SANCTHANSNATTEN

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1860 i Christiania av Edvard Larssen. Dette er det tidligste kjente bildet av Ibsen. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

SANCTHANSNATTEN

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Front cover image was taken in 1860 in Christiania by Edvard Larssen. This is the earliest known picture of Ibsen. Original image from www.ibsen.net.

PROLOG

Hvor vi gaa paa Livets Vei

Følger os et Ord, som binder

Mangen blaa Forglemmigei

I vor Krands af gamle Minder –

For vor Længsel, for vort Savn

Staar det som en stille Trøster,

Hviskende med kjendte Røster; –

Dette Ord er Hjemmets Navn.

Saa Du ei, hvor Svalen drog

Seent om Høst mod Sydens Sommer?

Men til næste Foraar dog

Atter den til Norden kommer.

Reden, hvor dens Moder sang,

Kan den aldrig mer forglemme;

Didhen af en lønlig Trang

Drives den: der har den hjemme.

Færdes Du paa fremmed Strand, –

Fly’r din Længsel over Havet

Mod det kjære gamle Land,

Fjernt bag Bølgerne begravet.

Didhen, hvor din Vugge stod,

Vandrer Du i vaagne Drømme,

Bytter gjerne Druens Blod

For en Drik af Fjeldets Strømme.

Sidder Du en Vinterkveld

Ensom paa dit stille Kammer,

Øsende af Mindets Væld,

Stirrende i Ovnens Flammer; –

Stævner ikke Tankens Flugt

Mod den gamle Ammestue,

Hvor Du engang fromt og smukt

Sad som Barn ved Arnens Lue?

Og din Barndoms Eventyr

Og de gamle Melodier,

Som i Livets Larm og Styr

Under Glemselskaaben tier, –

See, de stige atter frem,

Minde Dig om svundne Dage,

Medens dine Tanker drage

Til det stille Moderhjem.

Hjemmets Magt, som i vor Barm

Trofast følger os til Graven,

Raader ogsaa stærk og varm

Som en Sol i Kunstnerhaven.

Skal en Blomme trives der,

Hjemlig Jordbund maa den favne;

Ellers vil sit Farveskjær –

Blommens bedste Pryd – den savne.

Og hvor er ei Hjemmet rigt?

Som en Hæk med Roser røde,

Som et fromt og deiligt Digt

Bølger Livet os imøde.

Er ei Folkets stille Færd

Høit i Li og dybt i Dale

Billeder, som vel er værd,

At en Kunstnerhaand dem male?

Sydens Slette pranger vel

Med Oranger og Plataner,

Men paa Nordens stolte Fjeld

Voxe dog de ranke Graner –

Er ei deres Hvælving lun,

Har den ikke Duft og Skygge?

Hvi skal Kunsten sit Paulun

Blot i Sydens Lund da bygge?

Sæterjentens klare Lur

Klinger i de grønne Lier;

Huldren slaar i Fjeldets Ur

Klagelige Melodier.

Vaarliglet er Jentens Bryst,

Huldrens Barm har Længsler stærke –

Denne Kval og denne Lyst

Er just Folkesindets Mærke.

Og blir Barmen os for trang,

Kan den ei sin Fylde gjemme, –

Maa vi lette den i Sang;

Fryd og Vemodssuk faa Stemme.

Da vi søge Kunstens Hjem;

Thi det er jo der, at Folket

Kræve kan sit Liv fortolket

Og forklaret stillet frem.

Men det er ei hver en Fugl,

Som fik Lærkens Skjaldetunge,

Og den prøver fra sit Skjul

Dog saa godt den kan at sjunge.

Tag med Skaansel da imod,

Hvad iaften her Dem bydes;

Husk, at ikkun Fod for Fod

Kan en Kunstnerbane brydes!

SANCTHANSNATTEN

EVENTYRCOMEDIE I TRE ACTER

AF HENR. IBSEN

Personerne

FRU BERG Jfr: Wiese

JØRGEN KVIST, Student Prom
JULIANE, hans Søster Mdm Hundevadt Fru Bergs Børn af første Ægteskab –

ANNA, hendes Steddatter " Bruun

BERG, forhenværende Gaardeier, hendes afdøde Mands Fader P. N

JOHANNES BIRK Isachsen
JULIAN PAULSEN Bruun Studenter

EN NISSE Jfr Johan nesen

ALFER , HOUGFOLK o: s: v.

Handlingen foregaaer paa Fru Bergs Gaard i Thellemarken. –

FØRSTE ACT

Første Scene

Fru Bergs Have, der i Baggrunden adskilles fra Landeveien ved et Stakit med en Port. – Paa høire Side Hovedbygningen, der er opført i en smuk moderne Stiil, til Venstre længere mod Baggrunden et gammeldags Bjælkehuus; Anna staaer i Baggrunden beskjæftiget med at fæste Bjerkekviste over Døren til det gamle Huus. – Strax efter Fruen og Juliane.

ANNA nynnende idet hun vedbliver med sit Arbeide

«Og hør, liden Fugl paa Furrukvist!

Du monne saa klageligt kvæde;» –

FRUEN kommer ud paa Trappen

Anna, Anna!

ANNA vender sig et Øieblik om og fortsætter derpaa sit Arbeide idet hun synger

«Hvi kviddrer Du ikke i Fruerstue,

Derinde er Gammen og Glæde!»

FRUEN

Men saa svar dog; hvad er det Du der tager Dig fore?

ANNA peger taus paa Bjerkekvistene over Døren og vedbliver derpaa

«Og Spurven den graa er mit Sødskendebarn,

Og Farbroer er Haren den hvide – –»

FRUEN

Nei hun bli’er værre og værre.

ANNA vedblivende

«I Høienloftssal vil Ingen forstaa

De Viser jeg kviddrer under Lide.»

FRUEN

Anna! nu siger jeg Dig alvorligt at Du skal holde op med de Narrestreger! Glemmer Du da reent at de Fremmede snart maa være her, eller – kanskee Du slet ikke agter at klæde Dig om?

ANNA vender sig om

Nei!

(vedbliver sit Arbeide)

FRUEN

Naa – Du vil altsaa vise Dig i den Dragt Du der gaaer i?

ANNA som før

Nei!

FRUEN

Men hvad vil Du da?

ANNA

Ingenting.

FRUEN stiger ned af Trappen

Anna! nu raader jeg Dig til at Du øieblikkelig – –

Anna fortsætter nynnende sit Arbeide.

JULIANE kommer fra Venstre med Blomster

Men, Moder! tal dog ikke saa haardt til hende – Du veed jo det kan ikke hjælpe. –

FRUEN

Ja hvad skal jeg gjøre? Varer det saaledes ved, – saa vil hun tilsidst blive reent forrykt. –

JULIANE

Du veed jo hvoraf det kommer; men naar Du blot er venlig mod hende saa – –

FRUEN venligt til Anna

Hør Anna, lad mig nu see Du er føielig mod Din Moder; gaae nu ind og tag et andet Forklæde paa – Du kan ikke vise Dig i det der! – –

ANNA lægger øiebliklig Bjerkekvistene fra sig

Nu skal jeg strax – –

(gaaer ind i Huset)

FRUEN

Stakkels Barn det gjør mig igrunden ondt for hende. –

JULIANE

Det er den Gamles tossede Snak som er Skyld i det hele. – derinde sidder jo det gamle Menneske hver evige Aften og fortæller hende Eventyr saa at hun tilsidst troer at see Alfer og Nisser og Hougfolk ved høilys Dag, – hvis han endda forstod at gjøre det saadan – poetisk, saa fik det gaae. –

FRUEN

Og saa det gamle Skjærerede derover

(peger mod Bjælkehuset)

som han ikke paa nogen Viis vil give Slip paa; Gud veed hvad det var for et Indfald af min salig Mand at sikkre ham Bjælkestuen paa Livstid, havde ikke den Omstændighed været iveien saa skulde jeg have ladet det rive ned for længe siden. –

JULIANE

Ja, men Moder! det vilde dog været Synd; den gamle Bjælkestue minder mig saa levende om Præstegaardene i de svenske Romaner, der findes ogsaa gjerne en eller anden Nisse, som gaaer igjen fra gamle Dage og en smuk ung Pige med et idealsk Navn, som Thekla eller Linda eller noget Sligt – uf det er kjedeligt at jeg skal hede Juliane, det er saa almindeligt – – saa – –

FRUEN

Naa naa, – kom nu ikke med de Nykker igjen; – Du er smuk, og hvad der er det vigtigste, Du er riig; – gaae nu ind for at see efter om Alt er i Orden. –

JULIANE

Og for at pynte mig.

FRUEN

Ja det behøver jeg vel ikke at bede om. –

JULIANE

Nei vær kun rolig. –

(gaaer)

FRUEN for sig selv

Riig? Ja, Folk troe det ialfald, men; – – naa, saa galt fat er det dog igrunden ikke endnu, – og er først Forlovelsen offentliggjort saa følger Brylluppet snart efter, saa er han min Svigersøn og jeg har ikke mere at frygte; – – men alligevel? Om Papirerne virkelig vare til endnu! og umuligt er det ikke – ja, vidste jeg det blot med Sikkerhed, – der er kun eet Sted hvor de kunne være at søge – i Ravnereden derinde – og der sætter jo Ingen sin Fod undtagen den Gamle og Anna – han gaaer jo alt i Barndommen, det kan ikke vare længe med ham, og saa lader jeg rydde op i Skramleriet – – jeg maa have Vished i Sagen, før bliver jeg ikke rolig. –

(gaaer ind i Huset)

Anna er under Fruens Replik gaaen tvers over Scenen til Venstre.

Anden Scene

BERG aabner Døren til Bjælkehuset og kalder

Er der Ingen derude? Anna, Anna. – De svare mig ikke – der har jeg nu siddet og ringet mig træt, men det agte de ikke paa; Anna! – hør dog. –

Tredie Scene

Berg. Anna (fra Venstre med en Skaal i Forklædet).

ANNA

Her er jeg Bedstefader! her er jeg!

BERG

Naa, kommer Du endelig?

ANNA

Har Du ventet paa mig? Jeg var i Haven, – kom nu og sæt Dig her i Solskinnet, det har Du godt af, –

(leder ham hen til en Bænk paa venstre Side i Forgrunden)

BERG

Det blev mig saa langsomt derinde; Pasop var ogsaa væk; hvor er den henne?

ANNA afsides

Herregud, Pasop er jo død, for et Aar siden, det har han ogsaa glemt. –

(afbrydende)

Hør nu, Bedstefader! kan Du gjætte hvad jeg har her.

Hun sætter sig ved hans Fødder.

BERG

Der, nei jeg kan ikke – –

ANNA

Ja, saa gab da.

(stikker ham et Jordbær i Munden)

BERG

Jordbær; Du er dog mit gode Barn –

ANNA

Javist er jeg, – men hvad var det saa Du vilde – –

BERG

Ja, lad mig see – hvad var det nu? – Jo nu mindes jeg, jeg vil vide hvad der foregaaer derover, – de sætte Huset paa Ende – de skrige og larme som –

ANNA

Og Du veed ikke hvad det gjælder?

BERG

Nei, jeg har ikke hørt Noget, har Du?

ANNA

Javist; de vente Fremmede; Jørgen kommer hjem.

BERG

Jørgen? See, see, det er jo Studenten.

ANNA

Og saa er der en Anden i Følge med ham –

BERG

Saa, hvad er han for Noget?

ANNA

Han er forlovet med Juliane – men det er der nu Ingen som veed – –

BERG

Ikke det! Men jeg vil vide – jeg vil – – nei, det er mit gamle Hoved som løber rundt for mig – jeg er jo en stakkels Føderaadsmand, som – –

ANNA

Ja ja – Bedstefader! jeg veed hvad Du vil sige, – men Du glemmer reent Jordbærrene; kom, lad mig made Dig ligesom jeg gjorde med Dueungerne i gamle Dage.

BERG

Ja, det var før Din Stedmoder lod dem slagte – –

ANNA

Ja seer Du, det var nu nødvendigt – for de gik der og pillede Kornet op paa Agerne, de smaa tyvagtige Tingester.

(tørrer Øinene)

– Men forresten kan Du jo ikke undre Dig over at de derinde – at Moder og Juliane ere anderledes mod Dig end jeg, – de ere jo mere fremmede her – medens vi to ere fødte og opvoxne sammen. –

BERG

Vi to, – aa ja ja – Du kan have Ret –

ANNA

Ja er det kanskee ikke sandt? Har Du ikke fra jeg var ganske lille fortalt mig alt hvad Du har oplevet her – om salig Bedstemoder, og min egen Moder og det vi ellers havde kjært; og det som Du saaledes har fortalt mig, seer Du, det synes det mig som om jeg selv har oplevet, og saa de gamle Viser og Eventyr! Mangengang er det mig som om jeg selv havde været med, som om jeg selv havde siddet inde i Bjerget og seet og hørt paa al den Herlighed Du har fortalt om, og naar saa de Andre derover ikke kan forstaae mig, og tale haardt til mig, saa – –

(kaster sig om hans Hals)

Bedstefader, Bedstefader jeg har Ingen i Verden uden Dig –

BERG

Siig ikke det Barn! saalænge den gamle Bjælkestue staaer, saa er ikke al Velsignelsen vegen ifra Gaarden her – derinde har Din fromme Moder sunget Dig i Søvn indtil hun selv sov ind, der levede Din Fader tilfreds og glad indtil vi fik den nye Frue paa Gaarden, men saa var alting for smaat og for simpelt, saa skulde det nye Huus bygges op med prægtige Stuer og høie Sale, saa døde Din Fader og snart var der ingen Anden tilbage i Bjælkestuen end Du og jeg. –

ANNA

Og den gamle Nisse paa Loftet.

BERG

Han vil holde sig til de gamle Tomter i det længste, – og naar saa den unge Frue flytter ind derover –

ANNA

Juliane mener Du?

BERG

Javist, Jomfruen, –

ANNA

Nei men Juliane skal ikke boe her Bedstefader!

BERG

Naa saaledes; de skal leve høit i Byen.

ANNA

Neivist – Brudefolkene faae Gaarden Birkedal i Brudeskjænk og – –

BERG

Hva – hvad siger Du?

ANNA

Jeg siger at – –

BERG

Hvad kaldte Du den? Hvad kaldte Du Gaarden?

ANNA

Birkedal. Du veed jo det var den som Fader vandt dengang han laae i Proces med Arne som eiede Gaarden –

BERG

Birkedal, Birkedal – ja ja – nu begynder jeg at mindes, – men hvoraf veed Du at den skal skjænkes bort? –

ANNA

Det hørte jeg at hun derover – Moder mener jeg – talte om igaar – men Ingen maa vide det i Forveien, og – –

BERG

Det maa ikke skee – Anna – det maa ikke skee – –

ANNA

Men, Bedstefader! hvad fattes Dig?

BERG

Intet, Barn, Intet, – jeg begynder bare at mindes Noget som længe har været glemt – –

FRUEN kalder inde i Huset

Anna, Anna!

ANNA

Men hvad er det, Bedstefader?

BERG

Intet, Intet, Barn! Gaae ind, jeg troer de kalde paa Dig – –

FRUEN inde i Huset

Anna! saa skynd Dig dog!

ANNA

Ja, ja – nu kommer jeg!

BERG

Gaae, gaae nu! Og saasnart det er blevet mørkt; saa see ind til mig – –

ANNA

Det vil jeg; men vær nu rolig saalænge!

BERG

Bryd Dig ikke om mig Anna! – Mit gamle Hoved, mit gamle Hoved, – hvor det er blevet svagt og glemsomt. –

Anna følger ham ind i Bjælkestuen, og gaaer derpaa henimod Hovedbygningen, hvor hun møder Fruen og Juliane paa Trappen.

Fjerde Scene

Anna, Fruen, Juliane.

FRUEN til Anna

Herregud hvor bliver Du dog af! Skynd Dig nu og gjør Theebordet istand, de komme alt ned ad Bakken!

Anna ordner Bordet i Forgrunden idet hun nynner en Folkevise.

JULIANE retter paa sit Haar

See, Moder! – sidder det nu rigtigt?

FRUEN

Ja, vær Du ganske rolig.

JULIANE

Gud, – Moder! hvor mit Hjerte banker, – jeg er saa beklemt.

FRUEN

Men Du er vist ogsaa altfor stærkt snøret, Barn!

JULIANE

Uf nei, – det kommer naturligviis ikke deraf; en ung Pige maa jo altid være saadan benauet naar hun venter sin Kjæreste, især i Begyndelsen, – og Birk og jeg have jo kun sjelden seet hinanden; jeg reiste fra Christiania strax efter at vi bleve forlovede og her har han ikke været siden; – og saa den delicate Stilling jeg befinder mig i, – Ingen her paa Gaarden kjender til Forlovelsen, som først skal offentliggjøres imorgen – men sæt nu at Birk glemmer sig selv, at han løber hen og omfavner mig her lige ved Landeveien, saa er Hemmeligheden røbet, – og – –

FRUEN

Aa, det behøver Du slet ikke at frygte for, Du har jo paalagt ham at holde Sagen dulgt, og desuden er Birk ikke af dem som bruse op, han er ikke af de lidenskabelige Mennesker.

JULIANE

Ak nei, det skal Gud rigtignok vide at han ikke er, hans Breve vise det ogsaa, de kunde saamæn for den Sags Skyld gjerne være fra en Ægtemand. – Moder – jeg maa sige Dig Noget, jeg skulde igrunden gjerne see at Forlovelsen ikke saa hastigt blev offentliggjort. –

FRUEN

Men Juliane! hvad er nu det for Snak!

JULIANE

Ja Moder! Du kan ikke sætte Dig ind i min Stilling; naar man har andre Erindringer at dvæle ved, –

FRUEN

Erindringer? Saa! – Du mener vel Narrestregerne fra den Tid da Du gik i Institutet. – Jeg vil raade Dig til at Du ikke lader Birk mærke noget Saadant, – og hvad Forlovelsen angaaer saa er den Sag afgjort, det er ikke mere at tale om. –

JULIANE

Ja ja – jeg seer nok at jeg maa lide og tie, det er jo ogsaa Kvindens Lod i Verden. – Gud, der ere de, – Moder, see dog! sidder min Kjole rigtigt –

Femte Scene

De Forrige. – Birk og Jørgen komme fra Baggrunden med Randsler paa Ryggen.

JULIANE

Johannes!

BIRK

Juliane, kjære Juliane!

Anna vil gaae ind i Huset, men ved Lyden af Birks Stemme standser hun og betragter ham ufravendt.

Birk og Juliane række hinanden Haanden.

BIRK vedblivende

Lad dette Haandtryk betyde en Omfavnelse, – du har jo paalagt mig ikke at røbe Noget –

JULIANE

Ja, javist

Birk hilser paa Fruen.

JØRGEN

Og da der er en Ven i Farvandet, som ikke er indviet i Hemmeligheden, saa – –

JULIANE og FRUEN

En Ven?

JØRGEN

Ja, en som jeg har bragt med, en prægtig Fyr; aa ja – du kjender ham vist af Bladene, Juliane! det er Kritikeren Julian Paulsen, – han er meget bekjendt derinde i Christiania. Det er ham som er Stifteren af Selskabet til Norrønatungens Restitution –

FRUEN

Saa, – det er kanskee et Slags Maadeholdsforening?

BIRK

Aa nei, maadeholdent kan det vel ikke saa egentlig kaldes –

JØRGEN

Nei, seer Du – det er en Forening som virker for – for, – ja, det er ikke saa godt at forklare førend Selskabet har faaet sit Program istand.

BIRK

Ja det er nok der det kniber!

JØRGEN

Aa Snak! Det er et Smørrebrød for Paulsen – det har han selv sagt. Hør du, sagde han engang, – for han og jeg er Duus, vi gaa mangen Gang Arm i Arm og røger vor Cigar, – ikke sandt, Birk?

BIRK

Jo, det forstaaer sig.

ANNA som imidlertid har nærmet sig Birk, rækker ham Haanden

Jeg vil ogsaa sige Dem velkommen.

BIRK overrasket

Aa jeg beer – –

FRUEN

Men Anna dog!

BIRK

Jeg lagde sandelig ikke Mærke til, – – Det er formodentlig ogsaa en af Familien?

FRUEN

Min Steddatter.

(hvidskende)

Stakkels Barn, hun er ikke altid saa vel forvaret.

(til Anna)

Gaae hen og pas Dit Arbeide. –

Anna gaaer hen til Bordet.

BIRK hviskende

Ah saaledes! Ja ganske rigtig, nu erindrer jeg Juliane har fortalt om hende.

JØRGEN

Men hvor bliver dog Digteren af?

JULIANE

Digteren! Hvad? er han ogsaa Digter?

JØRGEN

Ja vel er han Digter, og det en ægte Digter mørk og vild, – han er især stærk i det Nationale.

JULIANE

Saa?

