha en sammenheng med arbeidet med dramaet.

Noen av rollenavnene i Svanhild er ikke de samme som rollenavnene i Kjærlighedens Komedie. Ibsen vakler mellom navnene «Fladland» og «Fladmark» for «Fladland» (bl. 7r, 9r og 9v). «Frøken Lærke» er blitt til «Frøken Skjære» i Kjærlighedens Komedie. Spor av denne endringsprosessen finnes i manuskriptet. Ibsen skrev «Frøken Skj‹…›» istedenfor «Frøken Lærke» da han i en senere skriveomgang delte opp en replikk på bl. 7r i flere replikker. HIS har beholdt alle rollenavnene slik de er i manuskriptet.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer.

Tegnsettingen i grunnteksten er regelmessig med få unntak. Ibsens egne rettelser i grunnteksten omfatter i liten grad tegnsetting. Uregelmessigheter i tegnsettingen kommenteres ikke i noteapparatet. Tegnsettingen (etter overskrifter, replikkåpner og sceneanvisninger) er ikke standardisert slik som i de øvrige dramatekstene (om retningslinjene for dette, se f.eks. innledningen til Kjærlighedens Komedie, under Tekstkritiske bemerkninger).

HIS gjengir de egenhendige, ufullførte grunntekstene i en tilnærmet diplomatarisk utgave. Originale linjeskift er beholdt. Oppsettet er lagt så nært det opprinnelige som mulig, for eksempel slik at original understrekning er gjengitt. Ibsen veksler mellom enkel og dobbel bindestrek, i HIS gjengis begge som enkel bindestrek.

Siden manuskriptet er etterlatt ufullført (jf. Manuskriptbeskrivelse nedenfor), har ikke Ibsen foretatt de endelige valg for teksten. Derfor kan ikke utgiveren alltid vite hva som skulle bli stående, eller om endringer skulle gjenopprettes, nye endringer foretas osv. Ibsens endringer i manuskriptet (tilføyelser, strykninger, overskrivninger og erstatninger) er derfor gjengitt i sin helhet i den løpende teksten. Endringene er gjengitt så diplomatarisk som mulig, slik at tilføyelser er plassert der de er foretatt, for eksempel over linjen, og markert med innføyningstegn. Strykninger er markert med gjennomstrekning, mens overskrevet tekst er satt foran tilføyd tekst og markert med særlige klammer. Tydeliggjøring av tegn ved overskrivning er markert med fet skrift. Ikke alle endringer i et håndskrift kan gjengis diplomatarisk, som eksempel kan nevnes overskrivning av tekst (HIS plasserer overskrevet tekst foran tilføyd tekst). I Svanhild er endringene få og uten større omfang. Det finnes noen endringer som skiller seg noe ut fra de øvrige, dels ved mer skjødesløs skriftkarakter og dels ved en noe annerledes blekkfarve, se for eksempel replikken som deles opp i flere replikker (bl. 7r) og tilføyelsen av «bare en Sommer over?» (bl. 14v). Skriftkarakteren og blekkfarven er indisier på at endringene kan skrive seg fra en senere gjennomlesning av manuskriptet, kanskje i sammenheng med at Ibsen gjenopptok arbeidet med stoffet, antagelig i 1862 (jf. Tilblivelse ovenfor), jf. «Frøken Skjære» som erstatter «Frøken Lærke» (bl. 7r). Replikkvekslingen blir for øvrig ikke ført videre i Kjærlighedens Komedie i den form den har i Svanhild. Slike endringer er ikke markert særskilt i HIS’ hovedtekst.

Tekstfeilene i Svanhild angår først og fremst feilstaving; «at» for af (bl. 8r, 12r), «big» for mig (bl. 13r). Det er også flere forekomster av liten for stor begynnelsesbokstav i ord for høflig tiltale; «de», «dem» og «deres» for De, Dem og Deres (bl. 5r, 5v, 13r, 14v). HIS retter ikke tekstfeil i grunntekstene som gjengis diplomatarisk. Feil og mulige feil (med unntak av feil i tegnsetting) er i stedet anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er heller ikke rettet i HIS. Forventningene til ortografisk og grammatisk riktighet må nødvendigvis være mindre ved manuskripter enn ved trykte skrifter, som er gått gjennom flere normerings- og kontrollinstanser. Referanser til manuskriptets foliering er plassert i tekstens yttermarg, sammen med sidereferanser til HU.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875 (HIS 1k, 34–40 og 146–48). Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

NBO Ms.4° 926 ble trykt i sin helhet i ES 1, 449–62 (manuskriptets bl. 2r er utelatt). ES redegjør kort for manuskriptets tilblivelse og dets forbindelse til Kjærlighedens Komedie (ES 3, 379–80). Deretter gis opplysning om noen få av manuskriptets endringer og om et par litterære kilder. Om replikken som blir delt opp, sier ES at dette er skjedd «ved senere tilskrift» (ES 3, 380). ES har derfor trykt replikken slik den først fremstod. Tilføyelsen «bare en Sommer over?» (bl. 14v) er derimot tatt inn i teksten.

NBO Ms.4° 926 er siden trykt i HU 4, 251–67. Manuskriptets større endringer er gjengitt på s. 271–72 og karakteriseres som «få og ubetydelige» (HU 4, 271). Tilføyelsen «bare en Sommer over?» (bl. 14v) er likevel ikke med i HUs oversikt, selv om mindre tilføyelser er kommentert der. Mindre endringer og manuskriptets bl. 2r er utelatt. Teksten inneholder noen avskriftsfeil, for eksempel er «den ned mod» (bl. 3r) blitt til «den mod» (s. 255) og «kort, kort, bare» (bl. 14v) til «kort, bare» (s. 265). Disse to feilene ser HU ut til å ha arvet fra ES, som har de samme feilene, og som derfor sannsynligvis er HUs tekstgrunnlag. Banale skrivefeil er rettet stilltiende, for eksempel «at» for af (s. 259, 263) og flere tilfeller av liten forbokstav ved høflig tiltale (s. 257, 258, 265). Som hovedregel følger HU manuskriptets noe vaklende tegnsetting, men det er eksempler på at tegn stilltiende legges til, særlig punktum etter rollenavn og manglende tegn ved setningsslutt.