Samfundets støtter

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1878 i München av Daniel Franz Hanfstaengel. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

SAMFUNDETS STØTTER

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

In Pillars of Society some emigrants return to their home village after several years in America. But they also bring secrets about the most powerful man in the village.

Front cover image was taken in Munich in 1878 by Franz Hanfstaengel. Original image from www.ibsen.net.

SAMFUNDETS STØTTER

SKUESPIL I FIRE AKTER

AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

TRYKT HOS J. JØRGENSEN & CO

1877

SAMFUNDETS STØTTER

Personerne

KONSUL BERNICK

FRU BERNICK, hans hustru

OLAF, deres søn, 13 år gammel

FRØKEN BERNICK, konsulens søster

JOHAN TØNNESEN, fru Bernicks yngre broder

FRØKEN HESSEL, hendes ældre halvsøster

HILMAR TØNNESEN, fru Bernicks fætter

ADJUNKT RØRLUND

GROSSERER RUMMEL

KØBMAND VIGELAND

KØBMAND SANDSTAD

DINA DORF, en ung pige i konsulens hus

FULDMÆGTIG KRAP

SKIBSBYGGER AUNE

GROSSERER RUMMELS FRUE

POSTMESTER HOLTS FRUE

DOKTOR LYNGES FRUE

FRØKEN RUMMEL

FRØKEN HOLT

BYENS BORGERE og ANDRE INDVÅNERE, FREMMEDE SØFOLK, DAMPSKIBSPASSAGERER osv.

Handlingen foregår i konsul Bernicks hus i en mindre, norsk kystby.

FØRSTE AKT

En rummelig havesal i konsul Bernicks hus. I forgrunden tilvenstre fører en dør ind til konsulens værelse; længere tilbage, på samme væg, er en lignende dør. Midt på den modsatte væg er en større indgangsdør. Væggen i baggrunden er næsten helt af spejlglas med en åben dør ud til en bred havetrappe, hvorover er spændt et solsejl. Nedenfor trappen ses en del af haven, der indhegnes af et gitter med en liden indgangsport. Udenfor og langsmed gitteret løber en gade, der på den modsatte side er bebygget med små lysmalte træhuse. Det er sommer og varmt solskin. Enkelte mennesker går nu og da forbi henne i gaden; man standser og samtaler; der handles i en på hjørnet liggende krambod o. s. v.

Inde i havesalen sidder omkring et bord en forsamling af damer. Midt for bordet sidder fru Bernick. Ved hendes venstre side sidder fru Holt med datter; dernæst fru Rummel og frøken Rummel. Til højre for fru Bernick sidder fru Lynge, frøken Bernick og Dina Dorf. Alle damerne er beskæftigede med håndarbejde. På bordet ligger store bunker af halvfærdigt og tilklippet linned samt andre beklædningsgenstande. Længere tilbage, ved et lidet bord, hvorpå to blomsterpotter og et glas sukkervand, sidder adjunkt Rørlund og forelæser af en bog i guldsnit, dog således at kun enkelte ord bliver hørlige for tilskuerne. Ude i haven løber Olaf Bernick omkring og skyder tilmåls med en bue.

En liden stund efter kommer skibsbygger Aune stilfærdigt ind gennem døren tilhøjre. Der indtræder nogen forstyrrelse i læsningen; fru Bernick nikker til ham og peger mod døren tilvenstre. Aune går sagte hen og banker et par gange sagte og med mellemrum på konsulens dør. Fuldmægtig Krap, med hat i hånden og papirer under armen, kommer ud fra værelset.

FULDMÆGTIG KRAP

Nå, er det Dem, som banker?

SKIPSBYGGER AUNE

Konsulen har havt bud efter mig.

FULDMÆGTIG KRAP

Har så; men kan ikke modtage Dem; har overdraget til mig at –

SKIPSBYGGER AUNE

Til Dem? Jeg vilde nok helst –

FULDMÆGTIG KRAP

– overdraget til mig at sige Dem det. De må holde op med disse lørdags-foredrag for arbejderne.

SKIPSBYGGER AUNE

Så? Jeg tænkte dog, jeg måtte bruge min fritid –

FULDMÆGTIG KRAP

De må ikke bruge Deres fritid til at gøre folkene ubrugelige i arbejdstiden. Sidst lørdag har De talt om den skade, arbejderne skal have af vore nye maskiner og af den nye arbejdsmåde på værftet. Hvorfor gør De det?

SKIPSBYGGER AUNE

Det gør jeg for at støtte samfundet.

FULDMÆGTIG KRAP

Det var mærkeligt! Konsulen siger at det er samfundsopløsende.

SKIPSBYGGER AUNE

Mit samfund er ikke konsulens samfund, herr fuldmægtig! Som formand i arbejder-samfundet må jeg –

FULDMÆGTIG KRAP

De er først og fremst formand på konsul Bernicks værft. De har først og fremst at gøre Deres skyldighed imod det samfund, som kaldes konsul Bernicks firma; for det er det, vi allesammen lever af. – Ja, nu ved De, hvad konsulen havde at sige Dem.

SKIPSBYGGER AUNE

Konsulen vilde ikke have sagt det på den måde, herr fuldmægtig! Men jeg skønner nok, hvem jeg har at takke for dette her. Det er den fordømte amerikanske havarist. De folk vil at arbejdet skal gå, som de er vant til det derover, og det –

FULDMÆGTIG KRAP

Ja, ja, ja; jeg kan ikke indlade mig på vidtløftigheder. Nu kender De konsulens mening; altså basta! Vil De så gå ned på værftet igen; det kan visst behøves; jeg kommer selv derned om lidt. – Om forladelse, mine damer!

Han hilser og går ud gennem haven og nedad gaden. Skibsbygger Aune går stille ud tilhøjre. Adjunkten, der under den foregående dæmpede samtale har fortsat læsningen, er straks efter færdig med bogen og klapper den sammen.

ADJUNKT RØRLUND

Se så, mine kære tilhørerinder, dermed er det ude.

FRU RUMMEL

Ak, hvilken lærerig fortælling!

FRU HOLT

Og så moralsk!

FRU BERNICK

En sådan bog gir virkelig meget at tænke på.

ADJUNKT RØRLUND

Å ja; den danner et velgørende modstykke til hvad vi desværre daglig kan se, både af aviser og af tidsskrifter. Denne forgyldte og sminkede yderside, som de store samfund bærer tilskue, – hvad dølger den egentlig? Hulhed og rådenskab, om jeg så må sige. Ingen moralsk grundvold under fødderne. Med et ord, – de er kalkede grave, disse store samfund nutildags.

FRU HOLT

Ja, det er visst og sandt.

FRU RUMMEL

Vi behøver jo bare at se hen til det amerikanske skibsmandskab, som ligger her i denne tid.

ADJUNKT RØRLUND

Nå, slige udskud af menneskeheden vil jeg sletikke tale om. Men selv i de højere kredse, – hvorledes står det til der? Tvivl og gærende uro på alle kanter; ufred i sindene og usikkerhed i alle forholde. Hvorledes er ikke familjelivet undergravet derude? Hvorledes ytrer sig ikke frække omstyrtningslyster lige over for de alvorligste sandheder?

DINA uden at se op

Men sker der ikke også mange store gerninger?