JØRGEN

Rigtignok har han ikke offentliggjort Noget endnu, men Alle ere enige i at det vil blive noget Udmærket, naar det først kommer.

JULIANE

Nei, men det er dog interessant –

FRUEN

Nu, han skal være os hjertelig velkommen. – Men ville I ikke skille Eder af med Randslerne saalænge; Theebordet venter allerede. –

JØRGEN

Det er fortræffeligt, for vi ere igrunden baade sultne og tørstige. –

De gaae Alle ind, Birk og Juliane gaae sidst Haand i Haand.

Sjette Scene

PAULSEN kommer fra Baggrunden, standser ved Porten og seer efter Birk og Juliane

Hvad skal det sige? Allerede saa fortrolige, – Haand i Haand; ja, for Haand i Haand gik de min Sjæl!

(kommer frem)

Det kan man kalde at introdu – at føre sig ind i en Fart. – Saavidt jeg veed har han aldrig været her i Huset før, – naa, det maa være nogle gemytlige Mennesker her paa Gaarden, – oprindelige rimeligviis og uden Reflexion, – men lad gaae – Oprindeligheden – det – det Primitive har jo ogsaa sin Berettigelse det er ialfald Nationalt – og – – Men hvis jeg nu kommer her og ved mit mørke sønderrevne Væsen bringer en Misklang ind i dette stille huuslige Liv, og at det vil skee, det er jeg næsten vis paa – –

Anna kommer med en Theemaskine som hun sætter paa Bordet.

PAULSEN vedblivende

Det er maaskee bedst at jeg lister mig bort igjen medens det endnu er Tid; – men see der, en ung Pige og et opdækket Spisebord, – lister jeg mig bort, saa kommer jeg til at anrette Ulykke paa et andet Sted; thi jeg veed jeg kan ikke undgaa min Skjæbne, – altsaa det er afgjort – jeg bliver; – tys – hun synger – ah – jeg er vis paa det er den rene uforfalskede Klang fra Graneskoven.

(lytter)

ANNA nynnende uden at bemærke ham

«I Lien er hundrede Fugle smaa,

Men ingen af dem er min Mage,

Og derfor maa jeg sidde i Lyngen graa

Og sørge de lange Dage.»

PAULSEN

Ingen – Ingen er Deres Mage siger De? Saaledes gaaer det ogsaa mig. Aa Herregud, Jomfru! syng dog et Vers til, blot et eneste. –

ANNA betragter ham med et halvt Smiil

Hm, nei, jeg vil ikke synge mere.

PAULSEN

Jeg er ogsaa saadan en graa Fugl, som Ingen kan blive klog paa; jeg staaer ogsaa alene.

ANNA vender sig fra ham og vedbliver sit Arbeide

Gaae ind – gaae ind – der er de Andre.

PAULSEN afsides

Atter et Væsen, som min Nærværelse har forstemt; – skal jeg gaae ind, eller, – jo, jeg troer jeg gjør det. –

(retter paa sin Paaklædning)

Hvis jeg var forfængelig, saa vilde jeg finde at det i min Stilling er ret interessant – saaledes at lade sig præsentere af sine Venner forinden man selv fremtræder. – Naar da Forventningen er spændt og man træder ind, saa støder den ene til den anden og hvisker: Er det ham – er det ham? et aandrigt Ansigt! et skarpt Blik – noget melankolsk – men interessant, – forbandet interessant – – man kan strax see at – Naa; der komme de nok!

Syvende Scene

De Forrige. Fruen. Juliane. Birk og Jørgen. –

JØRGEN

Ei! der er han jo! (Velkommen efter, Du!)

PAULSEN

Undskyld, Frue! jeg nødes til at præsentere mig selv; jeg har rimeligviis ikke den Ære – –

FRUEN

Ih jo vist; De er os allerede bekjendt og – –

JULIANE hviskende

Lad mig – lad mig.

(til Paulsen)

Og det fra en saadan Side at vi maa takke Dem dobbelt fordi De fulgte med.

PAULSEN

Aa, jeg beer – –

FRUEN

Men vær nu saa gode at tage Plads.

PAULSEN

Takker, takker!

De sætte sig om Bordet, Fruen skjænker Thee, Anna bringer den omkring.

Det begynder at skumre.

PAULSEN

Saa, nu er jeg da endelig ved mine Ønskers Maal; – her i den stolte vilde Natur –

BIRK

Nei, om Forladelse, her er Haven – –

PAULSEN

Ligemeget; med en Smule Fantasi kommer det ud paa eet; – her i den stolte vilde Natur; – skal jeg nogensinde finde min Oprindelighed igjen, saa maa det være her. –

JULIANE til Jørgen

Min Gud hvilke interessante Ideer han har!

BIRK afs:

Hvad! ogsaa hun!

JØRGEN

Aa, nu klinge de ikke; nei, du skulde høre naar han fremsætter dem paa Nynorsk!

JULIANE

Men kan saa Nogen forstaa det?

JØRGEN

Nei Herregud, det er jo netop det man skal lære.

PAULSEN

Jeg har længe glædet mig til denne Udflugt, – det vil da sige, forsaavidt jeg formaaer at glæde mig over Noget; aldrig har jeg tilbragt nogen Sancthansnat paa Landet før, og det er jo dog netop paa den Tid at det nationale, det – det primitive Liv kommer tilsyne befriet for alle Baand; – ja, ikke sandt – min Ven, du har lovet at føre mig op paa Sancthanshaugen?

JØRGEN

Ja vær Du kun rolig; derop maa vi allesammen, vi skal more os til den lyse Morgen; for paa Sancthansnatten gaaer ingen tilsengs –

PAULSEN

Ikke tilsengs?

JØRGEN

Nei, det maa Du finde Dig i, det er en gammel national Skik.

PAULSEN

Saaledes! Ja det var ogsaa det jeg meente; O hvor det skal gjøre godt at bade sin Sjæl i den friske Natteluft. –

JULIANE afsides til Birk

Gud, hvor han er sød!

BIRK ironisk

Ja, ikke sandt!

FRUEN

Saa De sværmer altsaa for Naturen; ja det gjorde saamæn min salig Mand ogsaa –

PAULSEN

Virkelig? Herr Berg var et poetisk Gemyt?

FRUEN

Berg? Nei tvertimod, han var Procurator; det er min første Mand jeg mener, Jørgens og Julianes Fader. –

PAULSEN

Naa ja – – det kan jeg troe;

(til Juliane)

poetiske Dispositioner pleie jo være arvelige! Naar De forresten troer at jeg sværmer for Naturen saa forholder det sig ikke saa, forudsat at De ved Sværmeri forstaaer denne blinde Fortabelse i Gjenstandene – denne, – – jeg har engang sværmet, men det er forbi –

BIRK hviskende

Ja, det var jo for hende med –

PAULSEN

Jeg beder Dig, Birk, saar ikke mine Følelser; men hvad var det nu egentlig jeg vilde talt om?

BIRK

Naturligviis om Dig selv; Du sagde – –

PAULSEN

Ganske rigtigt – nu har jeg det – det var det jeg vilde have sagt – – hvad der gjør mig Naturen saa tiltrækkende er de gaadefulde Væsner hvormed Folketroen beliver den.

Nissen stikker Hovedet frem i Loftslugen paa Bjælkehuset.

JULIANE

Ja ikke sandt? det samme siger jeg ogsaa.

PAULSEN

Jeg for min Part betragter nu Nisser og Hougfolk og Sligt som symboliske Begreber hvormed de gode Hoveder i gamle Dage udtrykte Deres Ideer som de ikke kunde gjengive med den rette videnskabelige Betegning; see, derved bliver nu Naturen saa interessant – saa philosophisk betydningsfuld.

BIRK

Aa Vrøvl!

PAULSEN

Ja jeg veed det er en dristig Tanke, men det er en Egenhed ved mig at tænke dristigt – jeg kan ikke hjælpe for det. –

JULIANE

Ja poetisk er det ialfald det veed Gud! –

BIRK afsides

Ha, – det er en – en Gaas!

PAULSEN til Juliane

Ja, ikke sandt; De er enig med mig? Hvad vare vel Sagnene og Eventyrene naar ikke vi som – som have faaet et poetisk Øie forstode at lægge noget Betydningsfuldt – noget Philosophisk i dem, som – –

NISSEN

Ho, ho, ho!

Han forsvinder.

PAULSEN og JULIANE forskrækkede

Uf – hvad var det!

JØRGEN

Ha, ha, ha, ha! tag Dig i Agt, Paulsen!

BIRK

Hvem veed om det ikke var Nissen selv; den gamle Bjælkestue seer ud til alleslags!

ANNA der med Opmærksomhed har lyttet til Samtalen udbryder hæftigt

Ingen skal tale mere derom – Ingen – de skal tie stille – Allesammen – jeg vil det – –

PAULSEN

Men Gudbevares – jeg – –

FRUEN

Anna, Anna dog – – hvad tænker Du paa – –

ANNA

Ingen maa spotte over den gamle Bjælkestue der – jeg vil det ikke –

(peger paa Paulsen)

Jeg forstaaer ikke Alt hvad han der har sagt – men noget Godt kan det ikke være det føler jeg – –

BIRK

Men gode lille Anna –

(reiser sig)

ANNA hviskende idet hun lægger Haanden paa Panden

Der kan Ingen forstaae hvorledes jeg har det, – her skjønne de ikke at det de lee ad er mig mere værd end Alverdens Guld.

(gaaer ind i Huset)

BIRK seer efter hende

Men hvad gik der dog af Pigebarnet!

PAULSEN afsides

Atter har mine sælsomme Ideer gjort en Ulykke! –

(til Fruen)

Det skulde gjøre mig meget ondt, hvis – –

FRUEN

O nei, – jeg maa tvertimod bede Dem undskylde – de kan troe jeg skal skjænde paa hende – –

BIRK

Nei vist ikke, Fru Berg!

JULIANE

Men hun er ikke altid saa rigtig – ja De forstaaer nok –

JØRGEN

Det er Bedstefaderens Eventyr som har gjort hende fortumlet i Hovedet; – men for at komme til noget Andet, – jeg syntes her blev talt om Punsch, – ialfald skulde jeg foreslaae at vi fik noget at styrke os paa inden vi gjæste Sancthanshougen –

PAULSEN

Hør ham, hør ham!

Alle reise sig.

FRUEN

Men saa maa Du være os behjælpelig Jørgen; – Du forstaaer Dig dog vel paa Punschlavning?

JØRGEN

Ja, det skulde jeg mene!

Fruen og Jørgen gaae ind.

JULIANE

Og jeg vil imidlertid hente min Hat. – Farvel saalænge, Herr Paulsen!

(i Forbigaaende til Birk)

han har ikke den fjerneste Anelse om at vi ere forlovede. –

(gaaer ind)

BIRK

Nei, det er meget naturligt!

PAULSEN

Gudsdød hvor hun er elskværdig! Der er noget – noget Nordisk ved hende som tiltaler mig saa mærkeligt –

BIRK for sig selv

«Her skjønner de ikke at det de lee ad er mig mere værd end Alverdens Guld» – Jo jo – jeg troer at jeg begynder at forstaae hende. –

PAULSEN slaaer ham paa Skulderen

Birk! Du er min Ven!

BIRK

Naa naa – hvad vil Du!

PAULSEN

Jeg siger Du er min Ven!

BIRK

Ja, det veed jeg jo – –

PAULSEN

Jeg er saa lykkelig iaften; – Birk! lagde Du Mærke til det Øiekast Frøkenen sendte mig – –

BIRK

Nei jeg lagde slet ikke Mærke til Frøkenens Øiekast.

PAULSEN

Jo, seer Du, da hun –

BIRK

Aa jeg gider ikke høre Noget –

PAULSEN

Naa ja ja, – efter Behag; – forresten er det saamæn ikke venskabeligt af Dig at svare mig i den Tone naar Du seer at jeg en enkelt Gang, er bleven muntert stemt; Du veed hvorlidt der skal til for at gjøre mig mørk og bitter –

BIRK

Hør, veed Du hvad, nu er jeg kjed af den evindelige Snak om Dine Lidelser, dit mørke Humør og alt det Vrøvl, det er lutter Affectation – –

PAULSEN

Naa, Du Fredsens Gud! saa jeg er affecteret; det har jeg rigtignok ikke vidst før. –

BIRK

Ja det er Dine Venners Forsømmelse. –

Ottende Scene

De Forrige. Jørgen (med to Punschglas).

JØRGEN

See her er Fortropperne, Gutter! I har ikke godt af at staae her med tørre Munde –

PAULSEN

Du er en prægtig Fyr, Jørgen!

JØRGEN

Ja har Du nogensinde tvivlet derpaa. –

(gaaer ind)

PAULSEN for sig selv

Lad ham kun suurmule, jeg vil drikke; Punschen er et Foryngelsens Bad, hvori man kan drukne al sin Hugsturhed, – Hugsturhed! stur i Hug! det var et godt Udtryk, – det skal han saagu høre enten han vil eller ikke.

(tager et Glas)

Jeg maa see til at forsone ham.

(høit)

Hør Birk! skal ikke Du og jeg drikke Duus?

BIRK

Snak! Vi er jo Duus!

PAULSEN

Men alligevel; jeg tænkte dog – –

BIRK

Ja ja – en anden Gang! –

(gaaer ind i Haven tilvenstre)

PAULSEN

See – see! der render han sin Vei, – men hvad fattes ham dog? – Aa jeg Dumrian – – jeg ubetænksomme Menneske skulde jeg sagt, – jeg har stukket ham ud hos Frøkenen og det ærgrer han sig over, – det er Sagen; nu husker jeg det, – det lod virkelig som om han gjorde lidt Lykke før jeg kom, men saa var det forbi. – Han gik ind i Haven; – godt! jeg maa komme ham i Forkjøbet og tilbyde hende min Arm paa Spadseretouren. –

(gaaer ind i Huset; paa Trappen møder han Anna for hvem han bukker dybt)

Niende Scene

Anna (med Punschbolle og Glas, som hun sætter paa Bordet). Senere Nissen.

ANNA

Der foregaaer noget Besynderligt ved mig iaften; men hvad det er, – det veed jeg ikke; – saaledes har jeg aldrig været tilmode før. –

Nissen viser sig i Loftslugen.

ANNA

Det er ligesom naar jeg længe har gaaet og grublet over en gammel Vise og pludselig troer at erindre den, – men Bedstefader! – det er sandt, – jeg lovede jo at komme ind til ham saasnart jeg kunde – det havde jeg saanær glemt. –

(gaaer ind i Bjælkehuset)

Tiende Scene

NISSEN stiger ned og kommer frem; han er graaklædt med rød Hue paa Hovedet, – han børster Støvet af sine Klæder og trækker Skjortekraven iveiret

Midsommernat er Høitid for Alle,

Da er det Fest for Nissen med,

Da skal Enhver i de lysgrønne Sale

More sig lystigt det bedste han veed –

Hængebjerkriset i Bondens Stue

Dufter saa deiligt i Kveldens Stille,

Pyntet staaer selv den fattigste Tue

Med Urter smaae og med Blomster vilde.

– Nissen er flittig det lange Aar;

Han færdes paa Loft og han færdes i Kjelder,

I Stalden er han fra Dagen hælder, –

Han maa jo vogte den gamle Gaard ; –

Men Midsommerkveld er hans Fest, som sagt,

Da klæder han sig i sin Høitidsdragt,

Saa gjæster han Venner og Slægt og Frænder

Der boe i Haugen, hvor Baalet brænder;

Deroppe tumle sig Menneskets Børn,

De synge og dandse i Krat og i Tjørn;

Men faa kun veed at de Vætter smaa

I Hougen sidde og see derpaa.

(han tager et stort Lommeuhr frem)

Nei nu maa jeg sagtens tage paa Vei; –

(vil gaae men bemærker Punschbollen)

See der!

(dypper Fingeren i Punschen smager og spytter)

Nei tvi! det er ikke for mig!

Det er det som Menneskets Børn pleie drikke,

Da faa de med et saa klare Blikke,

Da snakke de høit om Venskab og Sligt,

Da tykkes dem alting herligt og rigt,

De lee med hinanden og glemme Sorgen, –

Det vil da sige – til næste Morgen!

(betænker sig og siger fornøiet)

Men bi! der falder mig noget ind,

Ikveld jeg kunde dog lidt dem drille;

Nissen har altid et fiffigt Sind

Saasnart det gjælder et Puds at spille. –

(gaaer ind i Haven og kommer strax tilbage med en lille Blomst i Haanden)

Der voxer en Urt paa hvermands Sti,

Den eier saa sælsomme Kræfter –

Men faa er kun de, som søge derefter,

De Fleste gaae den uagtsomt forbi.

Den spirede frem af Suttungs Mjød

Som Odin spildte ved Valhals Porte,

Og hvo som smager dens Saft saa sød,

Hans Blik for det ydre Skin er borte;

(presser Saften af Blomsten i Bollen)

De Taager der har sig for Synet lagt

Vil klares i Drømmens spillende Flammer,

Da føles med Sandhed den indre Magt –

Der raader i Sjælens forborgne Kammer; –

Men den som har Intet at grunde over,

Han vandrer i Blinde som ellers og – sover!

(bukker og forsvinder i Jorden)

Ellevte Scene

Fruen, Jørgen, Paulsen og Juliane (fra Hovedbygningen). Anna (fra Bjælkestuen).

PAULSEN

Og nu ud i den herlige Sommernat, i den stolte frie Natur, i den – –

(til Juliane)

ja – ikke sandt? Deres Arm har jeg jo Løfte paa. –

JULIANE

Javist; De skal være min Ridder. –

JØRGEN

Men først et Glas Punsch.

Han tager selv det Glas som Birk haver ladet staa urørt, og fylder de Øvriges Glasse af Bollen.

PAULSEN

Ja lad gaae;

(til Anna)

saa faaer jeg dog Anledning til at drikke Forsoning med Nissernes og Troldenes kjække Forsvarerinde; det skulde gjøre mig usigeligt ondt om mine bizare Indfald havde forstemt Dem. –

FRUEN

Aa, hvor kan De nu troe – –

ANNA

Jeg tænker ikke mere paa det.

JØRGEN

Saa stikker Glassene ud da!

PAULSEN

Og Skaal for alle Sancthansnattens Aander!

Alle drikke undtagen Fruen.

JØRGEN

Hurra!

PAULSEN

Hurra!

Stemmer fra Baggrunden hvoriblandt Nissen der stikker Hovedet frem og svinger med Huen

Hurra!

FRUEN og JULIANE

Ih, min Gud!

PAULSEN

Hvad var det!

JØRGEN

Aa, det er jo Bønderne som skraale paa Sancthanshaugen.

PAULSEN lugter til Glasset

Men det var dog, sandt for Herren, en underlig Punsch!

JULIANE

Ja, det synes jeg saamæn ogsaa!

JØRGEN

Saa, – den er saagu lavet efter den gamle Forskrift, – men nu – fremad Marsch.

PAULSEN meget livlig

Jeg veed ikke hvoraf det kommer, men jeg føler mig saa let og luftig, – maa jeg?

(rækker hende Armen)

– ah, see der kommer Birk, –

(raaber ud til Venstre)

Ja nu har Du forsømt Dig, min Ven! her gaaer det som i «Skjære Havre»: Hver ta’er sin saa faa de Andre Ingen!

JULIANE

Ha, ha, ha! velkommen efter!

Fruen og Jørgen, Juliane og Paulsen gaae ud i Baggrunden.

Tolvte Scene

Anna. Birk kommer fra Venstre.

BIRK

«Hver ta’er sin» – – næsten kunde jeg fristes til at sige: «velbekomme»! –

(gaaer hen og fylder et Glas)

ANNA

Skal De ikke være med de Andre –

BIRK overrasket

Ah, er De der! – nei jeg skal ikke, – og De? det gaaer maaskee Dem som mig, De er tilovers?

ANNA

Ja, saa omtrent.

BIRK

Men hør, De er dog et forunderligt Barn; hvor kunde De blive saa vred paa den stakkels Paulsen fordi – – –

ANNA

Ja, tal ikke mere om det, – jeg burde vist ikke; – forresten var det ikke over Paulsen at jeg blev hæftig. –

BIRK

Ikke det? over hvem da?

ANNA

Over Dem.

BIRK

Over mig?

ANNA

Ja, just over Dem. At Paulsen og de Andre spottede over det som er mig kjært, og som jeg troer paa – det brød jeg mig ikke saa meget om, men at De kunde lee deraf – det – – jeg veed ikke hvoraf det kom, men jeg kunde ikke lide det.

BIRK

Men kjære lille Anna.

ANNA

Ja ja, – det er godt; jeg burde vist tiet stille, men jeg er nu engang saaledes – og jeg siger Dem, De skal lade det være en anden Gang, hører De jeg vil ikke have det.

BIRK

Dertil behøves sandelig ikke saa strængt et Forbud, jeg indseer nok at det var overilet af mig; selv har jeg vel ingen Barndomsminder at frede om, men jeg forstaaer dog godt at vurdere Andres.

ANNA

Har De ingen Barndomsminder?

BIRK

Saagodtsom ingen; mit Liv har været deelt i to Afsnit; hvad der ligger foran det Tidspunkt da jeg forlod mit Barndomshjem, har jeg saagodtsom ganske forglemt, jeg var dengang kun en 9-10 Aar gammel, og faldt strax efter i en stærk Feber, Hjernebetændelse eller hvad det nu var – og da jeg stod op igjen kan jeg paa en vis Maade sige at jeg begyndte at leve forfra. – Men lad os ikke tale mere om det! – – jeg beder endnu engang tilgive – –

ANNA

Jeg har jo alt tilgivet

(fylder et Glas)

og nu vil jeg drikke paa Forsoning med Dem ogsaa. –

BIRK

Og alle gamle Erindringers Skaal!

ANNA

Alle gamle Erindringers Skaal!

De drikke.

BIRK efter en Pause

Ha det gjorde godt;

(stedse mere og mere oprømt)

Jeg er bleven som et nyt Menneske; hør, jeg har endnu noget at drikke med Dem paa!

ANNA

Hvad er det?

BIRK

Vi to kommer jo i Svogerskab og – –

ANNA

I Svogerskab? Ja, det er sandt, det gjør vi jo ogsaa – men er det ikke forunderligt, den Ting husker jeg aldrig paa –

BIRK

Ikke det? Og Tingen er dog klappet og klar – eller vil ialfald være det imorgen, – dog, den Tid – den Sorg – Glæde skulde jeg sagt – – – kom, vi maa drikke Duus!

ANNA

Ja – lad os drikke Duus da!

BIRK

Tak!

(de drikke)

Du!

(tager hendes Haand)

ANNA

Du! – men nu maa jeg ogsaa forlade Dig – imorgen kunne vi snakke sammen –

BIRK

O, men vil Du da allerede gaae!

ANNA

Jeg maa, Bedstefader venter paa mig.

BIRK

Og nu da jeg just havde faaet mit gode Lune igjen; veed Du hvad, jeg kunde have stor Lyst til at sætte mig ved Dine Fødder her i den deilige Nat og høre paa Dine Eventyr.

ANNA

En anden Gang; iaften kan det ikke skee.

BIRK

Jo kjære lille Svigerinde; det kan det bestemt; iaften er jeg netop oplagt; jo Du maa troe mig eller ikke, men jeg skulde ikke have noget imod om Du tog mig ved Haanden og førte mig gjennem de stille duggede Dale, gjennem Mark og Skov og gjennemlevede med mig alle de Eventyr som Sancthansnatten gjemmer.

ANNA

Og det vilde Du gjerne?

BIRK

Ja Intet heller –

ANNA

Saa kan det ogsaa skee, dersom – –

BIRK

Nei virkelig!

ANNA

Dersom Du gaaer med det rette Sind til Hougen deroppe.

BIRK

Saa, – og det er Du vis paa, – har Du kanske selv – –

ANNA

Sagnet siger det.

BIRK

Ja ja, – da maa det jo forholde sig saa – –

ANNA

Men det maa være efter Klokken tolv.

BIRK

Naturligviis; det vilde jo være uhøfligt at uleilige Hougfolket med Visiter før Midnat. – Men Du følger dog vel med?

ANNA træder nærmere og betragter ham opmærksomt

Er det da ogsaa virkelig Dit Alvor.

BIRK lidt forundret, men fremdeles spøgende

Ja bevares! hvor kan Du troe Andet!

ANNA

Og Du er ikke bange?

BIRK

Ikke i Dit Selskab!

ANNA

Godt, – saa skal jeg komme!

BIRK

Hvad – hvorledes mener Du?

ANNA

Jeg skal komme; – Godaften saalænge!

(gaaer ind i Bjælkehuset)

BIRK

Hvad nu? – hvad betyder det? – Jeg skal komme, sagde hun, og det i en Tone, som om det var hendes ramme Alvor. Er hun da virkelig lidt forrykt som Juliane siger? Nei, nei, – det er ikke muligt; og dog var hendes Væsen saa forunderligt, – var jeg indbildsk, saa kunde jeg fristes til at troe, at hun – – men har jeg ikke ogsaa baaret mig uforsigtigt ad, – jeg er jo forlovet; – – Forlovet! det Ord klinger iaften næsten modbydeligt. – De faa Øieblikke jeg har opholdt mig her har ladet mig see dybere ind i Julianes Charakteer end alle hendes Breve; og hvad er hun vel igrunden? – En Kokette, svulstig, forskruet; – vi skulde spille Uforlovede indtil Offentliggjørelsen, – jo – den Rolle forstaaer hun rigtignok, det maa jeg tilstaa – men jeg da?

(hæftigt)

Ja hvad er det egentlig der fattes mig! – Er det Punschen, som stiger mig til Hovedet? Jeg skulde næsten troe det. – Nu vel, – naar galt skal være saa lad det være tilgavns. –

(han skyller et Par Glas ned)

See saa nu vil jeg sætte mig her. –

(sætter sig paa en Bænk i Forgrunden til Høire)

Og kommer hun end ikke, som hun lovede – hun, den Lille – og hjælper mig at sværme Natten bort i vaagne Drømme, – saa vil jeg ialfald drømme i Søvne, det er jo ogsaa en Maade at dræbe Tiden paa, og saa har vi Morgendagen med Forlovelsesgilde og Gratulationer – – Heisa! Hurra! det gaaer jo lystigt! – O min Gud!

(læner Hovedet mod et Træ og falder i Søvn. – Bønder og Piger med en Spillemand i Spidsen gaae syngende over Scenen i Baggrunden)

CHOR

Mens Felen klinger gjennem Mark og Li,

Til Sancthanshaugen vi drage,

Vi maa os skynde thi vi veed, forbi

Midsommernatten er saa fage –

Til Hougen vandre vi i Hobetal –

Men hjemad Par for Par vi drage skal –

Aldrig for trang

Eller for lang

Vor Vei vi da ville finde –

Trettende Scene

Fruen og Jørgen (komme fra Baggrunden).

JØRGEN

Ja i Phantasien kan det være behageligt nok at sværme Natten hen paa Sancthanshougen, men i Virkeligheden vil jeg saagu heller tilbringe den i Sengen.

FRUEN

Og jeg tænker at det gaaer ligedan med de Andre; lad os sætte os inde og vente paa dem.

De gaae ind i Huset.

Fjortende Scene

Juliane (kommer efter en Pause hurtigt ind fra Baggrunden). Paulsen (følger efter).

JULIANE

Nei nei, jeg siger Dem det ligeud, – jeg tør ved Gud ikke gaae et Skridt længere med Dem naar De taler saa vildt.

PAULSEN

Vildt? Ja det er min Natur at være vild – jeg kan ikke hjælpe for det. –

JULIANE

Men saa forklar Dem dog; endnu har jeg ikke forstaaet et Ord. –

PAULSEN

Ikke? Virkelig ikke? Da søger jeg dog at iklæde mine Ideer en saa populær Form som muligt.

JULIANE

Ja men Gud bevares! Saa maa De dog kunne sige hvad det egentlig er De vil.

PAULSEN

Kort og godt; det skal jeg, jeg vil ialfald forsøge derpaa. – Men besvar mig først et Spørgsmaal; hvad Indtryk har jeg gjort paa Dem?

JULIANE

Ih, men Herr Paulsen! hvem siger da at De har gjort noget Indtryk paa mig?

PAULSEN

Ja ja, jeg mener hvorledes er jeg forekommet Dem? – De tier – – godt! jeg forstaaer at tolke Deres Taushed! Jeg skal sige Dem hvad De tænker om mig; De anseer mig for et vildt et regelløst Væsen – for een –

JULIANE

Nei hvor kan De nu troe, – – De er bestemt et meget skikkeligt Menneske –

PAULSEN

Aa langtfra, det mener De ikke! – De anseer mig for vild – original om jeg selv skal sige det, – jo jo – – nægt det kun ikke, jeg veed det bestemt, for det Indtryk gjør jeg paa Alle, – – De forskrækkes for mig, ikke sandt?

JULIANE

Ja, bliver De ved i den Tone saa maa jeg rigtignok tilstaae – –

PAULSEN

Kan De see, – kan De bare see, jeg havde Ret, – ogsaa De gyser tilbage for mig, og det er jo saa naturligt – De kjender ikke min Sjæls Levnetsløb, og derfor dømmer De efter det ydre Skin – Der gaaer en Aand – – –

JULIANE forskrækket

Uf da! – hvor?

PAULSEN ligeledes

Uf! hvad var det?

JULIANE

De gjør mig ganske bange!

PAULSEN

Lad mig kun vedblive. – Der gaaer en Aand tilgrunde, tænker De ved Dem selv, – en Aand der har brudt med Samfundet, der har sat sig ud over de sædvanlige Forholde for det har jeg gjort – der kjæmper for en Idee, som Ingen forstaaer, og som derfor maa herunter – ikke sandt, – saaledes tænker De?

JULIANE

Nei jeg forsikkrer –

PAULSEN

Men det forholder sig ikke saa; De skal erfare Alt, thi – ja jeg maa tilstaae Dem det, – i Dem troer jeg at have fundet en Sjæl, hvori jeg kan nedlægge min Hemmelighed.

JULIANE

En Hemmelighed! Ja kom kun med den.

PAULSEN

Nu vel, jeg er ikke den jeg synes at være.

JULIANE

Gudbevares! hvem er De da?

PAULSEN

Jeg er ikke dette vilde – dette sønderrevne Væsen, som Verden anseer mig for, – viid jeg elsker –

JULIANE

Men, Herr Paulsen.

(afsides)

Gud, hvor mit Hjerte banker!

PAULSEN

Et Ideal!

JULIANE

Smigrer!

PAULSEN

Eller rettere, jeg har elsket hende.

JULIANE

Saa!

PAULSEN

Ja, for nu er hun død.

JULIANE

Død!

PAULSEN

Død for mig – nu veed De det.

JULIANE

Men om hvem taler De da?

PAULSEN

Jeg skal søge at forklare mig tydeligere. Seer De; der var en Tid da jeg endnu var et Barn –

JULIANE

Ja det er begribeligt nok, men –

PAULSEN

Og et opvakt Barn, efter hvad man har sagt mig. Jeg opvoxte under lutter nationale Paavirkninger, – for min Fader var Landhandler skal jeg sige Dem. De kan derfor let begribe hvorledes der i mit Bryst dannede sig en Sangbund, som gav Gjenklang af de folkelige Stemninger, jeg havde modtaget i min Barndom. Men saa begyndte mit Livs Conflicter; jeg kom til Christiania, blev Student og begyndte ligesom de Andre at lægge mig efter Æsthetik, og Kritik og hvad alt det unationale Kram heder. Gud veed hvad der var blevet af mig hvis jeg ikke havde faaet Øinene op itide. Paulsen, sagde jeg til mig selv, dersom du holder saadan ved, saa giver du det nationale Jeg et Ulivssaar; du maa bryde overtvært! – Naa, det gjorde jeg da ogsaa, jeg sagde Byen og Æsthetiken og Kunsten Farvel og tog en Fodtur til Drammen. Saaledes fandt jeg min Oprindelighed igjen og jeg forelskede mig –

JULIANE

I Drammen?

PAULSEN

Nei underveis naturligviis, i de friske deilige Granskove. Jeg valgte det nationaleste Væsen der er til, – kan De gjætte hvad det er?

JULIANE

Det Nationaleste? – Ja, det er en Budeie.

PAULSEN

Nei nei – jeg siger Dem – ingen Budeie! Det var Huldren!

JULIANE

Hvad! Huldren?

PAULSEN

Som jeg siger Dem; det var Huldren dette elskelige luftige Væsen, der sidder under Lindetræerne i de mørke Granelier og synger sine deilige Viser i Moll –

JULIANE

Sommetider i C Dur ogsaa –

PAULSEN

Ganske sandt – sommetider; – men det er nu sjeldnere. – Dog, som sagt, jeg elskede hende, jeg var lykkelig ved denne Kjærlighed, jeg læste vore Digtere og fandt hos Dem stedse ny Næring for min nationale Lidenskab; da fik jeg een Dag fat paa en Samling af Folkeeventyr, – o, det Umenneske, der har skrevet den Bog! han har røvet mig min Sindsro –

JULIANE

Men min Gud, hvorledes det?

PAULSEN

Jeg læste den, – og veed De hvad jeg opdagede?

JULIANE

Nei tilforladelig –

PAULSEN

Nu vel, det maa herud; – det vil oprive mit Saar paany, men ligemeget, – det maa herud; jeg opdagede at Huldren havde – havde – – Hale!

JULIANE

Men fy! hvad siger De?

PAULSEN

Ja vil De bare tænke Dem, – – en af den Længde, og det ovenikjøbet en som ikke kan skjules. – Jeg kan ikke beskrive Dem hvad jeg led: Æsthetiken og Nationaliteten kjæmpede paa Liv og Død i mit Bryst; – men – lad mig ligesaagodt sige Dem det – dennegang gik Optugtelsen over Naturen, – jeg maatte opgive min Kjærlighed – det kostede kan De troe, men det maatte saa være. –

JULIANE efter en Pause

Jeg forstaaer Deres Smerte; jeg kan saa inderligtvel sætte mig ind i hvad en forfeilet Tilbøielighed vil sige; – men videre –

PAULSEN

Hvad er det saa vel videre? Verdens Gang, min Oprindelighed, – min Primitivitet mener jeg – var tabt – men aldrig kunde jeg undgaa den bebreidende Stemme, der mindede mig om at jeg for en ussel Fordoms Skyld havde opgivet min Kjærlighed. Jeg gjorde Alt for at vække mit nationale Jeg tillive, jeg gik med Tollekniv og begyndte at skrive orthofonisk, – Verden lod sig blænde deraf – men jeg selv skjønnede nok at det var galt fat. Nu veed De hvad der rører sig indeni mig – det er omtrent hvad Tydskerne kalde «Weltschmerz».

Han skyller et Glas Punsch ned.

JULIANE

Og hvad er saa Deres Plan for Fremtiden?

PAULSEN

Indtil idag har jeg ingen havt, men nu er der gaaet et Haab op for mig – jeg har truffet paa en beslægtet Sjæl; – De skal forsone mig med Livet; kom Juliane, – om Forladelse! kom Frøken! med Dem vil jeg sænke mig ned –

JULIANE

Ih, Gud fri os! hvad tænker De paa!

PAULSEN

Med Dem vil jeg sænke mig ned i Umiddelbarheden – det vil da sige den høiere, den kunstneriske Umiddelbarhed. – Kom lad os strax tage fat; seer De deroppe paa Haugen blusser Sancthansbaalet og rundt omkring tumler sig Folket, der kommer det nationale Liv tilsyne i alle sine Fortoninger – didhen ville vi føre hinanden – kom – er De med?

JULIANE

Forunderlige Menneske! hvad er det dog for et Sprog De fører? – Saaledes har endnu aldrig Nogen talt til mig. –

PAULSEN

Det er Begeistringens Sprog jeg fører; vil De følge dens Røst?

JULIANE

Ja ja – jeg vil; jeg maa jo!

(afsides)

Min Gud, jeg troer han har forhexet mig!

PAULSEN

Altsaa da, ind i det nationale Liv!

JULIANE

I den deilige, vinkende frie Natur –

PAULSEN

For at søge Umiddelbarheden! –

(idet de gaae)

Tør jeg byde Dem min Arm!

De gaae ud i Baggrunden.

Femtende Scene

Birk (fremdeles sovende). Jørgen (kommer frem paa Trappen og seer sig om).

JØRGEN

Men hvor blive de dog af! Paulsen og Juliane gik fra os paa Henveien – og – Birk er jo ogsaa væk. – Mon de da virkelig skulde have faaet isinde at blive deroppe Natten over, som der blev spøgt om ved Aftensbordet? Ja, det kunde saagu ligne Paulsens gale Ideer; og dersom nu han og Juliane føiter omkring deroppe – hvem veed hvorledes Birk vil optage det; – nei jeg maa see efter. – – Heida! jeg skimter tydelig noget Hvidt derhenne; det maa være dem. –

(idet han gaaer)

Vent lidt! Saa vent dog! Nei de høre mig ikke.

(gaaer ud i Baggrunden)

Sextende Scene

Birk (sovende). Anna (kommer langsomt ud fra Bjælkestuen og nærmer sig ham).

ANNA halvt hviskende idet hun lægger Haanden paa hans Skulder

Vaagn op – vaagn op – nu er det paa Tiden

BIRK reiser sig og stirrer forbauset paa hende

Anna! er Du her?

ANNA

Ja – kom nu maa vi afsted; det er snart Midnat.

BIRK gnider sine Øine og seer sig om

Men drømmer jeg da – eller –

ANNA

Seer Du – Maanen staaer høit paa Himlen, – følg efter mig – jeg kjender Veien.

(gaaer langsomt mod Baggrunden)

BIRK

Men hvad skal alt dette sige? Er det virkelig hende – eller er jeg bleven forrykt – jeg skulde næsten troe det. – See der! der standser hun! Hun vinker! Ha! det svimler for mig – Alting løber rundt – jeg maa følge hende – – jeg maa – – –

Anna gaaer; Birk følger efter.

Syttende Scene

NISSEN viser sig pludselig mellem Træerne, Belysningen forandres og en dæmpet Musik høres

Der skride de frem paa den duggede Sti

Mens Huldren sidder i Graneli;

Hun synger og slaaer sit Langelegspil

Og Skjaldene ligge og lytte dertil. –

Hist Nøkken reder sit grønne Skjæg

Ved Elvens Bred under Rogn og Hæg;

Og Alferne dandse i Orreholt, –

De kan ikke sove – det er dem for koldt;

Jo jo! – I vandre i Drømmenes Lande,

Og gaaer I med klar eller taaget Pande,

Saa har jeg jer dog i min Snare fat;

O, Nissen skal more sig godt inat!

Han forsvinder.

ANDEN ACT

Skovegn; i Baggrunden en rund Bjergkolle paa hvilken Levningerne af et Sancthansbaal fra og til blusser iveiret. Til Venstre i Forgrunden en stor Steen. Det er Nat, – Maanen staar paa Himlen. –

Første Scene

Idet Tæppet gaaer op høres Sang og Violinspil som taber sig i det Fjerne. – Nissen træder ind i Baggrunden og lytter –.

NISSEN

Endt er Dands og Sang og Spil,

Natten hører os Andre til –

Hver Alf og Vætte jeg byder til Gjæst, –

Herfrem! nu begynder vor Midsommerfest.

Han forsvinder bag Træerne.

USYNLIGE ALFER

1

Stille, stille; Natten kommer,

Frem I Alfers lette Rad,

Hør vort Kald, I Skovens Blommer!

Aabner eders lukte Blad!

Vaagner Alfer! af jer Slummer,

Stævner hid til Lundens Sal,

Blomstens Kalk er nu for lummer,

Sommernatten er saa sval.

2

Stille sæt jer under Siljen,

Flætter der med flittig Haand

Af Convallen og af Liljen

Lette Sko og hvide Baand;

Klæd jer saa i Høitidskjolen

Vævet af et Rosenblad

Og af Duft fra Natfiolen

Efter Aftenduggens Bad.

3

See de straalerige Smykker

Tusinder af Ædelsteen,

Som med Blomstertæppet trykker

Liljens blaaliggrønne Green,

See kun hvor de lyse Kjerner

Blinke fra hver Perle frem. –

Billedet af Nattens Stjerner

Har sig fæstet dybt i dem!

4

Disse Draaber som nu funkle

Over Løv og Blomsterblad

Flætter dem i eders dunkle

Lokker til en Perlerad;

Let som Vinden da vi svæve

Over dugget Blomstereng,

Medens Tonebølger bæve

Gjennem Nøkkens Harpestræng!

Anden Scene

Paulsen og Juliane komme fra Venstre.

PAULSEN

Men dette kan jo umuligt gaae rigtigt til; vi maa bestemt have taget Feil af Veien.

JULIANE

Nei, jeg forsikkrer Dem, – deroppe gaaer Stien; stol kun paa mig. –

PAULSEN

Det gjør jeg fuldt og fast; jeg gaaer iblinde hvorhen De vil – – men for at komme tilbage til det vi talte om; – seer De – –

De gaae i Samtale ud til Høire.

Tredie Scene

JØRGEN kommer efter en Pause ilende ind fra Venstre, standser og seer sig om

Væk er de igjen! Men dette maa jo gaae til med Fandens Kunster; – og dersom jeg saae ret, saa var det fremdeles Paulsen som sværmede om med hende; – det er ikke saa frit at Du er en Smule letsindig min Søster – saaledes at række Armene til Een iaften, naar Du imorgen skal række Haanden til en Anden. – Naa, Paulsen er jo en platonisk Sværmer som han selv siger, og desuden er jo Sancthansnatten en Frihedens Dag heroppe, man holder ikke saa strængt paa Formerne – men alligevel – alligevel – – det var bedst om jeg kunde faae fat paa dem.