ADJUNKT RØRLUND

Store gerninger –? Jeg forstår ikke –

FRU HOLT forbauset

Men, Gud, Dina –!

FRU RUMMEL på samme tid

Men, Dina, hvor kan du dog –?

ADJUNKT RØRLUND

Jeg tror ikke det vilde være sundt, om den slags gerninger fik indpas hos os. Nej, da bør nok vi herhjemme takke Gud, at vi har det, som vi har det. Vel vokser her ugræs mellem hveden her også, desværre; men det stræber vi da redeligt at luge op så godt vi formår. Det gælder at holde samfundet rent, mine damer, – at holde ude alt dette uprøvede, som en utålmodig tid vil påtvinge os.

FRU HOLT

Og sligt findes der desværre mere end nok af.

FRU RUMMEL

Ja, ifjor var det jo på et hængende hår at vi skulde fåt jernbane til byen.

FRU BERNICK

Nå, det fik da Karsten forhindret.

ADJUNKT RØRLUND

Forsynet, fru Bernick. De kan være forvisset om at Deres mand var et redskab i en højeres hånd, da han nægted at tage sig af det påfund.

FRU BERNICK

Og alligevel fik han høre så meget ondt i aviserne. Men vi glemmer rent at takke Dem, herr adjunkt. Det er virkelig mere end venligt af Dem, at De ofrer så megen tid på os.

ADJUNKT RØRLUND

Å hvad; nu i skoleferierne –

FRU BERNICK

Ja, ja, det er dog et offer alligevel, herr adjunkt.

ADJUNKT RØRLUND flytter sin stol nærmere

Tal aldrig om det, bedste frue. Bringer De ikke allesammen et offer for en god sags skyld? Og bringer De det ikke gerne og gladeligen? Disse moralsk fordærvede, hvis forbedring vi arbejder for, er at betragte som sårede soldater på en slagmark; De, mine damer, er diakonisserne, de barmhjertige søstre, der plukker charpi til disse ulykkelige tilskadekomne, lægger forbindingen lindt om sårene, læger og heler dem –

FRU BERNICK

Det må være en stor nådens gave at kunne se alt i et så smukt lys.

ADJUNKT RØRLUND

Meget er medfødt i så henseende; men meget kan også erhverves. Det gælder kun at se tingene i lys af en alvorlig livsopgave. Ja, hvad siger nu De, frøken Bernick? Finder ikke De at De har fåt ligesom et tryggere grundlag at stå på, siden De ofred Dem for skolegerningen?

FRØKEN BERNICK

Ak, jeg ved ikke hvad jeg skal sige. Tidt, når jeg går dernede i skolestuen, ønsker jeg at jeg var langt ude på det vilde hav.

ADJUNKT RØRLUND

Ja se, det er anfægtelserne, kære frøken. Men mod slige urolige gæster gælder det at stænge døren. Det vilde hav, – det mener De naturligvis ikke bogstaveligt; De mener det store bølgende menneskesamfund, hvor så mange går tilgrunde. Og sætter De virkelig så megen pris på det liv, De hører summe og bruse hist udenfor? Se bare ned på gaden. Der går menneskene i solheden og sveder og tumler med sine små anliggender. Nej, da har vi det sandeligen bedre, vi, som sidder svalt herinde og vender ryggen til den kant, hvorfra forstyrrelsen kommer.

FRØKEN BERNICK

Ja, Gud, De har visst så fuldkommen ret –

ADJUNKT RØRLUND

Og i et hus, som dette, – i et godt og rent hjem, hvor familjelivet kommer tilsyne i sin smukkeste skikkelse, – hvor fred og endrægtighed hersker – –

(til fru Bernick)

Hvad lytter De efter, frue?

FRU BERNICK vendt mod den forreste dør tilvenstre

Hvor højrøstede de blir derinde.

ADJUNKT RØRLUND

Er der noget særdeles påfærde?

FRU BERNICK

Jeg ved ikke. Jeg hører, der er nogen inde hos min mand.

Hilmar Tønnesen, med cigar i munden, kommer ind ad døren tilhøjre, men standser ved synet af de mange damer.

HILMAR TØNNESEN

Å, om forladelse –

(vil trække sig tilbage)

FRU BERNICK

Nej, Hilmar, kom kun nærmere; du forstyrrer ikke. Var det noget du vilde?

HILMAR TØNNESEN

Nej, jeg vilde kun se indom. – Godmorgen, mine damer.

(til fru Bernick)

Nå, hvad blir det så til?

FRU BERNICK

Med hvad?

HILMAR TØNNESEN

Bernick har jo trommet et møde sammen.

FRU BERNICK

Så? Men hvad er det da egentlig?

HILMAR TØNNESEN

Å, det er jo dette jernbanevrøvl igen.

FRU RUMMEL

Nej, kan det være muligt?

FRU BERNICK

Stakkels Karsten, skal han have endnu flere ubehageligheder –

ADJUNKT RØRLUND

Men hvorledes rimer vi dette sammen, herr Tønnesen? Konsul Bernick gav jo dog ifjor så tydeligt tilkende at han ikke vilde have nogen jernbane.

HILMAR TØNNESEN

Ja, det synes jeg også; men jeg mødte fuldmægtig Krap, og han fortalte at jernbanesagen var tagen op igen og at Bernick holdt møde med tre af byens pengemænd.

FRU RUMMEL

Ja, var det ikke det jeg syntes, at jeg hørte Rummels stemme.

HILMAR TØNNESEN

Jo, herr Rummel er naturligvis med, og så er det købmand Sandstad i bakken og Mikkel Vigeland, – «Hellig-Mikkel», som de kalder ham.

ADJUNKT RØRLUND

Hm –

HILMAR TØNNESEN

Om forladelse, herr adjunkt.

FRU BERNICK

Og nu var her så godt og fredeligt.

HILMAR TØNNESEN

Ja, jeg, for min part, skulde ikke have noget imod om de begyndte at kævle igen. Det blev ialfald en adspredelse.

ADJUNKT RØRLUND

Å, den slags adspredelser synes jeg man må kunne undvære.

HILMAR TØNNESEN

Det er nu som man er anlagt. Visse naturer trænger nu og da til oprivende kampe. Men sligt har småstadslivet desværre ikke meget at byde af, og det er ikke enhver givet at –

(blader i adjunktens bog)

«Kvinden som samfundets tjenerinde». Hvad er det for noget sludder?

FRU BERNICK

Gud, Hilmar, det må du ikke sige. Du har visst ikke læst den bog.

HILMAR TØNNESEN

Nej; og jeg agter heller ikke at læse den.

FRU BERNICK

Du er nok ikke rigtig vel tilpas idag.

HILMAR TØNNESEN

Nej, jeg er ikke.

FRU BERNICK

Har du kanske ikke sovet godt inat?

HILMAR TØNNESEN

Nej, jeg har sovet meget slet. Jeg gik en tur igåraftes for min sygdoms skyld. Så drev jeg op i klubben og læste en rejseberetning fra nordpolen. Det er noget stålsættende i dette at følge menneskene i deres kamp med elementerne.

FRU RUMMEL

Men det bekom Dem da visst ikke godt, herr Tønnesen.

HILMAR TØNNESEN

Nej, det bekom mig meget slet; jeg lå hele natten og vælted mig i halvsøvne og drømte at jeg blev forfulgt af en væmmelig hvalros.