(gaar ud til Høire)

Fjerde Scene

Paulsen og Juliane (komme atter fra Venstre). – Nissen (viser sig i Baggrunden, gnider Hænderne og leer fornøiet).

PAULSEN ivrigt gesticulerende

Nei seer De – det Tankeexperiment leder til Intet og derfor har jeg opgivet det; thi det er aldeles mod min Natur at bevæge mig i en Cirkel, og – –

(seer sig om)

Men hvad er dette? Her har vi jo gaaet rundt om Haugen og staae netop paa samme Sted, som for lidt siden.

JULIANE

Ja det synes rigtignok saa.

PAULSEN

Nu vel, lad saa være; igrunden lader det ogsaa til at det folkelige Element er forsvundet deroppe, – jeg kan ikke see et Menneske.

JULIANE

Ja, det er vist bedst at vi tænke paa Hjemveien; jeg er frygtelig træt. –

PAULSEN

Men vil De allerede nu, – – jeg har saa meget at sige Dem; – seer De den deilige Maane bag Granetræerne, og de store mørke Granetræer foran Maanen; o, Naturens Skjød er dog deiligt at hvile i!

JULIANE

Ja naar det bare ikke var saa skiddent.

PAULSEN

Sandt nok; men det maa man hæve sig over; kom, og sæt Dem her paa den bløde mosklædte Steen – – vent lidt, jeg vil først brede mit Lommetørklæde over den, for ellers søler De Dem til, – – saa vil jeg lægge mig her i Græsset foran Dem – Uf nei, det er ganske vaadt; ja, saa vil jeg ialfald staae her i Græsset foran Dem.

Juliane sætter sig.

JULIANE efter en Pause

Nu bliver De atter saa alvorlig Paulsen!

PAULSEN

Jeg er sjelden oprømt længere end et Kvarteerstid ad Gangen, især naar jeg ikke drikker til, det er en Egenhed hos mig.

JULIANE

Men hvad er der da iveien?

PAULSEN

Det vil jeg sige Dem; seer De, det er, ligefrem talt, endnu ikke saa ganske klart indeni mig – jeg vakler –

JULIANE

Men nu sagde De jo fornylig at De havde fundet et fast Støttepunkt i –

PAULSEN

Meget rigtigt! I Theorien har jeg det ogsaa virkelig, men det er en Egenhed ved mine Theorier at de ikke altid lade sig practisere.

JULIANE

Saa?

PAULSEN

Ja, det kommer deraf at Verden er af Lave, det er en Sats som jeg altid holder fast ved. – Men nok derom; De skal erfare hvad der foruroliger mig; det er saa at sige mit nationale Jeg som ligger i Krig med mit æsthetiske; det er denne Strid jeg maa have udjævnet eller ogsaa – – nok sagt – –

JULIANE

Gud bevares!

PAULSEN

Seer De vel, mit nationale Jeg ræsonerer som saa: Du en Folkets Mand, der gaaer med Tollekniv ved Siden og skriver alle Substantiver med Smaat, hvor kan Du være bekjendt af at forsage et Væsen som vore nationale Digtere holde saa fast ved.

JULIANE

Ja, det er vist ganske fornuftigt ræsoneret.

PAULSEN

Men min Gud det er jo netop Ulykken, for saa kommer mit æsthetiske Jeg og siger, Nei, det er Løgn; thi det strider mod Dine æsthetiske Begreber at føle for en, der er begavet med de her forhaandenværende abnormale, mod Skjønhedsideen stridende Udvæxter. – Hvad skal jeg saa gjøre? Hvilket af mine to Jeg’er har Ret? Jeg veed det min Sjæl ikke, og saaledes staaer jeg her foran en af disse Sphinxer i Menneskelivet, som man enten maa beseire eller bukke under for. Men hvad er det, jeg synes jeg hører Nogen tale –

JULIANE

Ja det lader til – –

De tale hviskende.

Femte Scene

De Forrige. Birk og Anna (komme fra Baggrunden til Venstre og gaae henimod Forgrunden). Senere Nissen.

BIRK

Hvor er vi, – det forekommer mig – som om Stedet her var mig kjært og velbekjendt, skjøndt jeg aldrig har været her før; – Anna, – hvor gaae vi hen?

ANNA

Til Sancthanshaugen. Seer Du, deroppe ligger den. – Ilden er slukket, – Alting er stille, – kom hold Dig til mig – der gaae mange Veie derop, men de ere ikke lette at finde. – Mange lede og lede men komme dog ikke frem – hold Dig til mig.

BIRK

Forunderligt! Det er som om en Svimmelhed greb mig –

ANNA

Hør, hør, hvor her er stille! Lyt dog; kan Du høre hvor stille her er –

BIRK

Anna!

ANNA

Var det en Fugl som kviddred derinde mellem Orrebuskene! Syng kun! lille Fugl! syng kun; Du har Lov at være med –

BIRK

Skulde virkelig jeg ogsaa være bleven forrykt; thi hun – hun, – jeg veed ikke mere hvad jeg skal troe –

ANNA

See, her finder jeg Nøgleblomster – store gule Nøgleblomster – jeg har leget med Dem som Barn. – Der –

(hun rækker ham nogle Blomster)

– der er tre for Dig – og tre for mig – gjem dem – gjem dem vel;

(fæster de øvrige Blomster ved Brystet)

– kjender Du ikke Eventyret om ham som kunde lukke Hougen op med en skinnende Nøgleblomst og som treen ind i Hallen der stod paa fire Guldstøtter –

BIRK

See, see!

Dæmpet Musik høres fra Baggrunden; – Bjerget aabner sig, og i det Indre sees en stor og glimrende oplyst Hal; Bjergkongen sidder i et Høisæde i Baggrunden. Alfer og Hougfolk dandse omkring ham.

ANNA

Der er den! Det lyser som Guld og Maaneskin!

BIRK

Ha! hvad betyder Alt dette?

PAULSEN til Juliane

Nei vil De bare see! Der tænde de tilforladelig Baalet igjen.

(han tørrer sine Briller)

Det tager sig godt ud; – det er bestemt en heel Tjæretønde, de have faaet fat paa.

JULIANE

See see – hvor de springe! Uf, lad os ikke gaae derop, jeg er vis paa at de ere drukne.

PAULSEN

De har Ret! det er sikkrest at anskue dem i Frastand.

BIRK

Men Anna forklar mig dog, – – det forekommer mig som om jeg har seet alt dette før – – som om –

ANNA

Stille, stille – saaledes forekommer det ogsaa mig.

PAULSEN til Juliane

Nei, men dette tager sig dog deiligt ud; det er en Scene greben lige ud af Folkelivet; – De har dog Deres Lorgnet med. –

JULIANE

Javist!

PAULSEN

Jeg vilde bare ønske at her var en Maler tilstede.

JULIANE

Eller en Daguerreotypist.

PAULSEN

De har Ret; det var bedre. Nei, men jeg havde dog aldrig troet at vore Folkedandse kunde være saa ægte nationale, – saa – – vil De bare lægge Mærke til disse Trin disse Bevægelser.

Inde i Hallen føres en ung Pige frem; Bjergkongen stiger ned af Høisædet og gaaer hende imøde.

BIRK

Anna! kjender Du hende!

ANNA

Ja, ja, – det er jo liden Karin; mindes Du ikke Visen:

«Liden Karin trined i Bjerget saa prud;

Saa lifligt dufter Rosen om Vaaren;

Liden Karin skulde være Bjergkongens Brud,»

BIRK

Ja nu mindes jeg, – see! han spørger hende:

«Og hvor er Du født og hvor er Du baaren,

Og hvor i Verden vide er Din Jomfruklædning skaaren.»

PAULSEN

Men hvem montro den gamle Herre kan være?

JULIANE

Ja jeg veed saamæn ikke.

PAULSEN

Aa han hører rimeligviis til Festcommitteen, siden han modtager de Ankomne; mærkværdigt nok at man dog er saa civiliseret heroppe; det havde jeg paa Ære ikke tænkt. –

BIRK

Seer Du! nu svarer hun –

ANNA

Ja, det husker jeg godt:

«Paa Vangen den grønne stod min Faders Gaard

Saa lifligt dufter Rosen om Vaaren!

Der bar jeg gyldne Ringe og Blomster i Haar;

I Dalen er jeg født i Dalen er jeg baaren, –

I Dalen den grønne er min Jomfruklædning skaaren.»

BIRK

Han taler til hende igjen – see – –

PAULSEN

Han converserer ivrigt lader det til; ja det er bestemt et dannet Menneske.

BIRK

Nu byder han hende en Guldkrone og sølvspændte Sko hvis hun vil være ham god. –

ANNA

Men liden Karin vil ikke – seer Du – hun vil ikke.

BIRK

Saa byder han hende alle de Rigdomme som Fjeldet eier.

ANNA

Men hun vil alligevel ikke! Ikke for Alverdens Guld – hun afslaaer det – –

BIRK

See! nu tager Bjergkongen det gyldne Horn!

PAULSEN

Gud forlade mig, troer jeg ikke at Fyren gaaer med en Lærke i Lommen. –

ANNA

«Og Bjergkongen fylder det Horn af røden Guld;

Saa fage visner Rosen om Vaaren!»

BIRK

Hun sætter det for Munden, hun drikker –

ANNA

«Og liden Karin tømmer den Drik saa underfuld –»

Hør! hør!

«I Bjerget er jeg født i Bjerget er jeg baaren –

I Bjerget herinde er min Jomfruklædning skaaren!»

Pigen kaster sig i Bjergkongens Arme. Begge forsvinde.

JULIANE

Uf, stakkels Pige, – der faldt hun!

PAULSEN

Mon jeg skal troe, hun daante?

Inde i Bjerget mødes en Kriger og en ung Kvinde.

JULIANE

Der er Militaire iblandt dem, – jeg seer Een med Sabel. –

PAULSEN

Saadan skal det være, alle Klasser i en gemytlig Blanding; først derved faaer Billedet denne – denne afrundede Form, denne; – – nei, det er mærkværdigt hvor jeg føler mig tiltalt; og mens vi sidde her med et aabent Blik for det Digteriske i Livet, saa ligger rimeligviis Birk og de Andre og sove paa deres grønne Øre, eller drømme en eller anden triviel Drøm –

JULIANE

Ak ja – – et poetisk Gemyt er en god Ting, det er vist og sandt. –

ANNA

Der kommer Erik og Svanhvide! Mindes Du Visen?

BIRK

O, den mindes jeg godt!

«Ung Erik skulde i Ledingfærd:

«Og hør mig Svanhvide, min Mø!

Ud maa jeg i Verden at øve mit Sværd,

Jeg kommer igjen naar jeg er Dig værd, –

Du vente mig her under Ø!»»

ANNA

Tys, hun svarer – hører Du, – –

«Og jeg vil vente i femten Aar –

Og femten Dage dertil.»

BIRK

«Men hvis jeg til den Tid ei for Dig staaer,

Du svare, Svanhvide, min hulde Maard,

Hvorlænge da vente Du vil?»

ANNA lyttende og med dæmpet Stemme

«Da venter jeg atter i femten Aar,

Og endda en liden Stund, – –

Og kommer Du ikke saa bleges mit Haar,

Da lægges jeg ned paa den sorte Baar!

Og venter paa Gravens Bund!»

Birk og Anna tale hviskende.

JULIANE

Min Gud, jeg bliver saa gyselig veemodig stemt ved at see alle disse glade Mennesker dandse saaledes mellem hinanden. – Det minder mig saa levende om det første voxne Bal jeg var paa dengang da jeg gik i Madame Olsens Institut.

PAULSEN levende

Madame Olsens Institut? Har De – har De gaaet der. –

JULIANE

Javist! Men fra det Bal jeg taler om, medbringer jeg en smertelig Erindring, – det var i Harmonien –

PAULSEN

I Harmonien! Men Gudbevares – det er ligedan med mig; – fortæl!

JULIANE

Ja, jeg vil gjengjælde Deres Fortrolighed; jeg vil meddele Dem denne Erindring som nager mig. – Paa Ballet var der et blegt ungt Menneske med et drømmende Blik.

PAULSEN med stigende Hæftighed

Med et drømmende Blik?

JULIANE

Han talte ikke til mig; men bestandig stirrede han med saadanne besynderlige talende Øine.

PAULSEN

Videre – videre!

JULIANE

Endelig, i sidste Dands tog han Mod til sig og engagerede mig, – men –

PAULSEN

Nu – han engagerede Dem, – og hvad saa?

JULIANE

I den første Tour kom han til at træde mig paa Foden; jeg havde hvide Sko paa og udstødte altsaa et Skrig; – jeg vilde ikke dandse mere – –

PAULSEN

Og han? – svar mig; hvad gjorde han?

JULIANE smerteligt

Han tilkastede mig et døende Blik, forlod Balsalen – og jeg – jeg har aldrig seet ham siden. –

PAULSEN

Døende Blik! Og han – han havde lyseguul Vest – og – –

JULIANE

Ja ja – men hvad fattes Dem?

PAULSEN

Juliane! Denne blege Yngling med det døende Blik og den lysegule Vest, det var – mig!

JULIANE springer op

Hvad siger De? Dem? Herregud er det sandt?

PAULSEN

Ja, ja! –

(begeistret)

Jeg var en Yngling da med lyse Lokker;

Dem har jeg endnu som De jo kan see!

JULIANE

De gik med Sko og sorte Bomuldssokker!

PAULSEN

Nei, det var Silkestrømper, maa jeg be’e!

Jeg mindes Alt, som om idag det hændte;

Jeg havde ikke Sproget i min Magt,

Og derfor taug jeg, men mit Øie brændte

Saa varmt og talende som De har sagt;

Men ved den sidste smertelige Scene

Jeg sindsforvirret Salen har forladt. –

JULIANE

Og De tog da ikke Livet af Dem?

PAULSEN

Nei saa min Sjæl om jeg gjorde, – jo, jo, – det vil da sige, jeg var nær ved det, men saa kom der Noget iveien. Som sagt:

Jeg ved den sidste smertelige Scene

Maa sindsforvirret Salen ha’e forladt,

Og fandt mig siden vankende alene

I Maaneskinnet i den sorte Nat;

Fra den Tid af jeg gik min vilde Bane

Og søgte i en haabløs Elskov Ro;

Men nu har Julian fundet Juliane –

(han griber Lommetørklædet, som Juliane har siddet paa – lægger det under Knæerne og knæler)

Saa brist da Hemmelighed!

NISSEN kommer pludselig tilsyne i en Busk der aabner sig

Ho, ho, ho!

Busken lukkes.

JULIANE skrigende

Ih, du milde Himmel, hvad er det!

PAULSEN springer op

Løb, løb! men vær ikke bange – jeg skal nok forsvare Dem. –

De ile ud hver for sig.

JULIANE udenfor

Paulsen, Paulsen!

PAULSEN ligeledes

Juliane! hvor er De! – Jomfru Juliane!

BIRK

Men hvad er dog alt dette! Det synes mig som om en fjern, forglemt Fortids kjæreste Billeder glede mig forbi i den brogede Hvirvel derinde! – Og disse Toner, – de har længe bævet i min Sjæls Inderste; men naar jeg har villet gribe dem og føiet dem sammen til Melodier, saa ere de altid flygtede for mig, – bestandig længere og længere, – dog nu har jeg dem og skal aldrig glemme dem mere. – Ogsaa Dig, Anna, ogsaa Dig forekommer det mig som om jeg længe har kjendt, var det endogsaa kun i Drømme! – Ha! hør! hører Du?

ANNA

Stille! Stille!

CHOR AF USYNLIGE ALFER

ANNA

Johannes! Johannes! min Barndomsven!

(kaster sig i hans Arme)

BIRK

Anna! nu kjender jeg dig igjen!

TREDIE ACT

Haven udenfor Fru Bergs Huus det er tidlig Morgen.

Første Scene

Paulsen sidder sovende paa Trappen til Hovedbygningen. Berg og Anna spadsere frem og tilbage i Forgrunden.

ANNA

Saa Du har hellerikke sovet roligt inat, Bedstefader?

BERG

Nei Barn! Jeg fik næsten ikke Søvn paa mine Øine; bestandigt maatte jeg tænke paa denne Sag, som Din salig Fader havde paalagt mig at ordne – det var strax forinden han døde; – men nu er det Altsammen saa forvirret for mig igjen.

ANNA

Ja men derfor skal Du ogsaa lade være at gaae og gruble; – jeg er vis paa at Du husker feil, Bedstefader! og – –

BERG

Nei, nei, – jeg gjør ikke; og da Du igaar fortalte mig at – at – hvad var det nu som skulde foregaae idag?

ANNA

Julianes Forlovelse.

BERG

Forlovelse? Ja, ja – det er jo sandt, og saa Skjødet paa denne Gaard, som, – see, da var det ligesom det blev mig klart at jeg maatte have Papirerne fat endnu idag. – Men hvor skal jeg finde dem; – det veed jeg ikke. –

ANNA

Og derfor skal jeg og Bedstefader ogsaa være saa gode ikke at tænke mere paa den Sag; nu ville vi snakke om andre Ting. – Tænk Dig, jeg havde de forunderligste Drømme inat; jeg drømte at jeg var oppe paa Sancthanshougen, – der, – hvor Du veed at vi saa tit gik sammen dengang jeg var liden, og hvor Du sad og fortalte Eventyr.

BERG

Nu ja, det er ikke saa underligt at Du drømmer om Sancthanshougen, for der var Du jo baade seent og tidligt. – Kan du mindes dengang Du var falden i Søvn deroppe og – –

ANNA

Nei; – var jeg?

BERG

Mindes Du ikke det? Aa nei, Du var jo hellerikke saa gammel dengang og fra de Dage har jeg en bedre Hukommelse. – Jo, seer Du, – Du havde trukket afsted med noget, hvad det nu var – et Signet eller noget Sligt, der hørte Din Fader til, og det havde Du kastet væk deroppe. Din Fader skjændte og Du græd, – og saa var Du gaaen derop for at lede; der var en Forskrækkelse i Huset, Ingen vidste hvor Du var bleven af – men om Morgenen saa fandt vi Dig da endelig. –

ANNA

Ja nu synes jeg nok jeg skulde mindes det. – Men hør, Bedstefader! jeg troer bestemt at jeg har gaaet i Søvne inat; som Barn, veed Du, gjorde jeg det tit; og de Drømme jeg havde vare saa besynderlige – desuden, seer Du denne her –

(hun tager en gammel Nøgle frem)

Jeg drømte at jeg sankede nogle store gule Blomster deroppe og dem satte jeg her i min Kjole; men da jeg vaagnede fandt jeg istedetfor Blomsterne – denne.

(viser ham Nøglen)

BERG

Men – men i Herrens Navn, – det er jo –

ANNA

Hvad er det? Hvad mener Du?

BERG

Den var det jo Du havde kastet væk deroppe – jeg kjender den igjen, – det er Nøglen til den gamle Kiste; – Anna, Anna! nu er Alt mig klart, der ere de, der og intet andet Sted. – Følg med mig –

ANNA

Men Bedstefader! hvad er det dog?

BERG

Barn! det er en Herrens Tilskyndelse! Jeg havde ikke faaet Ro, dersom – – kom med! kom bare med!

De gaae ind i Bjælkestuen.

Anden Scene

Paulsen (fremdeles sovende). Birk (kommer langsomt fra Baggrunden).

BIRK

Endnu kan jeg ikke forklare mig denne Nats underlige Begivenheder. Det har altsammen været en Drøm, derom kan jeg vel neppe tvivle; men denne Drøm har bragt Klarhed i mine forvirrede Barndomserindringer, og fremfor Alt, – jeg har gjenfundet hende – hende, der dengang var mig saa kjær, og som nu er mig det dobbelt; men som jeg dog maa give Slip paa. –

Tredie Scene

De Forrige. Jørgen (kommer frem paa Trappen).

JØRGEN

Ei, see der har vi dem jo begge to. Paulsen! Naa han snorker endnu!

(han kommer ned)

Og Du? Du har vel allerede udsovet!

BIRK

Ja maaskee; jeg veed ikke saa ret. Men hvad gaaer der af Paulsen.

JØRGEN

Hvorledes det?

BIRK

Jeg har siddet i en halv Søvn paa Bænken derhenne indtil for en Timestid siden, og fra den Tid har han ligget paa Trappen og vrøvlet det græsseligste Tøi om et Bal, om Sancthanshougen – om at han elskede – og Gud veed hvad det var.

JØRGEN afsides

For Fanden! skulde han have røbet Noget?

(høit)

Aa seer Du, det er rimeligviis hans gamle ulykkelige Inclination –

BIRK

Nei vist ikke – den har han jo opgivet; der stikker bestemt noget Andet under; jeg hørte ham flere Gange tale om at her havde han fundet hende, og – –

JØRGEN

Ja jeg kan nok saa omtrent sige Dig hvad det er.

(afsides)

Jeg maa finde paa Noget.

(høit)

Seer Du, det er Anna som –

BIRK

Anna! Aa nei vist; det er umuligt!

JØRGEN afsides

Han har bestemt Mistanke!

(høit)

Jo jeg forsikkrer – jeg er næsten vis paa –; men hvor var Du henne inat?

BIRK

Paa Sancthanshougen troer jeg; forresten skal jeg ikke kunne sige det med Vished.

JØRGEN

Hahahaha! Du har nok seet lidt i Punschglasset igaaraftes. –

BIRK halvt for sig selv

Det er Tingen, – jeg har seet for dybt. –

JØRGEN

Ja kunde jeg ikke tænke det!

BIRK

Ikke i Punschglasset men i mig selv; i mig selv har jeg seet tilbunds, Du! Og det er godt at det kom dertil, det var paa høi Tid, for ellers vilde det nok have gaaet mig som hende der drak af Guldhornet og glemte Hjem og Skov og Dal og sig selv –

JØRGEN

Af Guldhornet? Hvad Fanden er det for en Historie Du?

BIRK

Aa det kan være ligegyldigt; vist er det at jeg nu gjennemskuer de Taager der har lagt sig foran mit Barndomsliv. – Det er ikke, som jeg hidtil har troet, Tiden eller Fraværelsen eller Sligt der dyssede mig i Glemsel; det var det tomme, hjerneløse men blændende Liv derinde i Byen, – det var ham derhenne

(peger paa Paulsen)

og hans Kammerater der trak mig ind i den sminkede Skintilværelse, de selv friste. – O du min Gud! havde jeg for to Aar siden vidst, hvad jeg nu veed!

Han gaaer ind i Haven til Venstre.

JØRGEN

Jo min Sjæl maa han have mærket at Paulsen gjør Hanebeen, eller ogsaa har han en Skrue løs. – Jeg maa tage Paulsen lidt i Skole for at faae Vished i Sagerne. –

(ryster i ham)

Paulsen! Paulsen saa vaagn dog, Menneske!

PAULSEN i Søvne

Løb, løb! Au, der er han!

JØRGEN

Nu skal man see at han ogsaa bliver gal. –

(ryster ham atter)

Hører Du da ikke! Vaagn op, det er langt paa Dagen!

PAULSEN vaagnende

Aha, er det Dig?

JØRGEN

Javist er det mig. – Hvordan er det fat med Dig?

PAULSEN

Aa, jeg har havt en forunderlig Nat; – har I spiist Frokost?

JØRGEN

Nei endnu ikke.

PAULSEN vedblivende

En forunderlig Nat, riig paa Farer og sælsomme Geschichter.

JØRGEN

Ja Du og Juliane sværmede jo i Maaneskinnet.

PAULSEN

Ja; – medens Du og Birk og I andre prosaiske Mennesker laa i Dynerne, sad vi derude i Naturens Skjød og iagttog Folkelivet. – Jørgen! det er dog vist og sandt at den der ikke formaaer saaledes at – at vexle et poetisk Øiekast med Livet, han lever kun halvt. – Aa, det var herligt! Tiden gik for os som et Lyn.

JØRGEN

Ja især paa Hjemveien, efter hvad Juliane har fortalt.–

PAULSEN

Aa jeg veed hvad Du mener. Der kom en drukken Bondetølper og brølte os noget fælt Tøi ind i Øret uden at vi havde nogen Anelse derom. –

JØRGEN

Og saa løb Du Din Vei, hahaha!

PAULSEN

Løb? Jeg løber aldrig; – jeg gik hjemad – i et noget hurtigere Tempo, det er sandt; – men, hvor er Din Søster?

JØRGEN

Min Søster?

PAULSEN

Ja ja – vi bleve netop afbrudte igaar paa det interessanteste Sted i vor Underholdning, og jeg maa fortsætte, jeg maa tilforladelig –

(vil gaae ind)

JØRGEN

Nei hør Paulsen! jeg maa sige Dig Noget.

PAULSEN

Ja veed Du hvad, igrunden har jeg ogsaa Noget at betroe Dig. – Jørgen! omfavn mig; – jeg bliver Din Svoger!

JØRGEN

Aa Du bliver vel Fanden heller!

PAULSEN

Jo jo – tilforladelig, som jeg siger; der mangler blot min Erklæring og hendes Ja. –

JØRGEN

Men hvem mener Du da, Menneske! Er det Juliane –

PAULSEN

Ja hvem ellers? Lad mig bare komme ind, jeg maa absolut tale med hende.

JØRGEN

Nu da, siden Du er reent splittergal saa nødes jeg til at indvie Dig i Noget som rigtignok skulde være en Hemmelighed; – – viid da –

PAULSEN

Nu?

JØRGEN hviskende

Der er en Hage ved hende –

PAULSEN farer tilbage

Menneske! hvad siger Du! En Hale! Det er Nummer to!

JØRGEN

Vrøvl! Jeg siger der er en Hage ved hende; kort og godt, hun er forlovet!

PAULSEN

For – forlovet!

JØRGEN

Forlovet med Birk; nu veed Du det.

PAULSEN

Men, Jørgen! kjæreste, bedste Ven! Du lyver da vel, vil jeg haabe!

JØRGEN

Paulsen, vær en Mand, og fat Dig! Det er som jeg siger.

PAULSEN

Ha, nu troer jeg jeg svimler! Men saa maa han afstaae hende, han maa – –

JØRGEN

Tys, tys, – er Du da forrykt!

Anna kommer ud af Bjælkehuset og gaaer ind i Haven tilvenstre.

PAULSEN

Jeg kan ikke opgive hende! Hvor er Birk? jeg maa have ham fat!

JØRGEN

Men saa betænk Dig dog! Du vækker jo Skandale, og – er det en Maneer at opføre sig paa?

PAULSEN

Ja Du har godt ved at snakke; Du har ingen Idee om hvad det vil sige, den ene Gang efter den anden at gaa Glip af sin første Kjærlighed. Svar mig, hvor er han?

JØRGEN

Nu vel da – derhenne etsteds langs med Veien!

(peger mod Baggrunden. Afsides)

Der vil jeg haabe at han ikke træffer ham. –

PAULSEN

Godt! saa maa jeg afsted! Jørgen! Du seer mig igjen som Din Svoger, eller ogsaa – – aldrig!

JØRGEN

Nei jeg følger Dig, min Ven! jeg kan ikke forsvare at lade Dig alene i Ulykken; – bi dog – bi dog!

Paulsen gaaer hurtigt ud i Baggrunden; Jørgen følger efter.

Fjerde Scene

Birk og Anna komme fra venstre Side.

BIRK

Ja Du har Ret; der gives virkelig Ting som blive mere og mere ubegribelige jo længere man tænker derpaa. – – – Lad det nu have været en Drøm eller en Indvirkning af de gaadefulde Magter, der raade i Skog og i Houg, saa har jeg ialfald fundet min lille Legesøster igjen.

ANNA

Og jeg min Legebroder. Kom nu og sæt Dig, Johannes! Du maa fortælle hvad der er hændet Dig siden vi sidst vare sammen som Børn.

(de sætte sig paa Bænken tilhøire, Anna betragter Birk opmærksomt)

Nu kan jeg næsten ikke forstaae at jeg ikke strax kjendte Dig igjen; og Du, som jo kom her saa ofte –

BIRK

Det er ikke saa forunderligt. – Jeg huskede vistnok at min Fader fra og til tog mig med til en fremmed Gaard hvor der var en liden Pige som legede med mig, – og en gammel Mand som fortalte os Eventyr; – men dengang var jo Altsammen anderledes her, – Hovedbygningen var ikke opført dengang, og Haven her var en Udmark, Din Fader var Enkemand, og efterat han giftede sig anden Gang kom jeg aldrig hid.

ANNA sidder imidlertid beskjæftiget med at binde en Blomsterbouket

Men hvorledes er det saa gaaet Dig siden?

BIRK

Det er snart fortalt; seer Du –

ANNA

Vent lidt! Hvem troer Du, skal have disse Blomster?

BIRK

Ja, jeg veed ikke –

ANNA

Gjæt!

BIRK

Maaskee jeg –

ANNA

Ja, og veed Du hvorfor?

BIRK

Nei.

ANNA

Ja for dersom Du havde saadanne Blomster, saa veed jeg nok hvem Du vilde givet dem til.

BIRK

Nu da?

ANNA

Til mig. – Vilde Du ikke?

BIRK

Jo, jo vistnok, – dersom ikke ellers Juliane – –

ANNA leende

Aa ja – Juliane, – det er jo sandt! Er det da ikke forunderligt at jeg aldrig kan erindre at hun og Du ere forlovede? – Kom nu, lad mig fæste dem i Knaphullet!

(fæster Blomsterne i hans Frakke)

Hvad var det saa Du skulde fortælle?

BIRK

Seer Du, – da min Fader døde var jeg knapt syv Aar gammel, og det viste sig snart at han saagodtsom Intet efterlod mig. – Min Faster inde i Christiania tog sig derfor af mig skjøndt Gud skal vide at hun knapt havde mere end hun selv tiltrængte. – Hun lod mig antage Navnet Birk for det skulde nu klinge mere bymæssigt; – jeg skal sige Dig, hun var ikke fri for at være lidt forfængelig, – naa det kommer ikke Sagen ved. – Men det vilde forresten have seet galt ud for mig, dersom jeg ikke havde faaet Hjælp fra en anden Kant – –

ANNA

Hvorledes mener Du?

BIRK

Der var en Anden som understøttede mig indtil – Din Fader døde.

ANNA

Min Fader?

BIRK

Ja Din Fader; thi ham var det. – Først da han var død erfarede jeg hvem jeg havde at takke for min Opdragelse, og dette forundrede mig saameget mere da jeg vidste at min Fader i sin sidste Levetid havde staaet i et spændt Forhold til Berg paa Grund af en Proces, de førte mod hinanden, og som min Fader tabte. –

ANNA

Men Alt dette har jeg ikke vidst et Ord om, og hun – min Stedmoder har aldrig omtalt, at – –

BIRK

Jeg veed hellerikke, om hun kjender Sammenhængen, skjøndt jeg næsten skulde formode det; thi da hun for to Aar siden opholdt sig Vinteren over i Christiania, og jeg der traf sammen med hende, saa kom hun mig imøde med den Forekommenhed, som fiintfølende Mennesker altid vise den, der skylder dem Forbindtlighed uden at kunne gjengjælde dem; – og da hun aldrig rørte ved den Sag, saa fandt jeg det hellerikke passende at omtale den og saa – –

(standser)

ANNA

Nu, hvad saa?

BIRK

Jeg blev tilsidst som et Medlem af Familien og saa vare Juliane og jeg forlovede

(med Hæftighed og halvt for sig selv)

uden at jeg selv veed hvorledes det egentlig gik til!

ANNA

Og det kan Du tale om med et saa alvorligt Ansigt! Fy, skam Dig dog! Du skal være glad derover, for, seer Du, naar vi komme i Svogerskab, saa kan vi fornye alle de gamle Erindringer og besøge alle de Steder hvor vi legede som Børn. –

BIRK

Men, Anna, hvorledes kan vi det? Vi blive jo dog ikke sammen!

ANNA

Nei endnu ikke, det veed jeg nok; men naar Du og Juliane ere gifte saa, – ja nu skal Du høre hvorledes vi ville indrette os; jeg kommer naturligviis i Besøg til Jer – –

BIRK

I Besøg?

ANNA

Ja, i Besøg. Anderledes kan nu den Ting ikke ordnes; Du kan vel vide at jeg ogsaa helst vilde blive sammen med Dig for bestandig, men det tør vi nu sletikke tænke paa; Bedstefader maa jo passes, og desuden, – nei det gaaer aldrig an; men jeg skal komme i lange, lange Besøg, det lover jeg. –

BIRK

Men hør, Anna!

ANNA

Nei, nu er det Dig, der skal høre! Jeg vil sige Dig hvorledes vi kunne indrette os. – Da nu hverken Du eller jeg ere saadanne som Juliane, – hun kalder det at være poetisk, Du!

BIRK

Naa, saa det er Juliane?

ANNA

Javist; hun har selv sagt det. – Men da nu vi to ikke ere det, saa ville vi leve paa vor egen Viis, – saa sætte vi os hen for os selv ligesom her og spørge hinanden: «Kan Du huske dengang?» og «kan Du mindes det?« og – – men hvad fattes Dig? Hvorfor bliver Du saa alvorlig?

BIRK

Anna! Du er et Barn, og, jeg nødes til at sige Dig det, Alt hvad Du her taler om, kan ikke lade sig gjøre. – –

ANNA

Kan – kan ikke lade sig gjøre? Hvad skal det sige?

BIRK

Nuvel da, – siden en Forklaring er nødvendig. Anna, Du er et Barn.

ANNA leende

Nei men hvor kan Du nu falde paa det? Jeg er jo over – –

BIRK

I Sind og Tanke er Du det. – Du er opvoxet her, jeg kan næsten sige i Eensomhed; thi Din Bedstefader har Intet kunnet bidrage til at udvikle Dig, han har tvertimod holdt Dig tilbage i en Kreds af Ideer, som maa gjøre Dig fremmed for den virkelige Verden; og Din Stedmoder – nu ja, hun har, som det synes, havt nok med sig selv, og derfor – –

ANNA reiser sig

Ah, er det saaledes; nu forstaaer jeg, – Du skammer Dig over mig.

BIRK

Men hvor kan Du nu falde paa Sligt?

ANNA

Jeg veed nok at her paa Gaarden sige Alle: «Anna er tosset, – hun er gal,» – ja ja – de havde maaskee Ret – indtil igaar, men nu ikke længere! De tænkte det var Bedstefaders Eventyr, men jeg veed det bedre; det var Noget her

(lægger Haanden paa Brystet)

her indeni mig, som jeg grublede og grundede over, men nu er det forbi. – Johannes! jeg lover Dig at jeg skal blive anderledes hvis Du saa vil.

BIRK

Du misforstaaer mig, Anna! Du misforstaaer mig, jeg seer Dig jo helst saaledes som Du er. – Men lad mig fortsætte, det er nødvendigt. – Anna! Du har mig kjær!

ANNA

Ja det veed Gud jeg har, – kan Du tvivle derom?

BIRK

Nei, og just fordi jeg ikke tvivler; – Du betænker ikke at siden vor Barndom er Forholdet mellem os forandret; – jeg – jeg er forlovet, en Anden maa besidde den første Plads i mit Hjerte, – og Du, Anna! lad mig sige Dig det –

ANNA

Men alt dette veed jeg jo!

BIRK

Du veed ikke at Du – at Du elsker mig – anderledes end en Broder!

ANNA smilende

Anderledes end – –

(bliver pludselig alvorlig og tilføier langsomt)

anderledes end en Broder.

BIRK

Du vil altsaa see at jeg for Din egen Skyld –

ANNA hviskende idet hun seer sig om

Anderledes – Johannes! siig mig – hvorledes elsker Du Juliane?

BIRK

Hvad mener Du?

ANNA ængsteligt

Naar Du seer hende, er det Dig da som der staaer i den gamle Vise:

«Og hvor Du træder med spæden Fod,

Der, tykkes mig, fæster Smaablomsten Rod, –

Og hvor Du triner paa Toft og Tilje,

Der, tykkes mig, dufter baade Rose og Lilje.»

(hun griber hans Haand)

Siig mig, Johannes! er det saaledes?

BIRK med bortvendt Ansigt

Ja – javist! –

ANNA med stigende Angst

Og naar hun taler til Dig – naar hun seer paa Dig, saa banker dit Hjerte – stærkt – o, saa stærkt –

BIRK

Ja, ja, saaledes er det!

ANNA slipper hans Haand

Saa har Du nok Ret!

(efter en Pause)

Jeg forekommer mig selv som han der vandrede i Søvne paa Fjeldtinden og hvis Navn man raabte saa at han styrtede ned i Dybet; – Johannes – Du skulde ikke –

(betragter ham et Øieblik og gaaer mod Baggrunden men standser og brister i Graad)

BIRK

Anna, kjære Anna! fat Dig dog! berolige Dig!

ANNA tørrer Taarerne bort og siger med stigende Heftighed

Rolig? – jeg er jo rolig! Hvorfor skulde jeg ikke være det? – Forresten – Du maa ikke troe at det var andet end mit Spøg hvad jeg før sagde Dig, – jeg har ikke meent Noget dermed; – hører Du – Du skal ikke troe paa det, Du skal ikke erindre det. – Giv mig dem –

(hun tager Blomsterne fra ham. Med frembrydende Taarer)

Jeg tog Feil, det var ikke Dig, som – det var Bedstefader – –

(gaaer hurtigt ind i Bjælkestuen)

BIRK efter en Pause

Anna, Anna! Det var mig tungt, men jeg maatte jo; – og dog, ifald jeg traadte tilbage, ifald jeg, – det var jo Moderen der ledede det Hele, det var hende der gjorde det første Skridt, og jeg – hahaha! jeg svage, villieløse Taabe! – Men skulde jeg ikke nu have Ret til at bryde overtvært; – og ifald jeg gjorde det? Hvad vilde man saa dømme om mig? Det er bekjendt nok at Fru Bergs Formuesomstændigheder ikke have forbedret sig i den senere Tid, – tvertimod; – og desuden, den Taknemmelighed jeg skylder Familien. Nei, nei, – jeg kan ikke; det maa gaae som det vil!

Femte Scene

Birk. Fruen og Juliane (komme ud fra Hovedbygningen).

FRUEN

Naa, see der have vi ham da endelig; jeg har næsten ikke faaet tale et Ord med Dem endnu, – og da vore Gjæster allerede ventes til Middag, saa – –

BIRK

Allerede til Middag? Ja, De har Ret; lad det skee saa snart som muligt!

JULIANE afsides

Min Gud, hvor han er bleven utaalmodig!

FRUEN smilende

Nu, det lader til at De har Hastværk. – Juliane er ikke nær saa hæftig –

BIRK

Ikke det?

JULIANE

Men, Moder, hvor kan Du dog sige det.

FRUEN

Nu nu, det er jo bare mit Spøg. Men kom, Birk; lad os tale lidt sammen om vore Fremtidsplaner. – I unge Folk leve nu kun for Kjærligheden og Øieblikket og tænke ikke paa den Dag imorgen. –

Fruen og Birk spadsere op og ned tilvenstre.

JULIANE for sig selv

Men hvor kan Paulsen være? Jeg maa faa en Leilighed til at tilstaae ham Alt; jeg maa ialfald forberede ham; thi faaer han pludselig Sammenhængen at vide, saa skeer der en Ulykke, det er jeg vis paa. – Og Birk – han er jo ogsaa bleven saa lidenskabelig, – hvis jeg hævede Forbindelsen, eller blot forlangte Udsættelse – det vilde være at dræbe ham. – Gud bevare mig hvor fælt det er saaledes at kjæmpe mellem Pligt og Tilbøielighed.

Sjette Scene

De Forrige. Jørgen (kommer hurtigt fra Baggrunden).

JØRGEN hviskende til Juliane

Har ikke Paulsen været her?

JULIANE

Her? Nei; Hvad er paafærde?

JØRGEN

Han er som besat; Du har gjort ham reent ør i Hovedet og han vil strax ud med en Erklæring.

JULIANE

Nu?

JØRGEN

Hvad skulde jeg vel gjøre? Jeg sagde ham ligeud at Du allerede var forlovet, og – –

JULIANE

Og saa?

JØRGEN

Ja, saa blev han reent gal; han vilde have fat i Birk og løb henover Veien for at finde ham, jeg efter, men han havde faaet et Forspring og jeg tabte ham af Sigte.

JULIANE

Min Gud, kunde jeg ikke tænke at der vilde skee en Ulykke! Hvis han faaer fat paa Birk, saa – –

JØRGEN

Ja det maa for enhver Priis forhindres.

JULIANE

Men det var ogsaa uforsigtigt af Dig saa ligefrem at tilstaa –

JØRGEN

Ja, hvad skulde jeg gjøre?

Syvende Scene

De Forrige. Berg og Anna (komme fra Bjælkehuset).

FRUEN afsides

Min Gud, hvad skal det sige? hvad vil han?

JULIANE

Bedstefader herude!

BIRK

Jeg kjender ham igjen – Træk for Træk!

BERG

Ja det er rigtignok første Gang i de senere Aar at jeg drister mig hid naar der er Nogen herude; men idag maatte jeg; – nei, bliv, Anna! bliv – hvad gaaer der af Dig at Du ikke vil følge Din Bedstefader. –

(nærmer sig)

Der skal holdes Forlovelse her, hører jeg!