OLAF som er kommen op på havetrappen

Har du været forfulgt af en hvalros, onkel?

HILMAR TØNNESEN

Jeg drømte det, din klodrian! Men går du endnu her og leger med den latterlige bue? Hvorfor får du dog ikke fat på et rigtigt gevær?

OLAF

Jo, det vilde jeg gerne, men –

HILMAR TØNNESEN

For et sådant gevær, det er der da nogen mening i; der er altid noget nervespændende i det, når man skal fyre det af.

OLAF

Og så kunde jeg skyde bjørne, onkel. Men jeg får ikke lov for far.

FRU BERNICK

Du må virkelig ikke sætte ham sådant i hodet, Hilmar.

HILMAR TØNNESEN

Hm, – jo, det er en slægt, der opdrages nutildags! Der tales om idræt og idræt, – Gud bevares, – men altsammen så er det leg; aldrig en alvorlig drift til dette hærdende, som ligger i at træde faren mandigt under øjnene. Stå ikke og peg imod mig med buen, din klods; den kan gå løs.

OLAF

Nej, onkel, der er ingen pil i.

HILMAR TØNNESEN

Det kan du ikke vide; der kan være en pil i alligevel. Tag den væk, siger jeg! – Hvorfor pokker er du aldrig rejst over til Amerika med et af din faders skibe? Der kunde du få se en bøffeljagt eller en kamp med rødhuderne.

FRU BERNICK

Nej, men Hilmar –

OLAF

Ja, det vilde jeg gerne, onkel; og så kanske jeg kunde træffe onkel Johan og tante Lona.

HILMAR TØNNESEN

Hm –; sliddersladder.

FRU BERNICK

Nu kan du gå ned i haven igen, Olaf.

OLAF

Mor, må jeg også gå ud på gaden?

FRU BERNICK

Ja; men endelig ikke for langt.

Olaf løber ud gennem gitterporten.

ADJUNKT RØRLUND

De burde ikke sætte barnet slige nykker i hodet, herr Tønnesen.

HILMAR TØNNESEN

Nej, naturligvis, han bør gå her og blive en hjemmesidder, som så mange andre.

ADJUNKT RØRLUND

Men hvorfor rejser De ikke selv over?

HILMAR TØNNESEN

Jeg? Med min sygdom? Nå, det forstår sig, den tar man jo ikke stort hensyn til her i byen. Men desuagtet, – man har dog visse forpligtelser mod det samfund, man står i. Her må dog ialfald være nogen, som holder ideens fane højt. Uf, nu skriger han igen!

FRUERNE

Hvem skriger?

HILMAR TØNNESEN

Å nej, jeg ved ikke. De er lidt højrøstede derinde, og det gør mig så nervøs.

FRU RUMMEL

Det er nok min mand, herr Tønnesen. Men jeg skal sige Dem, han er så vant til at tale i store forsamlinger –

ADJUNKT RØRLUND

De andre er heller ikke lavmælte, synes mig.

HILMAR TØNNESEN

Nej, Gud bevars, når det gælder at værge for pengepungen, så –; alting går jo op i smålige materielle beregninger her. Uf!

FRU BERNICK

Det er ialfald bedre end før, da alting gik op i forlystelser.

FRU LYNGE

Var her virkelig så slemt før?

FRU RUMMEL

Ja, det kan De tro, fru Lynge. De kan prise Dem lykkelig at De ikke bode her dengang.

FRU HOLT

Jo, her er rigtignok foregåt forandringer! Når jeg tænker tilbage på mine pigedage –

FRU RUMMEL

Å, tænk blot en fjorten–femten år tilbage. Gud fri os vel, hvilket liv her var! Dengang bestod både balforeningen og musikforeningen –

FRØKEN BERNICK

Og den dramatiske forening. Den kan jeg godt huske.

FRU RUMMEL

Ja, det var der Deres stykke blev opført, herr Tønnesen.

HILMAR TØNNESEN op mod baggrunden

Å, hvad, hvad –!

ADJUNKT RØRLUND

Student Tønnesens stykke?

FRU RUMMEL

Ja, det var længe før De kom hid, herr adjunkt. Det gik forresten bare en gang.

FRU LYNGE

Var det ikke i det stykke De fortalte mig at De havde spillet elskerinde, fru Rummel?

FRU RUMMEL skotter efter adjunkten

Jeg? Det kan jeg virkelig ikke huske, fru Lynge. Men jeg husker godt al den støjende selskabelighed i familjerne.

FRU HOLT

Ja, jeg ved såmæn de huse, hvor der blev givet to store middage i ugen.

FRU LYNGE

Og så var her jo et omrejsende skuespillerselskab, har jeg hørt.

FRU RUMMEL

Ja, det var nu det allerværste –!

FRU HOLT urolig

Hm, hm –

FRU RUMMEL

Nå, skuespillere? Nej, det husker jeg sletikke.

FRU LYNGE

Jo, de mennesker skal have gjort så mange gale streger, siges der. Hvorledes hænger det egentlig sammen med de historier?

FRU RUMMEL

Å, det er igrunden ingenting, fru Lynge.

FRU HOLT

Søde Dina, ræk mig det linned der.

FRU BERNICK på samme tid

Kære Dina, gå ud og bed Katrine bringe os kaffeen.

FRØKEN BERNICK

Jeg skal gå med dig, Dina.

Dina og frøken Bernick går ud gennem den øverste dør tilvenstre.

FRU BERNICK rejser sig

Og så får De undskylde mig et øjeblik, mine damer; jeg tænker vi drikker kaffeen derude.

Hun går ud på havetrappen og dækker et bord; adjunkten står i døren og taler med hende. Hilmar Tønnesen sidder derude og ryger.

FRU RUMMEL sagte

Gud, fru Lynge, hvor De gjorde mig forskrækket!

FRU LYNGE

Jeg?

FRU HOLT

Ja, men det var rigtig Dem selv, som begyndte, fru Rummel.

FRU RUMMEL

Jeg? Nej, hvor kan De dog sige det, fru Holt? Der kom da ikke et levende ord over min mund.

FRU LYNGE

Men hvad er det da?

FRU RUMMEL

Hvor kunde De begynde at tale om –! Tænk, – så De da ikke at Dina var inde?

FRU LYNGE

Dina? Men bevares vel, er der noget påfærde med –?

FRU HOLT

Og så her i huset! Ved De da ikke at det var fru Bernicks broder –?

FRU LYNGE

Hvad han? Jeg ved jo slet ingen ting; jeg er jo ganske ny –

FRU RUMMEL

Har De da ikke hørt at –? Hm –

(til datteren)

du kan gå ned i haven lidt, du Hilda.

FRU HOLT

Gå du også, Netta. Og vær rigtig venlig mod den stakkels Dina når hun kommer.

Frøken Rummel og frøken Holt går ud i haven.

FRU LYNGE

Nå, hvad var det så med fru Bernicks broder?

FRU RUMMEL

Ved De ikke, det var ham, som havde den fæle historie?

FRU LYNGE

Har student Tønnesen havt en fæl historie?

FRU RUMMEL

Nej, Herregud, studenten er jo hendes fætter, fru Lynge. Jeg taler om broderen –

FRU HOLT

– den forlorne Tønnesen –

FRU RUMMEL

Johan hed han. Han rømte over til Amerika.

FRU HOLT

Måtte rømme, kan De tænke Dem.

FRU LYNGE

Og han havde altså den fæle historie?

FRU RUMMEL

Ja, det var noget sådant –; hvad skal jeg kalde det? Det var noget sådant med Dinas moder. Å, jeg husker det, som om det var idag. Johan Tønnesen var dengang på kontoret hos gamle fru Bernick; Karsten Bernick var nylig kommen hjem fra Paris, – var endnu ikke bleven forlovet –

FRU LYNGE

Nå, men den fæle historie?

FRU RUMMEL

Jo, ser De, – den vinter var Møllers skuespillerselskab her i byen –

FRU HOLT

– og ved det selskab var skuespiller Dorf og kone. Alle de unge mennesker var rent forgabet i hende.

FRU RUMMEL

Ja, Gud ved, hvor de kunde finde at hun var smuk. Men så kommer skuespiller Dorf hjem sent en aften –

FRU HOLT

– ganske uventet –

FRU RUMMEL

– og så finder han –; nej, det lar sig virkelig ikke fortælle.

FRU HOLT

Nej, fru Rummel, han fandt ingenting, for døren var stængt på indsiden.

FRU RUMMEL

Ja, det er jo det jeg siger; han fandt døren stængt. Og vil De tænke Dem, han, som er indenfor, må springe ud af vinduet.

FRU HOLT

Helt oppe fra et kvistvindu!

FRU LYNGE

Og det var fru Bernicks broder?

FRU RUMMEL

Ja visst var det så.

FRU LYNGE

Og så var det han rømte til Amerika?

FRU HOLT

Ja, så måtte han jo rømme, kan De begribe.

FRU RUMMEL

For bagefter blev der opdaget noget, som næsten var ligeså slemt; tænk Dem, han havde forgrebet sig på kassen –

FRU HOLT

Men det ved man jo ikke rigtig, fru Rummel; kanske det bare var rygter.

FRU RUMMEL

Nej, nu må jeg sige –! Var ikke det bekendt over hele byen? Var ikke gamle fru Bernick nær ved at gå fallit for den sags skyld? Det har jeg da fra Rummel selv. Men Gud bevare min mund.

FRU HOLT

Nå, til madam Dorf gik ialfald pengene ikke, for hun –

FRU LYNGE

Ja, hvorledes blev det mellem Dinas forældre bagefter?

FRU RUMMEL

Jo, Dorf rejste sin vej både fra kone og barn. Men madammen var såmæn fræk nok til at blive her et helt år. Vise sig på theatret turde hun jo ikke mere; men så ernærte hun sig med at vaske og sy for folk –

FRU HOLT

Og så prøved hun på at få en danseskole igang.

FRU RUMMEL

Det gik naturligvis ikke. Hvilke forældre vilde vel betro sine børn til en sådan en? Men det vared heller ikke længe med hende; den fine madam var nok ikke vant til at arbejde; det slog sig for brystet og så døde hun.

FRU LYNGE

Uh, dette var rigtignok fæle historier!

FRU RUMMEL

Ja, De kan tro, det har været hårdt at døje for Bernicks. Det er den dunkle plet i deres lykkes sol, som Rummel engang udtrykte sig. Tal derfor aldrig om de ting her i huset, fru Lynge.

FRU HOLT

Og, for Guds skyld, heller ikke om halvsøsteren!

FRU LYNGE

Ja, fru Bernick har jo en halvsøster også?

FRU RUMMEL

Har havt – lykkeligvis; for nu er nok slægtskabet ude mellem de to. Jo, det var en for sig selv! Vil De tænke Dem, hun klipped håret af sig, og så gik hun med mandfolkstøvler i regnvejr.

FRU HOLT

Og da halvbroderen – det forlorne subjekt – var rømt, og hele byen naturligvis var oprørt over ham, – ved De, hvad hun så gør? Hun rejser over til ham!

FRU RUMMEL

Ja, men den skandale hun gjorde før hun rejste, fru Holt!

FRU HOLT

Hys, tal ikke om det.

FRU LYNGE

Gud, gjorde hun også skandale?

FRU RUMMEL

Jo, nu skal De høre, fru Lynge. Bernick havde netop da forlovet sig med Betty Tønnesen; og just som han kommer med hende under armen ind til hendes tante for at melde det –

FRU HOLT

Tønnesens var nemlig forældreløse, skal De vide –

FRU RUMMEL

– så rejser Lona Hessel sig op fra den stol, hun sidder på, og gir den fine dannede Karsten Bernick en ørefigen, så det sang i ham.

FRU LYNGE

Nej, nu har jeg da aldrig –!

FRU HOLT

Ja, det er aldeles visst.

FRU RUMMEL

Og så pakked hun sin koffert og rejste til Amerika.

FRU LYNGE

Men så må hun vel selv have havt et godt øje til ham.

FRU RUMMEL

Ja, det kan De tro hun havde. Hun gik her og bildte sig ind at der skulde blive et par af dem, når han kom hjem fra Paris.

FRU HOLT

Ja, tænk, at hun kunde tro noget sligt! Bernick, – den unge belevne verdensmand, – komplet kavallér, – alle damernes yndling –

FRU RUMMEL

– og så anstændig alligevel, fru Holt; og så moralsk.

FRU LYNGE

Men hvad har denne frøken Hessel taget sig til i Amerika?

FRU RUMMEL

Ja, ser De, derover hviler der, som Rummel engang udtrykte sig, et slør, der neppe bør løftes.

FRU LYNGE

Hvad vil det sige?

FRU RUMMEL

Hun står jo ikke længere i forbindelse med familjen, kan De skønne; men så meget ved da hele byen, at hun har sunget for penge i værtshusene derover –

FRU HOLT

– og at hun har holdt foredrag på salene –

FRU RUMMEL

– og at hun har givet ud en ravgal bog.

FRU LYNGE

Nej tænk –!

FRU RUMMEL

Å jo, Lona Hessel er nok også en af solpletterne i den Bernickske familjelykke. Men nu ved De altså besked, fru Lynge. Jeg har, ved Gud, bare talt om dette for at De skal tage Dem iagt.

FRU LYNGE

Jo, det kan De være rolig for jeg skal. – Men den stakkels Dina Dorf! Det gør mig rigtig ondt for hende.

FRU RUMMEL

Nå, for hende var det jo en ren lykke. Tænk, om hun var bleven i forældrenes hænder! Vi tog os naturligvis af hende, allesammen, og formaned hende, så godt vi kunde. Siden fik frøken Bernick sat igennem at hun kom her i huset.

FRU HOLT

Men et vanskeligt barn har hun altid været. De kan tænke Dem, – alle de slette exempler. En sådan en er jo ikke som en af vore egne; hun må tages med det gode, fru Lynge.

FRU RUMMEL

Hys, – der kommer hun.

(højt)

Ja, den Dina, det er rigtig en flink pige. Nå, er du der, Dina? Vi sidder her og lægger tøjet fra os.

FRU HOLT

Ak, hvor din kaffe dufter dejligt, søde Dina. En sådan kop formiddagskaffe –

FRU BERNICK ude på havetrappen

Vær så god, mine damer!

Frøken Bernick og Dina har imidlertid hjulpet tjenestepigen at bringe kaffetøjet. Alle damerne tager plads derude; de taler overvættes venligt til Dina. Lidt efter går hun ind i salen og søger sit håndarbejde.