FRUEN

Ja, saa havde jeg tænkt.

BERG

Og saa har I isinde at skjænke Gaarden Birkedal til de unge Folk!

BIRK

Hvad? Gaarden – til mig?

(afsides)

O, det er disse Velgjerninger som gjøre mig ulykkelig. –

FRUEN til Berg

Naa, saa De er vidende derom? Det er da vel Anna, kan jeg tænke, som –

BERG med hævet Stemme

Det er Anna, som underretter den gamle Mand om hvad der foregaaer i hans Søns Huus. – I mener vel at dette her ikke kommer ham ved –

FRUEN

Ja, jeg havde rigtignok troet –

BERG

Men det gjør det dog paa en vis Maade. – Seer I, Mo’er –

Han tager nogle gamle Papirer frem.

JULIANE til Jørgen

Uf hvor han er ordinær; han kalder Moder Mo’er.

FRUEN

Nu, hvad er det?

BERG

Seer I, disse Papirer har min Søn, Jers salig Mand overdraget mig at levere –

FRUEN

Godt, godt! Giv mig dem da!

BERG

Nei – ikke til Jer – de tilhøre Sønnen af Gaardens forrige Eier –

BIRK

Hvad! de tilhøre –

BERG

Og ifald han lever og vi kan faa ham opspurgt –

BIRK

Men det er jo mig!

BERG

Dig? – Er Du –

BIRK

Javist er jeg; – Bedstefader, lad mig endnu kalde Dem saaledes, – kjender De mig ikke igjen? Mindes De ikke fra gamle Dage hvor ofte jeg kom hid med min Fader –

BERG

Med Arne – jo jo – nu mindes jeg; ja, det var dengang min Søn levede; men saa blev det anderledes, saa kom der fremmede Folk til Gaarden – og – –

FRUEN pegende paa Birk

For ham ere vi ialfald ikke fremmede, det maa De kunne indsee. –

BERG

Nei jeg skjønner nok – Saa det er altsaa med Arnes Søn I vil gifte jer Datter?

FRUEN

Ja, det har jeg aldrig lagt Dølgsmaal paa; men da nu Papirerne vel ere overflødige, saa – –

(vil tage dem)

BIRK

O nei, – jeg maa dog see hvad de indeholde.

(tager dem og læser)

FRUEN afsides

Min Gud! ifald de vare der allesammen!

BERG

Men, Anna! Du har jo ikke fortalt et Ord om at det var med ham.

ANNA

Jeg vidste det jo ogsaa først igaar –

De tale hviskende sammen.

BIRK afsides

Nei, men kan dette være muligt?

JULIANE til Fruen

Moder! hvad er det dog for Papirer?

FRUEN i ængstlig Spænding

Aa, hvad veed jeg det; Gamle Familiedocumenter, kan jeg tænke. – Det er uforsvarligt at bringe ham Sligt idag.

BIRK

Saa det har altsaa været Grunden til disse Velgjerninger – denne Forekommenhed!

(hviskende med Bitterhed til Fruen)

De gjætter naturligviis ikke hvad disse Papirer indeholde?

FRUEN

Jeg? Nei, hvor skulde jeg kunde –

BIRK som før

Nei naturligviis! Hvor skulde De kunne gjætte at hvis disse Documenter vare komne for Dagen dengang De førte Processen med min Fader, saa vilde Birkedal idag have været min uden at jeg behøvede at modtage den som Gave af Dem.

FRUEN

Men jeg forstaaer ikke –

BIRK

Virkelig ikke? Nu vel, jeg troer Dem, og skal stræbe at forklare Dem Sammenhængen. – Hvorledes disse Papirer ere komne i Deres Hænder veed jeg ikke; jeg veed at Berg var Deres Procurator og som man sagde, Frier tillige; nu, under slige Omstændigheder er det vanskeligt at afslaa en eller anden Smaatjeneste, naar en saadan forlanges, – at Berg fik disse Papirer i sit Værge er ganske naturligt; han maatte jo kjende Sagens skjulte Sider og – –

FRUEN

Og De troer altsaa –

BIRK

Jeg siger kun, saadan kan det forklares; intet videre, Frue, – intet videre! Over Bergs Forhold vil jeg ingen Bemærkninger gjøre; han vandt Processen for Dem – og kort efter gav De ham Deres Haand; –

FRUEN

Men, Birk!

BIRK

Ja, De maa tillade mig at tale ud; det er, som jeg mærker, første Gang at vi To tale aabenhjertigt sammen, – thi ogsaa jeg har skjult Noget for Dem: Viid da at Deres afdøde Mand har paa en vis Maade gjort sin Uret god igjen. – Det er ham jeg har at takke for min Opdragelse, min Underviisning.

FRUEN

Har han –?

BIRK

Han har understøttet mig og indtil idag har jeg været uvidende om de sande Bevæggrunde. – Om Motiverne til Deres Forekommenhed, Frue, – er jeg endnu ikke paa det rene; jeg veed ikke om en vis indre, bebreidende Stemme, eller Frygten for at disse Papirer ikke skulde være saa ganske tilintetgjorte, som Berg maaskee har forsikkret Dem, – jeg veed ikke, siger jeg, hvilket af dette der har ledet Dem; – men nu maa vort Mellemværende opgjøres.

FRUEN

Min Gud! Birk, De vil da vel ikke –

BIRK

Gjøre Brug af disse Papirer? Nei, vær De ganske rolig. Det glæder mig forresten at Berg heller ikke har næret nogen Frygt i saa Henseende; thi ellers havde han neppe vovet at lette sin Samvittighed ved at overgive dem i mine Hænder.

FRUEN

Men hvad er da Deres Hensigt?

BIRK

For det Første at berolige Dem med Hensyn til dette her. –

(han river Papirerne istykker og rækker hende dem)

– Og dernæst –

FRUEN

Nu?

BIRK

Dernæst løser jeg ethvert Baand mellem os.

FRUEN

De vil altsaa? – – De mener – Juliane, – –

BIRK

Ganske rigtigt; jeg ægter hende ikke!

FRUEN

Og De betænker ikke hendes Rygte? Vi ville komme i Folkemunde.

BIRK

Det indseer jeg dog ikke; Forlovelsen er jo endnu en Hemmelighed. – Jeg har først nu lært Juliane at kjende og jeg er kommen til den Erfaring at Ingen af os vil blive lykkelig med hinanden. – Desuden, –

(med Eftertryk)

jeg behøver vel ikke at minde Dem om hvad Andeel De har i vor Forlovelse og – –

FRUEN hurtigt

Det er nok, det er nok, naar det endelig maa saa være ; men Taushed venter jeg af Dem, Taushed i alle Henseender. –

BIRK

Det kan De stole paa; denne Sag bliver mellem os. –

(afsides)

Ha, endelig er jeg da fri!

JULIANE

Men, Moder, hvad er der i Gjære?

FRUEN

Stille Barn! – Fat Dig; det er muligt at her ikke bliver nogen Forlovelse af idag. –

JULIANE

Ingen Forlovelse? Men Gudbevares! hvad skal det sige?

JØRGEN sagte til Juliane

Paulsen maa have røbet sig, det er klart – –

(til Fruen)

Men hvad komme Papirerne den Sag ved.

FRUEN

Ei, – Papirerne komme jo ikke Sagen ved; det er Familieaffærer – gamle Documenter –

Ottende Scene

De Forrige. Paulsen (kommer fra Baggrunden).

PAULSEN

Naa, endelig træffer jeg ham da!

BIRK afsides

Hvad fattes ham? Skulde det virkelig være Anna som –

PAULSEN

Hør Birk! To Ord under fire Øine! Jeg har gjennemskuet Dig – jeg veed hvem Du elsker, – Din Hemmelighed –

BIRK

Menneske! hvoraf veed Du –

(afsides)

Jørgen havde altsaa Ret –

PAULSEN

Ligemeget! Men ogsaa jeg elsker hende – jeg er reent sterbens, – og Du maa afstaae hende.

BIRK

Afstaa? hvad mener Du?

PAULSEN

Som jeg siger; jeg har ældre Rettigheder.

BIRK

Har Du?

PAULSEN

Ja, det veed Gud jeg har! Jeg har traadt hende paa Foden, det har ikke Du; – jeg har været ulykkelig i lange Aar for den Sags Skyld, det har Du heller ikke!

BIRK

Men jeg begriber ikke et Ord! Hvem taler Du da om?

PAULSEN

Om Juliane naturligviis; hvem ellers?

BIRK

Og det er hende, som –?

PAULSEN

Ja vel, ja vel.

FRUEN til Jørgen

Nu ryger Hemmeligheden i Lyset!

JØRGEN

Den er jo alt fløiten

BIRK til Jørgen

Men Du sagde jo at det var Anna!

JØRGEN forvirret

Ja ja – jeg sagde – – for jeg troede – jeg havde ingen Idee om –

PAULSEN til Birk

Jeg siger Dig – Du maa – ellers vil der skee en Ulykke!

BIRK med hævet Stemme

Paulsen! Du tager Feil; jeg er ikke forlovet med Jomfru Juliane. –

JULIANE til Fruen

Gud! saa er det altsaa reent forbi mellem os!

FRUEN

Ti stille!

PAULSEN

Ikke – ikke forlovet! Hvad skal det sige?

BIRK

Som jeg siger.

PAULSEN til Jørgen

Men, Gud bevare mig! Du fortalte jo –

JØRGEN

Ja jeg vidste tilforladelig ikke – eller rettere sagt – det var – ha ha ha – det var igrunden mit Spøg, – bare for at sætte lidt Skræk i Dig.

PAULSEN

Naa, Tak skal Du have!

(gaaer hen til Juliane)

– Juliane! altsaa er jeg dog Din eneste Kjærlighed ligesom jeg var Din første!

JULIANE rækker ham begge Hænder

Min Ven!

FRUEN

Men, Herr Paulsen, hvorledes skal jeg forstaae dette?

JØRGEN gjør Miner til ham

Ja Du glemmer nok Erklæringen!

PAULSEN

Nei vist ikke; den er allerede gjort – igaaraftes paa Sancthanshougen. –

JULIANE forvirret

Ja, nei – det vil da sige – ikke saa ligefrem –

(til Birk)

De maa ikke troe –

JØRGEN afsides

Den Fandens Sladderhank!

BIRK sagte til Jørgen

Aha, hænger det saaledes sammen? Allerede igaar vare Juliane og Paulsen enige; nu saa begriber jeg nok hvorfor det skulde være Anna som –

JØRGEN

Tys, tys! jeg beer dig!

BIRK

Naa, vær Du kun rolig!

PAULSEN

Men hvor er altsaa denne gaadefulde Kjæreste, som Du forstaaer saa godt at forvare?

BIRK

Kjæreste? Hvad mener Du?

PAULSEN

Ja, for forlovet er Du jo – det tilstod Du! – Naa, hvor er hun? Herud med Sproget!

BIRK

Nu vel da, – her – her staaer hun.

(peger paa Anna)

ALLE

Anna!

ANNA

Gud, hvad skal det sige!

JULIANE afsides

Hvilken Selvopoffrelse!

BERG

Anna? er det hende –?

BIRK

Ja netop! Forlovelsen har været hemmelig i Ordets egentligste Forstand; men Fru Berg, og Svigerinde Juliane og Svoger Jørgen og jeg, vi forstaae jo ogsaa at bevare Hemmeligheder; ikke sandt?

FRUEN

Ja, det haaber jeg.

BERG

Men, Anna, hvorfor har Du aldrig sagt mig –

ANNA hviskende

Gud, Bedstefader! jeg veed jo selv Intet.

BIRK ligeledes

Ja Anna, Du seer jeg gjorde ligesom Paulsen, jeg sprang ogsaa over Erklæringen. Hvorledes er Du tilsinds?

ANNA

Johannes! Du veed jo –

(hurtigt)

det Du veed!

PAULSEN

Men det er dog en behagelig Situation at være forlovet; det er ligesom om alle de gaadefulde Modsigelser i Tilværelsen opløste sig i en – en – lad mig kalde det en Duft, – da først forstaae vi hvorfor vi leve.

JØRGEN

Men Dine Theorier om Kjærligheden maa Du nu give Løbepas!

PAULSEN

Mine Theorier? Aldrig i Evighed; men jeg lader være at anvende dem, det forstaaer sig. – I Forlibelsestiden tager man Kjærligheden theoretisk; Forlovelse derimod og Ægteskab, – seer I, det er practiske Forholde, og i det Practiske, veed man nok strække ikke altid Theorierne til.

FRUEN

Men hvorom Alting er, saa faa vi idag to Forlovelser at offentliggjøre istedetfor een. –

JØRGEN leende

Og derfor kan vi takke Paulsens brændbare Hjerte!

BIRK med et Blik paa Anna

Nei, derfor kan vi takke de gamle Erindringer!

ANNA kaster sig i hans Arme

Johannes!

BIRK

Anna!

PAULSEN smægtende til Juliane

Gamle Erindringer!

JULIANE

Julian!

PAULSEN

Juliane!

De omfavne og kysse hinanden.

Innledning til Sancthansnatten

ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

I romantikkens diktning finner man ofte at to verdener, en ideell og en triviell, stilles mot hverandre. For at den eteriske skjønnhetens og fantasiens sfære skal fremstå med særlig tiltrekningskraft, blir den kontrastert mot det ordinære og dagligdagse, småborgerens begrensede tilværelse, som gjerne blir satirisk belyst. Begrepet spissborger (opprinnelig med betydningen ‘krigsknekt bevæpnet med spyd’) hadde i det 19. århundre for lengst fått en nedsettende betydning, og var kommet til å betegne den jevne borger, tillagt sneversyn og materielle interesser. På den annen side ble begrepet student gitt betydningen ‘et ungt, idealistisk innstilt menneske’. I norsk litteratur kan vi se Henrik Anker Bjerregaards syngespill Fjeldeventyret (1825), med musikk av Waldemar Thrane, som et tidlig eksempel på en viss kulturell motsetning.

Ibsen hadde tidlig anlegg for et dobbelt blikk på diktning som kretset omkring nasjonale stemninger og motiver. Vi finner det i hans teaterkritikk, og det gikk ikke lenge før det kom til uttrykk også i hans dramatikk. En måned etter sin ankomst til Bergen 21. oktober 1851 (jf. Dahl 2002) fikk han et vink om hva den bergenske offentligheten ønsket at han skulle bidra med. Det skjedde ved en bemerkning i forbindelse med en stemningsrapport fra teateret i Bergens Stiftstidende 20. november 1851:

Hr. Ibsen er engageret som Theaterdigter, og vi ville haabe i Saisonens Løb, nu da han kjender og vurderer vort Theater, at erholde fra hans Haand nogle nationale, efter Theatrets Kræfter afpassede Skuespil, som kunne give vor Scene ogsaa i den Forstand dens rette Betydning (Anonym 1851).

Det samme håpet til Ibsens gjerning i Bergen hadde teaterets styre. Allerede våren 1852 fikk han av styret bevilget midler til en studietur til Danmark og Tyskland. Han skulle skaffe seg kunnskap og innsikt som kunne kvalifisere ham som instruktør og gjøre ham fortrolig med ulike muligheter angående scenisk arrangement, dekorasjoner, kostymer o.a. Etter tre måneders fravær, for det meste i København og Dresden, kom han tilbake til Bergen mot slutten av juli 1852.

Den unge Ibsens mottagelighet for aktuelle strømninger i tidens teaterliv kom raskt til å bære frukter, og det var ikke noe paradoks at en slik dannelsesreise til utlandet skulle gi impulser til arbeidet med nasjonal dramatikk. Blant annet merket han seg en tydelig interesse hos dramatikere og publikum i Danmark for syngespill med folkloristiske motiver kombinert med borgerlig satire. Talt tekst med musikk, såkalt melodrama, var en dramatisk form som hadde vokst frem omkring 1780. Starten ble gjort med J.-J. Rousseaus Pygmalion (med musikk av amatørkomponisten H. Coignet) i 1770, men ideen ble videreført på tysk grunn, hvor melodramaet snart ble innført som en del av syngespillstilen. Det fulgte genren også til norske scener, hvor melodramatiske innslag i syngespillene ikke var noen sjeldenhet. Som eksempel kan nevnes at L.M. Lindeman hadde komponert fire melodramaer til Wergelands Campbellerne da dette stykket ble oppført ved Christiania Theater i 1838. Av stykker med melodramatisk musikk som ble oppført under Ibsens tid ved Det norske Theater, er Carsten Hauchs Søstrene paa Kinnekullen det eneste som er kjent. Hvem som har komponert musikken til dette stykket, er ikke kjent.

Et av de første teaterstykkene Ibsen fikk anledning til å se i København, var J.Chr. Hostrups Mester og Lærling, romantisk syngespill i fem akter, som gikk på Casino Theater. Stykket fremstiller dels et borgerlig miljø av københavnere og dels en del alvefolk. Handlingen foregår på et landsted nær København og byr på skogsscener, havescener og interiørscener. Det er sommerkveld som går over til å bli natt. Helten har oppholdt seg blant alvene, men finner tilbake til menneskene. Han erfarer især mennenes falskhet og hensynsløshet, og ved sin manglende kjennskap til deres omgangsformer blir han et middel til å sette borgerlig løgnaktighet og egennytte i relieff. Ved hjelp av magi kan han gjennomskue menneskene, og de blir satirisk belyst. Ibsen oppsøkte Hostrup for å snakke om stykket, og det ble senere oppført i Bergen (M. Meyer 1971, 97).

En annen av Hostrups komedier som Ibsen trolig har studert, er syngespillet En Spurv i Tranedans (1846). Også her er det et overnaturlig innslag, en magisk ring som gjør en skreddersvenn midlertidig attraktiv for adel og borgerskap, og skaper forviklinger som avslører sosial forfengelighet. Rammen omkring handlingen er farvet av en karakteristisk spenning mellom studenter og spissborgere.

I det hele tatt var romantisk eventyrkomedie med sang en populær genre i Danmark. Et tredje stykke som Ibsen nok har kjent, og som ifølge Fredrik Paasche har vært et forbilde for hans arbeid, er J.L. Heibergs Syvsoverdag, komedie i tre akter (1840) (Paasche 1908, 67–68). Handlingen foregår dels på Fredensborg og dels ved Gurre Sø, og på to tidsplan; noen av personene er københavnske borgere fra samtiden, og andre er kongelige og hoff-folk fra middelalderen i kretsen omkring Valdemar Atterdag. Phantasus, en luftens ånd, sammen med sylfer, alver, undiner og gnomer er aktører som bidrar til den eventyrlignende stemningen. To adoptivbarn, Anna og Balthasar, som hører til i den borgerlige verden, har på magisk vis adgang til fortidens miljø ved Gurre Sø. Anna og middelalderskalden Thorstein knyttes sammen i kjærlighet, og Thorstein blir med tilbake til samtiden. Motsetningen mellom de københavnske spissborgerne og de idealistiske unge er gjennomgående for konflikten i stykket.

Allerede før Ibsen dro videre til Tyskland, kan han ha fått tak i en nettopp utkommet tysk bok: Hermann Hettners Das moderne Drama, en kritisk gjennomgang av aktuelle dramatiske genrer, skrevet især med tanke på yngre dramatikere som trengte veiledning. En undergenre som Ibsen må ha merket seg omtalen av, er det Hettner kaller «das romantische Märchenlustspiel» (Hettner 1959, 244). Som det mest fullendte mønsteret for den romantiske eventyrkomedien nevnes Shakespeares A Midsummer Night's Dream (skrevet ca. 1595). Da Shakespeare-resepsjonen skjøt fart på det europeiske kontinentet mot slutten av det 18. århundre, fikk også dette skuespillet økt betydning. Ved inngangen til det 19. århundre hadde for eksempel Goethe tatt opp tråden fra Shakespeares drømmespill ved å legge inn et intermezzo i første del av sin tragedie Faust, «Walpurgisnachtstraum, oder Oberons und Titanias Goldne Hochzeit».

De danske romantikerne forsøkte å gjenopplive eventyrkomedien som genre. Eksempler på det er de omtalte stykkene av Heiberg og Hostrup, men også et tidlig stykke av Adam Oehlenschläger, det lyriske dramaet Sanct Hansaften-Spil (1803), kan nevnes. Det inneholder både komiske og tragiske elementer og består av en rekke korsanger, dialoger og monologer i ulike versemål. Handlingen fremstiller en utflukt til Kirstens Kilde i Dyrehaven i København. To unge mennesker som er holdt adskilt av standsforskjell og sosiale konvensjoner, får ved list anledning til å møtes. Her utfoldes et farverikt skue av markedsløyer, med dansere, musikere, selgere, marionett-teater, kunstdommere, en Harlekin-figur o.a. Mens dagen svinner og stillheten overtar, opptrer andre og mer eteriske skikkelser: «Døden», «Sanct Kirsten», «en alvepike» og «Kiærligheds Genie» . Den siste anviser de unge elskende den eneste veien ut av verdens kjærlighetsløse kummer; døden.