FRU BERNICK ude ved kaffebordet

Dina, vil ikke du også –?

DINA

Nej tak; jeg vil ikke.

Hun sætter sig ved sit sytøj. Fru Bernick og adjunkten veksler nogle ord; et øjeblik efter går han ind i salen.

ADJUNKT RØRLUND gør sig et ærende hen til bordet og siger dæmpet

Dina.

DINA

Ja.

ADJUNKT RØRLUND

Hvorfor vil De ikke være derude?

DINA

Da jeg kom ind med kaffeen, kunde jeg se på den fremmede dame at de havde talt om mig.

ADJUNKT RØRLUND

Og så De da ikke også, hvor venlig hun var imod Dem derude.

DINA

Men det tåler jeg ikke!

ADJUNKT RØRLUND

De har et stridigt sind, Dina.

DINA

Ja.

ADJUNKT RØRLUND

Men hvorfor har De det?

DINA

Jeg er ikke anderledes.

ADJUNKT RØRLUND

Kunde De ikke prøve på at blive anderledes?

DINA

Nej.

ADJUNKT RØRLUND

Hvorfor ikke?

DINA ser på ham

Jeg hører jo til de moralsk fordærvede.

ADJUNKT RØRLUND

Fy, Dina!

DINA

Moder hørte også til de moralsk fordærvede.

ADJUNKT RØRLUND

Hvem har talt til Dem om slige ting?

DINA

Ingen; de taler aldrig. Hvorfor gør de ikke det! Allesammen så tar de så læmpeligt på mig, som om jeg vilde gå istykker, hvis –. Å, hvor jeg hader al denne godhjertethed.

ADJUNKT RØRLUND

Kære Dina, jeg forstår så godt at De føler Dem trykket her, men –

DINA

Ja, kunde jeg blot komme langt bort. Jeg skulde nok hjælpe mig selv frem, når jeg bare ikke leved mellem mennesker, der var så – så –

ADJUNKT RØRLUND

Hvorledes så?

DINA

Så anstændige og så moralske.

ADJUNKT RØRLUND

Men, Dina, det mener De ikke.

DINA

Å, De skønner godt, hvorledes jeg mener det. Hver dag kommer Hilda og Netta her for at jeg skal tage dem til mønster. Jeg kan aldrig blive så skikkelig som de. Jeg vil ikke blive det. Å, var jeg langt borte, så skulde jeg nok blive brav.

ADJUNKT RØRLUND

De er jo brav, kære Dina.

DINA

Hvad hjælper det mig her?

ADJUNKT RØRLUND

Altså rejse –. Tænker De alvorligt på det?

DINA

Jeg vilde ikke blive her en dag længer, dersom ikke De var.

ADJUNKT RØRLUND

Sig mig, Dina, – hvorfor er De egentlig så gerne sammen med mig?

DINA

Fordi De lærer mig så meget smukt.

ADJUNKT RØRLUND

Smukt? Kalder De det, jeg kan lære Dem, for noget smukt?

DINA

Ja. Eller egentlig – De lærer mig ikke noget; men når jeg hører Dem tale, så kommer jeg til at se så meget smukt.

ADJUNKT RØRLUND

Hvad forstår De da egentlig ved en smuk ting?

DINA

Det har jeg aldrig tænkt over.

ADJUNKT RØRLUND

Så tænk over det nu. Hvad forstår De ved en smuk ting?

DINA

En smuk ting er noget, som er stort – og langt borte.

ADJUNKT RØRLUND

Hm. – Kære Dina, jeg er så inderlig bekymret for Dem.

DINA

Kun det?

ADJUNKT RØRLUND

De ved dog visst godt, hvor usigelig kær De er mig.

DINA

Dersom jeg var Hilda eller Netta, vilde De ikke være bange for at lade nogen mærke det.

ADJUNKT RØRLUND

Å, Dina, De kan så lidet dømme om de tusend hensyn –. Når en mand er sat til at være en moralsk støtte for det samfund, han lever i, så –; man kan ikke være forsigtig nok. Dersom jeg blot var viss på at man vilde forstå rigtig at udtyde mine bevæggrunde –. Men det får være det samme; De må og De skal hjælpes op. Dina, er det en aftale, at når jeg kommer – når forholdene tillader mig at komme – og jeg siger: her er min hånd, – da vil De tage den og være min hustru? – Lover De mig det, Dina?

DINA

Ja.

ADJUNKT RØRLUND

Tak, tak! Thi også for mig –. Å, Dina, jeg har Dem dog så kær –. Hys; der kommer nogen. Dina, for min skyld, – gå ud til de andre.

Hun går ud til kaffebordet. I samme øjeblik kommer grosserer Rummel, købmand Sandstad og købmand Vigeland ud fra det forreste værelse tilvenstre, fulgt af konsul Bernick, der har en bunke papirer i hånden.

KONSUL BERNICK

Nå, så er sagen altså afgjort.

KØBMAND VIGELAND

Ja, i Guds navn, lad den så være.

GROSSERER RUMMEL

Den er afgjort, Bernick! Et Normands-ord står fast som Dovrefjelds klipper, det ved du!

KONSUL BERNICK

Og ingen svigter; ingen falder fra, hvad modstand vi så end møder.

GROSSERER RUMMEL

Vi står og falder sammen, Bernick!

HILMAR TØNNESEN der er kommen frem i havedøren

Falder? Med tilladelse, er det ikke jernbanen, som falder?

KONSUL BERNICK

Nej tvertimod; den skal komme til at gå –

GROSSERER RUMMEL

– med damp, herr Tønnesen.

HILMAR TØNNESEN nærmere

Så?

ADJUNKT RØRLUND

Hvorledes?

FRU BERNICK i havedøren

Men, kære Karsten, hvad er det egentlig –?

KONSUL BERNICK

Å, kære Betty, hvor kan nu det interessere dig?

(til de tre herrer)

Men nu må vi udfærdige listerne, jo før jo heller. Det er en selvfølge at vi fire tegner os først. Den stilling, vi indtager i samfundet, gør os det til pligt at strække os så langt som muligt.

KØBMAND SANDSTAD

Forstår sig, herr konsul.

GROSSERER RUMMEL

Det skal gå, Bernick; det er svoret.

KONSUL BERNICK

Å ja, jeg er slet ikke bange for udfaldet. Vi må se til at virke, hver i sin bekendtskabskreds; og kan vi først pege hen på en rigtig livlig deltagelse i alle samfundslag, så følger det af sig selv at kommunen også må bidrage sit.

FRU BERNICK

Men, Karsten, du må endelig komme ud og fortælle os –

KONSUL BERNICK

Å, kære Betty, det er noget, som damer ikke kan sætte sig ind i.

HILMAR TØNNESEN

Du vil altså virkelig tage dig af jernbane-sagen alligevel?

KONSUL BERNICK

Ja, naturligvis.

ADJUNKT RØRLUND

Men ifjor, herr konsul –?

KONSUL BERNICK

Ifjor var det en ganske anden sag. Dengang var der tale om en kystlinje –

KØBMAND VIGELAND

– som vilde været ganske overflødig, herr adjunkt; for vi har jo dampskibe –

KØBMAND SANDSTAD

– og som vilde faldet så urimelig kostbar –

GROSSERER RUMMEL

– ja, og som ligefrem havde skadet væsentlige interesser her i byen.

KONSUL BERNICK

Hovedsagen var at den ikke vilde kommet det større samfund tilgode. Derfor satte jeg mig imod den, og så blev indlandslinjen vedtagen.

HILMAR TØNNESEN

Ja, men den kommer jo ikke til at berøre byerne heromkring.

KONSUL BERNICK

Den kommer til at berøre vor by, min kære Hilmar; for nu lægger vi en sidebane herned.

HILMAR TØNNESEN

Aha; et nyt påfund altså.

GROSSERER RUMMEL

Ja, er ikke det et ypperligt påfund? Hvad?

ADJUNKT RØRLUND

Hm –

KØBMAND VIGELAND

Nægtes kan det ikke, at forsynet ligesom har lagt terrænet tilrette for en sidebane.

ADJUNKT RØRLUND

Siger De virkelig det, herr Vigeland?

KONSUL BERNICK

Ja, jeg må tilstå at jeg også betragter det som en styrelse at jeg ivåres rejste opover i forretninger, og så tilfældigvis kom ind i et dalføre, hvor jeg ikke tidligere havde været. Det slog mig som et lyn, at her måtte vi kunne lægge en sidebane ned til os. Jeg har ladet en ingeniør befare strøget; her har jeg de foreløbige beregninger og overslag; der er ingenting ivejen.

FRU BERNICK fremdeles, tilligemed de øvrige damer, i havedøren

Men, kære Karsten, at du har holdt alt dette skjult for os.

KONSUL BERNICK

Å, min gode Betty, I vilde jo dog ikke kunnet fatte den egentlige sammenhæng. Jeg har forresten ikke talt om det til noget levende menneske før idag. Men nu er det afgørende øjeblik kommet; nu skal her virkes åbenlyst og af al kraft. Ja, om jeg så skal sætte hele min tilværelse ind på den sag, så skal jeg drive den igennem.

GROSSERER RUMMEL

Vi med, Bernick; det kan du stole på.

ADJUNKT RØRLUND

Lover De Dem da virkelig så meget af dette foretagende, mine herrer?

KONSUL BERNICK

Ja, det skulde jeg mene. Hvilken løftestang vil det ikke blive for vort hele samfund? Tænk blot på de store skovtrakter, som vil gøres tilgængelige; tænk på alle de righoldige malmlejer, som kan tages i drift; tænk på elven med det ene fossefald ovenfor det andet! Hvilken fabrikvirksomhed kan ikke der komme istand?

ADJUNKT RØRLUND

Og De frygter ikke for at et hyppigere samkvem med en fordærvet udenverden –?

KONSUL BERNICK

Nej, vær De ganske rolig, herr adjunkt. Vort lille stræbsomme sted hviler, Gud ske lov, nutildags på en sund moralsk jordbund; vi har jo allesammen hjulpet til at drænere den, om jeg så tør sige; og det vil vi gøre fremdeles, hver på sin vis. De, herr adjunkt, vedbliver Deres velsignelsesrige virksomhed i skolen og i hjemmet. Vi, det praktiske arbejdes mænd, støtter samfundet ved at sprede velvære i så vid en kreds, som muligt; – og vore kvinder, – ja, kom kun nærmere, mine damer; De må gerne høre på det –; vore kvinder, siger jeg, vore hustruer og døtre, – ja, virk De uforstyrret i veldædighedens tjeneste, mine damer, og vær forresten en hjælp og en hygge for Deres nærmeste, således, som min kære Betty og Marta er det for mig og Olaf –

(ser sig om)

Ja, hvor er Olaf henne idag?

FRU BERNICK

Å, nu i ferierne er det ikke muligt at holde ham hjemme.

KONSUL BERNICK

Så er han visst nede ved vandet igen! Du skal se, han ender ikke før der sker en ulykke.

HILMAR TØNNESEN

Bah – en liden leg med naturkræfterne –

FRU RUMMEL

Hvor det er smukt af Dem at De har så meget familjesind, herr Bernick.

KONSUL BERNICK

Nå, familjen er jo dog samfundets kerne. Et godt hjem, hæderlige og trofaste venner, en liden tætsluttet kreds, hvor ingen forstyrrende elementer kaster sin skygge ind –

Fuldmægtig Krap kommer med breve og aviser fra højre.

FULDMÆGTIG KRAP

Udenrigsposten, herr konsul; – og et telegram fra New-York.

KONSUL BERNICK tager det

Ah, fra rederiet for «Indian Girl».

GROSSERER RUMMEL

Så posten er kommen? Ja, så må jeg anbefale mig.

KØBMAND VIGELAND

Ja, jeg ligeså.

KØBMAND SANDSTAD

Farvel, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Farvel, farvel, mine herrer. Og husk altså, vi har møde i eftermiddag klokken fem.

DE TRE HERRER

Ja; ja vel; forstår sig.

De går ud til højre.

KONSUL BERNICK der har læst telegrammet

Nej, dette er virkelig ægte amerikansk! Rentud oprørende –

FRU BERNICK

Gud, Karsten, hvad er det?

KONSUL BERNICK

Se der, herr Krap; læs!

FULDMÆGTIG KRAP læser

«Gør mindst muligt af reparationen; send «Indian Girl» over så snart flydefærdig; god årstid; svømmer i nødsfald på lasten.» Nå, det må jeg sige –

KONSUL BERNICK

Svømmer på lasten! De herrer ved godt at med den last går skibet tilbunds som en sten, dersom der tilstøder noget.

ADJUNKT RØRLUND

Ja, der ser man hvorledes det står til i disse lovpriste store samfund.

KONSUL BERNICK

Det har De ret i; ingen agt for menneskeliv engang, så snart fordelen kommer med i spillet.

(til Krap)

Kan «Indian Girl» gå tilsøs om en fire–fem dage?

FULDMÆGTIG KRAP

Ja, hvis købmand Vigeland finder sig i at vi standser arbejdet på «Palmetræet» imens.

KONSUL BERNICK

Hm, det gør han ikke. Nå, vil De kanske se posten igennem. Hør, så De ikke Olaf nede på bryggen?

FULDMÆGTIG KRAP

Nej, herr konsul.

Han går ind i det forreste værelse tilvenstre.

KONSUL BERNICK ser igen i telegrammet

Atten menneskeliv tager de herrer ikke i betænkning at sætte på spil –

HILMAR TØNNESEN

Nå, det er sømandens kald at trodse elementerne; der må være noget nervespændende i dette, således, med en tynd planke mellem sig og afgrunden –

KONSUL BERNICK

Ja, jeg gad se den reder hos os, som kunde bekvemme sig til sligt! Ikke en, ikke en eneste en –

(får øje på Olaf)

Nå, Gud ske lov, han er da i behold.

Olaf, med et fiskesnøre i hånden, er kommen løbende opad gaden og ind gennem haveporten.

OLAF endnu i haven

Onkel Hilmar, jeg har været nede og set på dampskibet.

KONSUL BERNICK

Har du nu været på bryggen igen?

OLAF

Nej, jeg var bare ude i en båd. Men tænk, onkel Hilmar, der kom et helt beriderselskab iland med heste og dyr; og så var der såmange passagerer.

FRU RUMMEL

Nej, skal vi virkelig få se beridere!

ADJUNKT RØRLUND

Vi? Det antager jeg dog ikke.