Da Ibsen på sin stipendreise kom til Dresden i juni 1852, var Shakespeares eventyrkomedie ett av de skuespillene som stod på plakaten (Arestad 1946, 93; Van Laan 1995, 287; Ewbank 2001, 70–71). Hettner beskriver stykkets verden med entusiasme: Vi befinner oss «utenfor den vanlige verdens liv. Alver og gnomer, gode og onde ånder viser seg, de vidunderligste og sjeldneste ting skjer, ting som motsier naturlovene; kort sagt, vi lever i en fortrollet verden, i drømmens land, i underets poesi» (Hettner 1959, 244, til norsk ved A.Aa.). Dramatikeren får drømmens verden til å virke sann og fornuftig, mens virkeligheten fremtrer som unaturlig og floket, og hele spillet prøver på listig vis å lokke tilskueren til å akseptere den overnaturlige verden som den egentlige.

Ibsen behersket ikke engelsk og kan ha lest A Midsummer Night's Dream i August Wilhelm von Schlegels tyske oversettelse. Schlegels oversettelse av 17 Shakespeare-skuespill, deriblant Ein Sommernachtstraum , kom ut i to bind 1797–1810. Det er minst like sannsynlig at han leste stykket i Adam Oehlenschlägers danske oversettelse, En Skiærsommernats Drøm (1816 og senere), eller muligens i en annen dansk versjon, Simon Meislings (1807–08). Det er likevel grunn til å tro at det først og fremst var oppførelsen av den shakespearske eventyrkomedien på Hoftheater i Dresden som inspirerte Ibsen til å velge sankthansnattens flettverk av det mytiske, det erotiske og det trivielle som emne for sitt skuespill. Han har ikke i brev eller på annen måte fortalt om sine teateropplevelser i Dresden, men det er en utbredt oppfatning at Hoftheater på denne tiden forvaltet Shakespeares dramatiske kunst på en fremragende måte. Innflytelsen fra København-oppholdet hadde trolig mindre betydning i denne sammenhengen (Ewbank 2001, 71–72).

Allerede tittelen som Ibsen har valgt, antyder slektskap både med Shakespeares og Oehlenschlägers midtsommernattsskuespill. Når det gjelder handling, er likheten med det engelske stykket størst. Både i Shakespeares og Ibsens komedier opplever vi en kjærlighetsforvikling mellom fire unge mennesker, som lykkeligvis finner frem til seg selv og sine egentlige kjærester etter en natt i skogen hvor alvene rår. Hos Shakespeare er det i utgangspunktet to gutter som vil ha samme jente (Hermia), hos Ibsen to jenter som er bundet til eller tiltrukket av samme gutt (Johannes Birk). Hos Shakespeare møter vi et alvevesen, Puck, som også kalles Robin Goodfellow, og som i mangt minner om Nissen i norsk folketro. Han og hans herre, Alvekongen, kryster saften av en magisk blomst i øynene på de sovende unge, slik at de går surr i sine forelskelser, men til slutt havner i ekte parforhold. Hos Ibsen er Nissen den som ved et lignende middel (magisk blomstersaft i punsjbollen) sørger for at de rette kjærestene finner hverandre.

En av de unge mennene som kommer til gårds i Sancthansnatten, Julian Paulsen, karakteriseres av sin venn, vertinnens sønn Jørgen, som «en ægte Digter mørk og vild» (), selv om han ikke har offentliggjort noe ennå. Denne dikter-skikkelsen kan lede tankene til romantikkens forestillinger om Lord Byron (Woerner 1923, b. 1, 61), blant annet når han taler om sitt «mørke sønderrevne Væsen» (). Like viktig er trolig impulsene fra Søren Kierkegaards tanker om estetikeren som mennesketype, for eksempel når Paulsen reflekterer over at andre mennesker vil bemerke hans utseende som «et aandrigt Ansigt! et skarpt Blik – noget melankolsk – men interessant, – forbandet interessant» (). Han omtaler seg overfor Jørgens søster, Juliane, som fylt av «Weltschmerz» (). Til den tredje unge mannen, Johannes Birk, sier han at det skal så lite til før han blir «mørk og bitter», men Birk svarer at han er lei av å høre Paulsens snakk om sine lidelser og sitt mørke humør, «det er lutter Affectation» (). Paulsen kan også ha lånt trekk fra Henrik Wergeland, slik han særlig ble fremstilt i Welhavens pamflett Henrik Wergelands Digtekunst og Polemik (1832). Welhaven hevder der at Wergeland har hatt Byron og Shakespeare som forbilder, men at han er blitt stående ved å kopiere deres feil (jf. Welhaven 1990–92, b. 3, 80). Paulsens svermeri for «den stolte vilde Natur» () eller «den stolte frie Natur» () kan minne om Byrons ekte og lidenskapelige naturtilbedelse. Paulsens svermeri for det nasjonale og opprinnelige er ikke byronsk, men kan henspille på Wergeland og hans tilhengere.

At det byronske sees som en motsetning til det nasjonale, kommer sterkere til uttrykk i en variant som står i den første trykte versjonen av Sancthansnatten, i Efterladte skrifter 1, hvor grunnlaget er en annen sufflørbok, BOB hBI, fra Bergen Offentlige Bibliotek. Her kommer Julian Paulsen – i samtalen med Juliane mot slutten av første akt, 14. scene – inn på det som skjedde med hans personlige utvikling, etter at han hadde måttet gi opp sin kjærlighet til huldra og det primitivt nasjonale:

jeg maatte indtage et negativt Standpunkt ligeoverfor Menneskeheden. Jeg begyndte med at nedlægge min Sjæl i Theaterkritiker og Korrespondentartikler for Provindspressen, som – nok sagt – – jeg gik bestandig videre paa denne negative Bane. Lidt efter lidt ansatte der sig indeni i mig noget Mørkt, noget Djævleblændt – – Dæmonisk skulde jeg sagt – noget vist – lad mig kalde det Menneskeforagt, noget Byronsk. Heraf kommer denne Splittelse, denne Disharmoni, som man bemærker i mit Væsen; paa Overfladen er jeg kold, for ikke at sige iisnende kold; men her indenfor brænder det – tro De mig – det brænder – – (skyller et Glas Punsch ned.) (ES 1, 399)

Paulsens selvfremstilling her kan tyde på at Ibsen i Sancthansnatten arbeider med å løsrive seg fra en viss romantisk estetikk som hadde preget ham i årene omkring 1850 (jf. S. Skard 1939, 119).

Liksom i skuespillet Huldrebrylluppet (1851) av Ibsens venn Paul Botten-Hansen kommer nasjonale stemninger til uttrykk på to nivåer i Sancthansnatten; det ene som gjenstand for parodisk behandling, det andre med et positivt fortegn. Den delte innstillingen til nasjonale holdninger finner vi også i teateranmeldelser Ibsen skrev i « Manden»/ Andhrimner forsommeren 1851. Etter premieren på P.A. Jensens skuespill Huldrens Hjem har han den innvendingen at:

det Nationale kun er noget Udenpaahængt, som ingenlunde berører Stykkets Grundvæsen. Til denne nationale Flitterstads maa henregnes Stevkampen, Springdandsen, Skjældsordene og Dialektudtrykkene, som vel kunne blænde den Ubefæstede, men som for den kritiske Undersøgelse vise sig i al sin Tomhed og Kjærneløshed (HU 15, 80).

Han runder av sin omtale med en programerklæring for den nasjonale dramatiske litteraturen. Forfatterne må forstå å skjelne virkelighetens fordringer fra kunstens; virkelighetens rå kanter må slipes bort før verket kan bli kunst:

Og da ville de ogsaa begribe, at det Nationale i Kunsten ingenlunde fremmes ved en smaalig Kopieren af Scener fra Hverdagslivet; da ville de indsee, at den nationale Forfatter er den, der forstaar at meddele sit Værk hiin Grundtone, der klinger os imøde fra Fjeld og Dal, fra Li og Strand, men fremfor Alt fra vort eget Indre (HU 15, 81).

Konflikten mellom de to nivåene av det nasjonale har også berøringspunkter med en annen av tidens skuespillkonvensjoner. I en omtale i Samfundsbladet 1. mars 1851 av Asylet paa Grønland. Han er ude og læser : Studentervaudeville i een Act , av Richard Petersen, peker Ibsen på at det aktuelle skuespillet må vurderes i relasjon til dets genremessige egenskaper:

Vi ere i de senere Aar blevne bekjendte med en ny Art af Skuespil, hvilken, om den end ikke af Æsthetikerne indrømmes Plads blandt de dramatiske Kunstformer, dog i en vis Forstand har erholdt sin Berettigelse, – jeg mener nemlig Studenterkomedien (HU 15, 37).

Denne typen skuespill defineres i artikkelen ut fra et krav om at den utvikler en grunnidé, «nemlig Fremstillingen af det Aandige, repræsenteret ved Studenten, i dets Brydninger med det Ikke-Aandige, der her maa fremtræde som Spidsborgerlighed» (HU 15, 38). Ibsen viser til Hostrup som den som har lansert den nye skuespilltypen i Norden. Han hevder også at studenterkomedien i samtiden gjerne fremtrer som vaudeville og ikke som lystspill.

Ifølge listen over de handlende opptrer hele tre studenter i Sancthansnatten – Jørgen Kvist, som er sønn av vertinnen, og de to gjestene Johannes Birk og Julian Paulsen, som begge i utgangspunktet er interessert i Jørgens søster Juliane. Dette kan synes å komplisere spørsmålet om hvem av de opptredende som representerer «det Aandige». Det er tydelig at fru Berg ved sine sosiale ambisjoner og sin manglende forståelse for det som er knyttet til den gamle bjelkestuen, nærmest kan karakteriseres som spissborgerlig. Det samme gjelder hennes datter Juliane. Sønnen Jørgen er relativt nøytral. Julian Paulsen presenterer seg mer som dikter enn som student, og kan ved den parodiske belysningen han utsettes for, blant annet ved sin sans for selviscenesettelse, ikke representere noe åndig. Det blir Johannes Birk, som i løpet av handlingen orienterer seg bort fra Juliane og kommer til forståelse med Anna, som best svarer til rollen som student i studenterkomediens forstand. Ledet av Anna blir han i stand til å se inn i det eventyrlige, i sitt eget indre, sin egen fortid, i den åpne Sancthanshaugen, mens Paulsen og Juliane bare oppnår en overfladisk og falsk forståelse av det samme synet.

Med Sancthansnatten holder prosaen sitt inntog i Ibsens dialog, men det finnes også innslag av vers, ikke minst i aktavslutninger og aktinnledninger. Anna synger enkelte folkeviselignende vers mens hun arbeider. Nissens versform er knittel, en folkelig form med parrim, ofte brukt i satirisk diktning. I åpningen av annen akt opptrer et kor av «Usynlige Alfer»: Alvene synger i trokeiske firtaktere, en svært utbredt form under romantikken. Generelt er versformen i stykket forbeholdt skuespillets poetiske stemninger, mens den mer prosaisk-spissborgerlige dialogen er henvist til prosa. Unntaket er gjenkjennelsesscenen i slutten av annen akt, der selv Paulsen og Juliane taler på vers, i kryssrimede femfotsjamber.

Sammen med Olaf Liljekrans og Gildet paa Solhoug fremtrer Sancthansnatten som det mest nasjonalromantiske av Ibsens skuespill. En rekke nasjonale og folkloristiske rekvisitter nevnes flere steder i stykket – nisse, hulder, alver, haugfolk, viser og eventyr, lindetrær og granlier. Man finner en rekke strofer og vers i romantisk folkevisestil. Nissen nevner at «Huldren […] synger og slaaer sit Langelegspil» (). Langeleik er et strengeinstrument som har vært i bruk i Norge i alle fall fra tidlig på 1600-tallet, spredt over hele landet, men dets popularitet gikk tilbake på slutten av 1700-tallet. Fra 1840-årene kom langeleiken til å spille en viktig rolle som nasjonalromantisk symbol. I Wergelands farse Vinægers Fjeldeventyr (1841) er langeleiken et symbol på det norske. Da Wergeland i 1842 gav ut en liten samling dikt «i Dølemaal», gav han den navnet Langeleiken.

I enkelte av personenes egenskaper og i relasjonene mellom dem kan det skimtes et motiv som er langt mer poengtert i folkeeventyret «Manddatteren og Kjærringdatteren», trykt første gang i Asbjørnsen og Moes samling av norske folkeeventyr i 1842. Mens Anna Berg, skuespillets nasjonalromantiske heltinne, er datter av fru Bergs avdøde mann og stedatter av fru Berg, er Juliane Kvist datter av fru Berg og hennes første mann, som også er død. I eventyret er all sympati på manndatterens side; hun er den vakre og snille av de to. Hun herses med av sin onde stemor, men hun får magiske hjelpere, og det er den late og uskikkelige kjerringdatteren som kommer dårligst ut (Johnsen 1982, 33–40). I skuespillet er denne motsetningen klart dempet, men også her er det manndatteren som fortjener publikums sympati og som blir vinneren, idet stemoren hennes setter henne til det simpleste arbeidet, mens hun intrigerer for å skaffe sin egen datter rikdom og et godt giftermål.

Det finnes en annen mulig kilde til Ibsens bruk av motivet med manndatteren og kjerringdatteren enn folkeeventyret. I Henrik Hertz' romantiske tragedie Svend Dyrings Hus (1837) har Svend Dyrings annen hustru, fru Guldborg, datteren Ragnhild fra sitt første ekteskap, mens Svend Dyring fra sitt første ekteskap har datteren Regisse foruten to mindre sønner. Også her er det mannens datter som vinner leserens sympati, især fordi hun undertrykkes av sin stemor, mens kvinnens datter er en mindre positiv skikkelse. Begge de to unge pikene er tiltrukket av ridder Stig Hvide, som elsker Regisse.

TILBLIVELSE

Ibsens uttalelser ved ulike anledninger i ettertid gir ikke noe entydig bilde av hvordan og når han begynte på det første skuespillet han leverte til sin arbeidsgiver, Det norske Theater i Bergen. Ifølge muntlig meddelelse til Henrik Jæger i 1887 hadde han før sin utenlandsreise inngått en avtale med en studiekamerat, Theodor Bernhoft, om at de to skulle skrive et skuespill sammen. Da Ibsen sendte Bernhoft sitt utkast til Sancthansnatten, svarte han at han i mellomtiden var begynt på et studium som hadde ledet tankene hans bort fra slike ting (jf. Midbøe 1960, 143). Da det mange år senere ble aktuelt å planlegge en samlet utgave av Ibsens skuespill, på tysk i første omgang, reagerte Ibsen negativt på at Sancthansnatten skulle tas med. I et brev til sine tyske utgivere 19. september 1897 går han nokså langt i å frakjenne seg hovedansvaret for at Sancthansnatten ble skrevet:

Stykket er et miserabelt produkt, der ikke egentlig hidrører fra min hånd. Det er bygget over et løst, fuskeragtigt udkast, som jeg i sin tid modtog fra en studiekammerat, bearbejdede og satte mit navn på men som jeg nu umulig kan vedkende mig.

Enkelte har ment at skuespillet må ha blitt ferdig mens Ibsen var i utlandet (jf. M. Meyer 1971, 100), mens andre har hevdet at det ble ferdigskrevet i Bergen høsten 1852 (Jæger 1889). Selv oppgir Ibsen, i et tilbakeblikk på sin litterære virksomhet i søknaden av 10. mars 1863 til Kongen om diktergasje, at han fra sin utenlandsreise i 1852 bragte med seg tilbake til Bergen «et nyt Skuespil i 3 Akter, betitlet ‹Sancthansnatten›» . I alle fall hadde utenlandsreisen hatt produktiv betydning for denne eventyrkomedien. Samtaler han hadde hatt med teaterfolk ikke minst i København, teaterkunst han hadde sett, og litteratur han hadde lest, hadde pekt ut retningen for det arbeidet han høsten 1852 kunne levere teateret.

UTGIVELSE

Ibsen gjorde ikke noe forsøk på å få Sancthansnatten utgitt som bok, ikke engang i omarbeidet form, som han ellers gjorde med flere av de tidlige skuespillene. Da Julius Elias og Paul Schlenther i 1897 la frem sine planer om en samlet tysk utgave av verkene hans, nevnte Ibsen i et brev at det var et par skuespill han hadde skrevet i sin ungdom, som han ikke ønsket å offentliggjøre. Elias gjorde et forsøk på å få dikteren til å forandre oppfatning når det gjaldt Sancthansnatten, men fikk et svar som var meget skarpt i tonen:

For sidste gang må jeg herved kategorisk erklære at jeg hverken vil eller kan lade skuespillet «Sankthansnatten» optage i samlingen af mine arbejder. […] Jeg må derfor indstændig bede Dem og dr. Schlenther ikke yderligere insistere på at dette makværk bliver offentliggjort. Langt fra at forklare noget af min øvrige produktion står det ganske udenfor enhver sammenhæng med denne; jeg har derfor allerede i mange år betragtet det som uskrevet og ikke existerende (brev til Elias 19/9 1897).

Sancthansnatten ble ikke trykt så lenge Ibsen levde.

OPPFØRELSE

Sancthansnatten ble satt på plakaten for teaterets stiftelsesdag 2. januar 1853, og forfatterens riktige navn var for første gang med i kunngjøringen: Henr. Ibsen. Dikteren må ha vært relativt tilfreds med sitt verk. At han vedkjente seg forfatterskapet, innebar også at han fikk eneansvaret for regien. Rollene ble besatt slik at Helene Wiese spilte Fru Berg, Jacob Prom og Benedicte Hundevadt spilte rollene som hennes to barn fra første ekteskap, Jørgen og Juliane Kvist; Louise Brun spilte stedatteren Anna Berg, Andreas Isachsen og Johannes Brun spilte de to besøkende studentene Johannes Birk og Julian Poulsen, mens Lucie Johannesen spilte Nissen. En gruppe bønder samt alver og haugfolk ble spilt av statister. Prøvene kan ha startet like før jul 1852; ved Teaterarkivet i Bergen er det bevart åtte rollehefter med påskrift om at de ble utlevert 19. desember 1852.

I stedet for å benytte teaterets standarddekorasjoner valgte direksjonen å spandere penger på nye dekorasjoner, et tegn på at man ønsket å gjøre noe spesielt ut av denne oppsetningen. Ibsen hadde forfattet en lyrisk prolog om kunstens oppgave; å fortolke folkets liv. Den ble fremsagt av skuespilleren Harald Nielsen.

Både syngespilltradisjonens og operaens sterke stilling ved teatrene omkring 1850, og den nasjonalromantiske og balladepregede karakteren ved Sancthansnatten, er med på å skape et inntrykk av at Ibsen har tenkt seg mye musikk til forestillingen, særlig i annen akt. I hvilken grad Det norske Theaters musikere, arrangører og komponister har maktet å følge opp dikterens og instruktørens ønsker, er usikkert. Kildene inneholder lite om den musikken som ble benyttet.

Plakaten for forestillingen (se illustrasjon s. ) opplyser at det som vanlig ble spilt både forspill og mellomaktsmusikk. Orkesteret åpnet med ouverturen til Zampa (1831) av Ferdinand Hérold. Mellom prologen og første akt hadde man valgt norsk musikk: ouverturen til Fjeldeventyret av Waldemar Thrane. Før annen akt spilte orkesteret ouverturen til Les deux journées (1800) av Luigi Cherubini, og før tredje akt ouverturen til Le vampyr (1828) av Peter Josef von Lindpaintner. Fjeldeventyret, Henrik Anker Bjerregaards syngespill (1824), var oppført ved teateret i oktober 1851, og ouverturen av Thrane ble trolig ofte spilt til norske stykker. Ouverturene av Cherubini og Lindpaintner kan regnes til orkesterets standardrepertoar til bruk som mellomaktsmusikk.

Plakat for uroppførelsen av Sancthansnatten ved Det norske Theater i Bergen 2. januar 1853. Teaterarkivet UiB/Bergen Museum, Teatersamlingen, UiB

Musikalsk leder ved teateret på denne tiden var Edvard Bull, bror av Ole Bull. Det er ikke kjent at han har komponert eller arrangert noe musikk til teaterets oppførelser, og det er tvilsomt om han hadde den nødvendige musikalske utdannelsen og erfaringen til å komponere eller arrangere musikk til oppførelsen av Sancthansnatten. En mer sannsynlig bidragsyter var den opprinnelig tsjekkiske musikeren Ferdinand Giovanni Schediwy, som i 1825 hadde slått seg ned i Bergen. En tid var han orkesterleder ved Det dramatiske Selskab og arrangerte musikk for noen av oppførelsene der. I Ibsens tid i Bergen var Schediwy mye benyttet til å komponere og arrangere musikk for teaterets oppførelser. Det fantes imidlertid også andre arrangører som arbeidet for teateret, så det er usikkert om det var Schediwy som skrev musikken.