FRU RUMMEL

Nej naturligvis ikke vi, men –

DINA

Jeg vilde gerne se beridere.

OLAF

Ja, jeg også.

HILMAR TØNNESEN

Du er en klodrian. Er det noget at se på? Lutter dressur. Nej, da er det noget andet at se Gauchoen jage over Pampas på sin fnysende mustang. Men Gud bevars, her på småstæderne –

OLAF trækker i frøken Bernick

Tante Marta, se, se – der kommer de!

FRU HOLT

Ja, ved Gud, der har vi dem.

FRU LYNGE

Uf, de fæle mennesker!

Mange passagerer og en hel hob af byens folk kommer opover gaden.

FRU RUMMEL

Jo, det er nok gøglere af den rette sort. Vil De se hende i den grå kjole, fru Holt; hun bærer vadsækken på ryggen.

FRU HOLT

Ja, tænk, hun bærer den på parasolskaftet! Det er naturligvis direktørens madam.

FRU RUMMEL

Og der har vi nok direktøren selv; han med skægget. Nå, han ser da rigtignok ud som en røver. Se ikke på ham, Hilda!

FRU HOLT

Ikke du heller, Netta!

OLAF

Mor, direktøren hilser op til os.

KONSUL BERNICK

Hvad for noget?

FRU BERNICK

Hvad siger du, barn?

FRU RUMMEL

Ja, ved Gud, der hilser fruentimmeret også!

KONSUL BERNICK

Nej, det er dog for grovt!

FRØKEN BERNICK med et uvilkårligt udråb

Ah –!

FRU BERNICK

Hvad er det, Marta?

FRØKEN BERNICK

Å nej, intet; jeg syntes blot –

OLAF skriger af glæde

Se, se, der kommer de andre med hestene og dyrene! Og der er Amerikanerne også! Alle matroserne på «Indian Girl» –

Man hører «Yankee Doodle» ledsaget af klarinet og tromme.

HILMAR TØNNESEN holder sig for ørerne

Uf, uf, uf!

ADJUNKT RØRLUND

Jeg tror, vi skulde isolere os en liden smule, mine damer; dette er ikke noget for os. Lad os gå til vort arbejde igen.

FRU BERNICK

Skulde vi kanske trække forhængene for?

ADJUNKT RØRLUND

Ja, det var just, hvad jeg mente.

Damerne indtager sine pladse ved bordet; adjunkten lukker havedøren og drager forhængene for denne og for vinduerne; det blir halvmørkt i salen.

OLAF der kiger ud

Mor, nu står direktørens madam ved vandspringet og vasker sig i ansigtet.

FRU BERNICK

Hvad? Midt på torvet!

FRU RUMMEL

Og det ved højlys dag!

HILMAR TØNNESEN

Nå, hvis jeg befandt mig på en ørkenrejse og stødte på en cisterne, så vilde jeg heller ikke tage i betænkning at –. Uf, den forfærdelige klarinet!

ADJUNKT RØRLUND

Der var virkelig al opfordring for politiet til at skride ind.

KONSUL BERNICK

Å hvad; med udlændinger må man ikke tage det så strængt; de folk har jo ikke denne rodfæstede sømmelighedsfølelse, der holder os indenfor de rette skranker. Lad dem kun skeje ud. Hvad gør det os? Alt dette uvæsen, som sætter sig op imod skik og gode sæder, det er lykkeligvis ikke i slægt med vort samfund, om jeg så tør sige. – Hvad for noget!

Den fremmede dame træder raskt ind gennem døren tilhøjre.

FRUERNE forskrækket men dæmpet

Beridersken! Direktør-madamen!

FRU BERNICK

Gud, hvad skal det sige!

FRØKEN BERNICK springer op

Ah –!

DAMEN

Goddag, kære Betty! Goddag, Marta! Goddag, svoger!

FRU BERNICK med et skrig

Lona –!

KONSUL BERNICK tumler et skridt tilbage

Så sandt jeg lever –!

FRU HOLT

Men Gud forbarme sig –!

FRU RUMMEL

Det kan da ikke være muligt –!

HILMAR TØNNESEN

Nå! Uf!

FRU BERNICK

Lona –! Er det virkelig –?

FRØKEN HESSEL

Om det er mig? Ja, så minsæl er det så; I kan gerne falde mig om halsen for den sags skyld.

HILMAR TØNNESEN

Uf; uf!

FRU BERNICK

Og nu kommer du her som –?

KONSUL BERNICK

– og vil virkelig optræde –?

FRØKEN HESSEL

Optræde? Hvorledes optræde?

KONSUL BERNICK

Ja, jeg mener – med beriderne –

FRØKEN HESSEL

Hahaha! Er du gal, svoger? Tror du, jeg hører til beriderne? Nej; rigtignok har jeg øvet mange slags kunster og gjort mig til nar på mange måder –

FRU RUMMEL

Hm –

FRØKEN HESSEL

– men kunster på hesteryggen har jeg aldrig gjort.

KONSUL BERNICK

Altså dog ikke –

FRU BERNICK

Ah, Gud ske lov!

FRØKEN HESSEL

Nej, vi kom såmæn som andre skikkelige folk, – rigtignok på anden plads, men det er vi vant til.

FRU BERNICK

Vi, siger du?

KONSUL BERNICK et skridt nærmere

Hvilke vi?

FRØKEN HESSEL

Jeg og barnet, naturligvis.

FRUERNE med et udråb

Barnet!

HILMAR TØNNESEN

Hvad!

ADJUNKT RØRLUND

Nå, det må jeg sige –!

FRU BERNICK

Men hvad mener du, Lona?

FRØKEN HESSEL

Jeg mener naturligvis John; jeg har da ikke noget andet barn end John, ved jeg, – eller Johan, som I kaldte ham.

FRU BERNICK

Johan –!

FRU RUMMEL sagte til fru Lynge

Den forlorne broder!

KONSUL BERNICK nølende

Er Johan med?

FRØKEN HESSEL

Ja vel; ja vel; jeg rejser da ikke uden ham. Men I ser så sørgelige ud. Og så sidder I her i tusmørke og syr på noget hvidt. Der er da ikke dødsfald i familjen?

ADJUNKT RØRLUND

Min frøken, De befinder Dem her i foreningen for de moralsk fordærvede –

FRØKEN HESSEL halv sagte

Hvad siger De? Disse pene stilfærdige damer skulde være –?

FRU RUMMEL

Nej nu må jeg sige –!

FRØKEN HESSEL

Ah, forstår, forstår! Men for pokker, det er jo fru Rummel! Og der sidder jo fru Holt også! Nå, vi tre er da ikke bleven yngre siden sidst. Men hør nu, I godtfolk; lad nu de moralsk fordærvede vente en dags tid; de blir da ikke værre for det. En glædesstund som denne –

ADJUNKT RØRLUND

En hjemkomst er ikke altid en glædesstund.

FRØKEN HESSEL

Så? Hvorledes læser De Deres bibel, herr pastor?

ADJUNKT RØRLUND

Jeg er ikke pastor.

FRØKEN HESSEL

Nå, så blir De det visst. – Men fy, fy, fy, – dette moralske lintøj lugter så fordærvet, – akkurat som ligsvøb. Jeg er vant til luften på prærierne, jeg, skal jeg sige.

KONSUL BERNICK tørrer panden

Ja, her er virkelig noget kvalmt herinde.