I flere av scenene, ikke minst i annen akt, som foregår om natten og er lokalisert i skogen i nærheten av «en rund Bjergkolle» (), er det foreskrevet musikk, for eksempel i femte scene: «Dæmpet Musik høres fra Baggrunden; – Bjerget aabner sig, og i det Indre sees en stor og glimrende oplyst Hal […]» (). Det kan se ut til at det har vært bakgrunnsmusikk sammenhengende fra dette stedet og ut akten; Birks ord «Og disse Toner» (), aktavslutningen med «Chor af Usynlige Alfer» () og «Efterspillet hendøer lidt efter lidt» (tillegg i B) kan tyde på det. Det er usikkert om noen av diktene i denne delen er blitt sunget, eller om de er blitt deklamert. Det dreier seg om balladeetterligninger, men ingen av dem tilsvarer helt noen av folkevisenes vanlige strukturer.

Det er bevart noter til tre av sangene i Sancthansnatten: Annas sang eller nynning til arbeidet, «Og hør, liden Fugl paa Furrukvist!» (), et blandet kor av «Bønder og Piger» som går over scenen og synger «Mens Felen klinger gjennem Mark og Li» () og et kor av «Usynlige Alfer» i åpningen av annen akt som synger «Stille, stille; Natten kommer» (). De bevarte notelinjene til denne sangen (i tre eksemplarer) er merket «soprano». Ved oppførelsen i Bergen har den trolig vært fremført av damekor, og siden stemmen er merket for sopranene, har den sannsynligvis vært sunget to- eller trestemt. En eller to altstemmer må da være kommet bort. Notelinjer til alle tre sangene er gjengitt i sammenheng med realkommentarene.

Forestillingen startet kl. 17 og varte til kl. 20.30.

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Av byens to aviser var det bare Bergens Stiftstidende som (5. januar 1853) bragte en omtale av denne urpremieren. Anmelderen hadde festet seg mest ved det folkloristiske apparatet:

Herr Henr. Ibsen gav i Søndags tilbedste Førstegrøden af sit dramatiske Forfattertalent i Eventyrkomedien «Sankthansnatten», med Nisse, Huldre og hvad der forresten foregaar inde i Hougen Sankthansnatten af «nationale Dandse» mellem Vætter og Huldrer, Kjærlighedsscener mellem Fjeldkongen og liten Karin m. m. (Anonym 1853a).

Teateret hadde fullt hus; mange måtte gi opp å få billett, forteller avisen, og det ser ut til at forventningene var store. Anmelderen roser de nye dekorasjonene som var malt av Frederik Sørvig; de «vare særdeles heldigt udførte og svarende til de Forventninger, man har havt om denne unge Theatermaler» (Anonym 1853a). Når det gjelder skuespillet, er vurderingen hovedsakelig basert på publikums reaksjoner, og de var ikke særlig positive. Det ser ut til at det ikke har vært lett å få med seg hva som foregår på scenen, og anmelderen gjør ikke noe forsøk på å formidle innholdet til leserne:

«Sankthansnattens» Idé og Handling er nok forblevet staaende noget paa det Uklare for Publikum, som ved Teppets Fald syntes lidt konsterneret, men vi betvivle ikke, at den anden Opførelse paa Onsdag vil give Forfatteren et mere fyldestgjørende Resultat, især dersom det gives for et ligesaa fuldt Hus som i Søndags (Anonym 1853a).

At skuespillet allerede skal være innsendt til oppførelse i Kristiania, blir notert, og for sin egen del finner anmelderen at det ikke står tilbake for et par andre bergenske stykker som nylig har oppnådd publikums gunst på byens teater. Avisen er uten tvil velvillig overfor den unge dikteren og sender sin representant også til den andre og siste oppførelsen. Håpet om et bedre resultat for Sancthansnatten denne gangen ble ikke innfridd: «I sin Heelhed maa det betragtes som et mindre vellykket Product, skjønt det har smukke Enkeltheder […] At det nu ikke gouterer Publikum, viste de tomme Bænke» (Anonym 1853b, Bergens Stiftstidende 9/1 1853).

Et par vitnemål i ettertid bekrefter at oppførelsen ikke fikk noen positiv mottagelse. Peter Blytt minnes at stykket artet seg som «en forunderlig, noget uklar Blanding af Romantik og Virkelighed» , og at det «gjorde liden Lykke» (Blytt 1894, 11). Det kan nok være at Blytt hadde frisket opp sin hukommelse ved å konsultere Tharald Blancs ti år eldre bok Norges første nationale Scene (Bergen 1850–1863) , hvor det heter at «Stykket gjorde ingen Lykke», noe som forklares ved at publikum nok «har følt sig en Smule forvirret over den eiendommelige Blanding af Romantik og Realisme, som her blev budt dem» (Blanc 1884, 149). Den senere bergenske instruktør, forfatter og teaterhistoriker Hans Wiers-Jenssen refererer i Aftenposten seksti år etter premieren en som var til stede, og som på spørsmålet om Sancthansnatten ikke gjorde noen lykke, svarte: «Ingen lykke? Nei, det skal Vorherre vide. Der blev baade hysset og pebet» (Wiers-Jenssen 1912).

Et inserat i Bergens Stiftstidende 9. januar 1853, samme dag som avisens omtale av Sancthansnattens siste oppførelse, kan sannsynligvis sees i sammenheng med det kildene kan fortelle om mishagsytringer fra publikum. Innsenderen, som henvender seg «Til mine Herrer yngre Medkritici i Theatret» , har merket seg at det er blitt en alminnelig tone blant yngre teatergjengere at man tross mangelfull estetisk dannelse ytrer seg på høyrøstet vis og med avgjørende domsavsigelser. Han finner det nødvendig å be om forståelse for betydningen av å verne om et nasjonalt innrettet teater. Det er nemlig positive trekk å observere, og de må ikke ødelegges:

Gaar vort Theater saaledes fremad som hidtil, vil det ikke vare længe, inden det kan maale sig idetmindste med det nuværende Theater i Christiania (her tales ikke om den norske Skoles), thi der er Talenter ved vor Scene, der tegne til at blive sande Kunstnere. Derfor – nok see, men ikke røre (Anonym 1853c).

Signaturen ( X.) nevner ikke noe stykke, men det er ikke urimelig å se det som en reaksjon på mottagelsen av Sancthansnatten.

Selv om man nok kan finne et og annet tegn som kan modifisere bildet av nederlag i den unge Ibsens første direkte møte med det bergenske publikum, er det neppe tvil om at han var meget skuffet over resultatet. Det ble ingen flere oppførelser av dette skuespillet ved noe teater i Ibsens levetid.

Tekstredegjørelse til Sancthansnatten

skrevet av Christian Janss

TEKSTKRITISK REDEGJØRELSE

PROLOG TIL SANCTHANSNATTEN

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS' hovedtekst, er førstetrykket fra 1853 i Bergens Stiftstidende onsdag 5. januar 1853, plassert umiddelbart etter en usignert anmeldelse av stykket. Prologen ble fremført ved førsteoppførelsen og kan derfor betraktes som tilhørende stykket slik det første gang fremstod for publikum. Prologen mangler overskrift og signatur, men kan tilskrives Ibsen ut fra teaterplakatens tekst: «Sancthansnatten, Eventyrcomedie i 3 Acter, med Prolog af Henrik Ibsen» (se illustrasjon s. ).

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer av Bergens Stiftstidende :

Bergen Offentlige Biblioteks eksemplar (hvlb q078.1 B)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (E00 OOO31892)

Bergen Offentlige Biblioteks eksemplar (fhB49811 1853)

Det er ikke avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i prologens tekst i de tre eksemplarene.

Nr. 1 er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING.

Hele årgang 14 fra 1853 er bundet sammen. Bindet er av papp med sort og gulaktig marmorert overtrekkspapir og med bredt, sort limbånd på ryggen.

FORMAT OG PAGINERING.

Hver avis består av ett ark falset i folioformat (to blad, fire sider pr. ark), ca. 310 x 410 mm.Målene gjelder avisens blad, bredde x høyde. Sidene er upaginerte, spaltene unummererte. Prologen har elleve strofer med åtte linjer hver. 8 3/4 strofe står i den midterste av avisens tre spalter og 2 1/4 i den tredje spalten. Teksten er plassert litt til venstre i spalten og har rett venstremarg. Den foregående anmeldelsen leder direkte over i prologen med følgende tekst: «Stykkets prolog lyder saaledes:» . En ny artikkel følger umiddelbart etter prologen, innledet med avsnitt og tankestrek, uten signatur, skillestrek eller ny overskrift.

TYPOGRAFI.

Prologen er satt i fraktur. I tråd med konvensjonen har de versifiserte deler av teksten majuskel i første ord i linjen. Trykkvaliteten er god.

PAPIR OG TILSTAND.

Bindets hjørner, kanter og rygg er litt slitt, men det er ellers i god stand. Papiret er gulnet, tynt avispapir.

ØVRIGE TEKSTKILDER

Det finnes ingen bevarte manuskripter til prologen. Den eneste øvrige tekstkilden fra Ibsens levetid er den trykte gjengivelsen hos Blanc 1884, 138–41 (foruten teaterplakaten som gjengir tittelen «Prolog»). Teksten hos Blanc avviker flere steder ortografisk fra avistrykket. Avvikene kan skyldes feil avskrift etter avistrykket, noe den ene av de to betydningsbærende ulikhetene kan tyde på: I formuleringen «Ensom paa dit stille Kammer» () har Blanc «det stille Kammer» . Den andre ikke-ortografiske ulikheten finnes i femte strofe (). Blanc har for «svundne Dage» skrevet «gamle Dage» . Han kan i teateret eller i avisredaksjonen ha hatt tilgang til et for oss ukjent manuskript med denne teksten. I sitt forord skriver Blanc at han har hatt tilgang til «Arkivsager» ved Bergens Theater, men spesifiserer ikke dette nærmere. Like sannsynlig er det imidlertid at variasjonen skyldes feil avskrift.

I tillegg til HIS' hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også den andre tekstkilden diplomatarisk, med mulighet for søk og sammenligning. Her finnes også en metrisk analyse av prologen.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Avistrykket mangler tittel. Denne finnes imidlertid på teaterplakaten, som HIS følger når det gjelder tittelen. Diktet introduseres dessuten i anmeldelsen som «Prolog».

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

Prologen er tidligere utgitt i ES 1 og i HU 2 og 14. I begge utgaver er avistrykket grunntekst.

SANCTHANSNATTEN

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS' hovedtekst, er en ikke-egenhendig sufflørbok Sufflørbok brukes her om scenemanuskript som inneholder hele teksten, i motsetning til rollehefter, også om det ikke kan påvises at boken har vært brukt til suffli. fra Det norske Theater i Bergen, TarkUiB NT872, trolig ført i pennen av Ole Johan Bucher (se Manuskriptbeskrivelse).

Til Sancthansnatten finnes det også en annen sufflørbok som har vært brukt ved førsteoppførelsen, BOB hBI.

Når det ikke finnes førstetrykk, men manuskript fra Ibsens levetid, legger HIS som hovedregel vekt på graden av egenhendighet ved valget av grunntekst. Når det gjelder sufflørbøker, som HIS benytter som grunntekst i de tilfeller der hverken trykk eller egenhendig manuskript finnes, spiller også nærheten til førsteoppførelsen en viktig rolle – som den tekst som først ble presentert for et publikum. I HIS er sufflørbøker grunntekst for Kjæmpehøien 1850, Sancthansnatten 1853 og Olaf Liljekrans 1857. Teaterhistoriske studier (Berg 2003 og 2004) viser at sufflørbøkenes tekst av produksjonsmessige grunner, bl.a. kort prøvetid og derav følgende sterk suffløravhengighet, kom til å ligge svært nær opp til den teksten som ble fremført på scenen. Derfor kan den betraktes som en første publisering, om enn naturligvis av teksttypologisk annen art enn den første trykte offentliggjøring. Sufflørbøkene skiller seg altså ut både fra de trykte grunntekstene i HIS og fra de egenhendige manuskriptgrunntekstene, som foreligger ved brevene og ufullførte dramaer.

Vi kan ikke avgjøre definitivt hvilken av sufflørbøkene til Sancthansnatten som i størst grad har ligget til grunn for oppførelsen, og legger derfor vekten på de egenhendige innslagene: Disse er det flest av i TarkUiB NT872. De omfatter rettelser og endringer av ulikt omfang. Særlig viktige er de åtte innlimte lappene med passasjer som erstatter underliggende tekst. HU skriver følgende om dem: «De innklebede tillegg er kommet til på slutten av året 1852; de inneholder en hel del replikker som tar hensyn til målstriden i hovedstaden høsten 1852» (HU 2, 94).

Det at grunnteksten inneholder flere egenhendige rettelser, kan være et tegn på at den ligger nærmest opp til den teksten som ble fremført, ettersom Ibsen som sceneinstruktør kan ha ønsket endringer i forhold til den teksten som ble skrevet ut til bruk under prøvene. Motsatt kan de egenhendige endringene i TarkUiB NT872 også tale for at det var BOB hBI som ble brukt, siden en tekst med mange rettelser er mindre egnet til prøvebruk. Imidlertid er rettelsene pene og ordentlige, slik at det hefter usikkerhet også ved dette argumentet.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Det finnes ingen trykk fra Ibsens levetid. (Om manuskriptmaterialet, se Manuskriptbeskrivelse.)

ØVRIGE TEKSTKILDER

Ved ederingen av grunnteksten er også de øvrige tekstkilder fra Ibsens levetid blitt konsultert. Egenhendighet er gitt prioritet.

Det er bevart et egenhendig tilleggsblad til et tapt arbeidsmanuskript, NBO Ms.4° 927. Det finnes holdepunkter for at dette har inngått i et forelegg til grunnteksten. Videre har vi den nevnte, andre sufflørboken, BOB hBI, og dessuten rollehefter, TarkUiB NT238.

Seks bl. noter med sangtekster, TarkUiB NT126en, og en unøyaktig avskrift av BOB hBI, NBO Ms.4° 937a, er sekundære. De er ikke transkribert og har ikke hatt betydning for ederingen av grunnteksten. (Se også Manuskriptbeskrivelse.)

TarkUiB NT872 (sufflørbok og rollehefter) avviker i liten grad fra BOB hBI når det gjelder innhold. Noen steder er sceneanvisninger endret eller delvis flyttet, f.eks. helt til å begynne med, hvor TarkUiB NT872 har sceneanvisningen i sin helhet etter «Første Act», mens BOB hBI har plassert deler av den, dvs. den som gjelder Anna, etter «1 ste Scene» .

Rettelsene i TarkUiB NT872 er stort sett ikke tatt til følge i BOB hBI. En av Ibsens tilføyelser i grunnteksten er del av den løpende tekst i BOB hBI. Dette kan, sammen med det faktum at BOB hBI i motsetning til grunnteksten har reginotater, være et indisium på at BOB hBI er yngre enn grunnteksten og således kanskje nærmere førsteoppførelsen. Men fordi BOB hBI også har tekst som ikke finnes i grunnteksten, kan grunnteksten vanskelig ha vært dens direkte eller eneste forelegg. Den viktigste teksten som mangler i grunnteksten, er Nissens replikk helt til sist i annen akt i BOB hBI, s. 116: «Solen rinder i Øst bag Li – / Midtsommernattens Spil er forbi! / O, Nissen var dog en lykkelig Mand, / Hvis I har Jer moret saa godt som han.» Etter Annes replikk «Stille! Stille!» står i BOB hBI s. 114 sceneanvisningen «(Fjeldet lukker sig.)», som heller ikke finnes i TarkUiB NT872.

I begge sufflørbøkene er rolleinnehavernes navn angitt. Navnene er de samme som står skrevet utenpå rolleheftene. Rolleheftene ligger tekstlig nærmere BOB hBI enn TarkUiB NT872, men hva som eventuelt er avskrift og hva som er forelegg, kan altså ikke påvises sikkert.

På s. 148 i TarkUiB NT872 er det satt av plass til tekst etter rollenavnet «Chor af usynlige Alfer» . Muligens skulle alvenes sang fra begynnelsen av annen akt gjentas her. Plass er også satt av samme sted i BOB hBI.

I tillegg til HIS' hovedtekst finnes en diplomatarisk gjengivelse samt fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk (og for manuskripter: med faksimile), med mulighet for søk og sammenligning. Her finnes også en metrisk analyse av de versifiserte delene av teksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Grunnteksten er som regel lett leselig, med unntak av utradert tekst, tekst som er tapt på grunn av skader i manuskriptet, og noe av den strøkne teksten. Tilfeller av utydelig eller uleselig tekst er markert med <tekst> eller <…>, og dersom teksttapet skyldes skade, er dette forklart i fotnote (se også Manuskriptbeskrivelse). Tekst som er tapt, uleselig eller utydelig, er forsøkt rekonstruert innenfor vinkelparenteser dersom dette har vært mulig å gjøre med stor grad av sannsynlighet.

Ibsens egne endringer angis i det tekstkritiske apparatet som egenhendig, og skilles slik ut fra hovedhånden. Flere ukjente hender har med blekk og blyant foretatt mindre rettelser, tilføyelser og gjeninnføring av strøket tekst. Disse ukjente hendene er markert særskilt i den elektroniske, men ikke i den trykte hovedteksten.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i Sancthansnatten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med enkelte særnorske ord, som f.eks. «Hugsturhed», og med noen markeringer av muntlig tale (eks. «hun bli'er værre og værre» ).

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift, og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som har karakter av ornament alene, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS. I sufflørbokens sceneanvisninger er skråstreker med kolon e.l. innenfor brukt i stedet for vanlige parentesbuer, eks.: «/: hæftigt :/» . I HIS er disse transkribert som parentesbuer.

Som ved de øvrige sufflørbok-grunntekstene er det rettet i tekstfeil etter HIS' definisjon av tekstfeil for trykte skrifter, men med større forsiktighet, ettersom grunnteksten er et håndskrift. Et eksempel på en rettelse ut over banale skrivefeil er at HIS setter inn ordet «som» i «gået mig som hende der drak».

De få forekomstene av «Anne» for «Anna» og «Poulsen» for «Paulsen» har HIS endret slik at «Anna» og «Paulsen» gjennomføres.

I tråd med konvensjonen har de versifiserte deler av teksten majuskel i første ord i linjen.

Tegnsettingen i grunnteksten er gjennomgående inkonsekvent, tilfeldig og delvis manglende, og ifølge HU i overensstemmelse «med den litt skjødesløse tegnsetning Ibsen den gang brukte» (HU 2, 95). Som særlig mangelfull, men ikke nødvendigvis feilaktig, fremstår kommateringen. Ibsens egne rettelser i grunnteksten omfatter ikke tegnsetting, som han ikke vektla i den tidlige delen av forfatterskapet. HIS retter derfor bare i et fåtall av tilfellene, nærmere bestemt der hvor feilen gjør teksten vanskelig å forstå, slik også manglende avsluttende tegn først og fremst rettes der mangelen er meningsforstyrrende og kan rettes entydig.

Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Mulige feil og feil som ikke kan rettes entydig, er også anført i noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

Tekstendringer i manuskriptet (tilføyelser, strykninger, erstatninger og omplasseringer) er gjengitt fullstendig som variantapparat i noter. Når endringen er egenhendig, gis det opplysning om dette.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til en samlet redegjørelse i innledningen til Catilina 1850. Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

Stykket ble første gang trykt i ES 1. Grunnteksten der er BOB hBI (som trolig var den eneste av de to sufflørbøkene utgiverne kjente til). ES erstatter første scene i annen akt med den egenhendige teksten fra NBO Ms.4° 927.

I HU brukes flere grunntekster. På samme måte som i ES erstattes tekst med NBO Ms.4° 927, og dessuten føyes det til tekst fra BOB hBI, som på slutten har noen flere sceneanvisninger og replikker enn grunnteksten. HU følger som hovedregel sine tekstkilders vaklende tegnsetting, men det er mange eksempler på at tegn (særlig komma, men også punktum og semikolon) stilltiende byttes ut, fjernes eller legges til (særlig punktum etter rollenavn) i usystematisk orden (med unntak av konsekvent tilføyelse av stedvis manglende punktum etter rollenavn/sceneanvisninger og etter akt- og sceneoverskrifter). HU endrer også bruken av stor/liten forbokstav og uthevning i forhold til sine grunntekster uten noe gjenkjennelig system. Stavemåten av egennavnene «Anne»/ «Anna» og «Paulsen»/ «Poulsen» harmoniseres i HU på samme måte som i HIS, bortsett fra at HU velger de stavemåtene som er gjennomført i BOB hBI og NBO Ms.4° 927: «Anne»/ «Poulsen».