FRØKEN HESSEL

Vent, vent; vi skal nok komme op af gravkælderen.

(trækker forhængene tilside)

Fuldt dagslys må her være, når gutten kommer. Ja, der skal I se en gut, som har vasket sig –

HILMAR TØNNESEN

Uf!

FRØKEN HESSEL åbner dør og vinduer

– ja, det vil sige, når han får vasket sig – oppe i hotellet; for på dampskibet blev han skiden som et svin.

HILMAR TØNNESEN

Uf, uf!

FRØKEN HESSEL

Uf? Ja, så sandelig er det ikke –!

(peger på Hilmar og spørger de øvrige)

Går han her og driver og siger uf endnu?

HILMAR TØNNESEN

Jeg driver ikke; jeg går her for min sygdoms skyld.

ADJUNKT RØRLUND

Hm, mine damer, jeg tror ikke –

FRØKEN HESSEL der har fåt øje på Olaf

Er det din, Betty? – Ræk mig labben, gut! Eller er du kanske ræd for din gamle stygge tante?

ADJUNKT RØRLUND idet han tager sin bog under armen

Mine damer, jeg tror ikke her er stemning for at arbejde videre idag. Men imorgen kommer vi jo sammen igen?

FRØKEN HESSEL idet de fremmede damer rejser sig for at tage afsked

Ja, lad os det. Jeg skal være på pletten.

ADJUNKT RØRLUND

De? Med tilladelse, frøken, hvad vil De gøre i vor forening?

FRØKEN HESSEL

Jeg vil lufte ud, herr pastor.

ANDEN AKT

Havesalen i konsul Bernicks hus.

Fru Bernick sidder alene ved arbejdsbordet med sit sytøj. Lidt efter kommer konsul Bernick med hat på hovedet samt handsker og stok ind fra højre.

FRU BERNICK

Kommer du alt hjem, Karsten?

KONSUL BERNICK

Ja. Der er nogen jeg har sat stævne.

FRU BERNICK med et suk

Å ja, Johan kommer vel herned igen, kan jeg tænke.

KONSUL BERNICK

Det er en mand, siger jeg.

(sætter hatten fra sig)

Hvor er alle damerne henne idag?

FRU BERNICK

Fru Rummel og Hilda havde ikke tid.

KONSUL BERNICK

Så? Sendt afbud?

FRU BERNICK

Ja; de havde så meget at bestille i huset.

KONSUL BERNICK

Forstår sig. Og de andre kommer naturligvis heller ikke?

FRU BERNICK

Nej, de har også forfald idag.

KONSUL BERNICK

Det kunde jeg have sagt på forhånd. Hvor er Olaf henne?

FRU BERNICK

Jeg lod ham gå lidt ud med Dina.

KONSUL BERNICK

Hm; Dina, den forfløjne taske –. At hun straks igår kunde give sig så meget af med Johan –!

FRU BERNICK

Men, kære Karsten, Dina ved jo slet ikke –

KONSUL BERNICK

Nå, men så skulde Johan ialfald have havt den takt, ikke at vise hende nogen opmærksomhed. Jeg så nok de øjne, købmand Vigeland satte op.

FRU BERNICK med sytøjet i skødet

Karsten, kan du begribe, hvad de vil her hjemme?

KONSUL BERNICK

Hm; han har jo en farm derover, som det nok ikke går synderlig godt med; og hun slog jo igår på at de måtte rejse på anden plads –

FRU BERNICK

Ja, desværre, det må vel være noget sådant. Men at hun er fulgt med! Hun! Efter den blodige fornærmelse, hun har tilføjet dig –!

KONSUL BERNICK

Å, tænk ikke på disse gamle historier.

FRU BERNICK

Hvor kan jeg tænke på andet i denne tid? Han er jo dog min broder; – ja, det er ikke for hans skyld; men al den ubehagelighed, det vilde forvolde dig –. Karsten, jeg er så dødelig angst for at –

KONSUL BERNICK

Hvad er du angst for?

FRU BERNICK

Kan man ikke falde på at sætte ham fast for de penge, som blev borte for din moder?

KONSUL BERNICK

Å, hvad snak! Hvem kan bevise at der blev penge borte?

FRU BERNICK

Ak, Gud, det ved jo hele byen, desværre; og du har jo selv sagt –

KONSUL BERNICK

Jeg har ingenting sagt. Byen ved ingen besked om de affærer; det var altsammen løse rygter.

FRU BERNICK

O, hvor du er højmodig, Karsten!

KONSUL BERNICK

Lad være med disse mindelser, siger jeg! Du ved ikke hvor du piner mig ved at rippe op i alt dette.

(han går op og ned ad gulvet; derpå slænger han stokken fra sig)

At de også skulde komme hjem just nu, – nu, da jeg behøver en ublandet god stemning både i byen og i pressen. Der vil blive skrevet korrespondencer til aviserne i nabobyerne. Tager jeg vel imod dem, eller tager jeg slet imod dem, så vil det blive drøftet og udtydet. Der vil blive rørt op i alt dette gamle, – ligesom du gør. I et samfund, som vort –.

(kaster handskerne mod bordpladen)

Og ikke et menneske har jeg her, som jeg kan tale med og søge nogen støtte hos.

FRU BERNICK

Slet ingen, Karsten?

KONSUL BERNICK

Nej, hvem skulde det være? – At få dem på halsen netop nu! Det er ikke tvivl om at de vil gøre skandale på en eller anden måde, – især hun. Er det da ikke også en ulykke at have slige mennesker i sin familje!

FRU BERNICK

Ja, jeg kan da ikke hjælpe for at –

KONSUL BERNICK

Hvad kan du ikke hjælpe for? At du er i slægt med dem? Nej, det er et meget sandt ord.

FRU BERNICK

Og jeg har heller ikke bedt dem komme hjem.

KONSUL BERNICK

Se så; der har vi det! Jeg har ikke bedt dem komme hjem; jeg har ikke skrevet efter dem; jeg har ikke trukket dem hjem efter hårene! Å, jeg kan hele remsen udenad.

FRU BERNICK brister i gråd

Men du er da også så ukærlig –

KONSUL BERNICK

Ja, det er ret; giv dig til at græde, så byen også skal få det at snakke om. Lad være med det tosseri, Betty. Sæt dig udenfor; her kan komme nogen. Skal man kanske se madamen med røde øjne? Jo, det vilde være dejligt om det kom ud iblandt folk at –. Nå, der hører jeg nogen i gangen.

(det banker)

Kom ind!

Fru Bernick går ud på havetrappen med sit sytøj. Skibsbygger Aune kommer ind fra højre.

SKIPSBYGGER AUNE

Goddag, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Goddag. Nå, De kan vel gætte, hvad det er, jeg vil Dem?

SKIPSBYGGER AUNE

Fuldmægtigen talte igår om at konsulen ikke skulde være fornøjet med –

KONSUL BERNICK

Jeg er misfornøjet med det hele stel på værftet, Aune. De kommer jo ingen vej med havaristerne. «Palmetræet» burde have været under sejl for længe siden. Købmand Vigeland går her hver dag og plager mig; det er en vanskelig mand at have til medreder.

SKIPSBYGGER AUNE

«Palmetræet» kan gå tilsjøs iovermorgen.

KONSUL BERNICK

Nå endelig. Men Amerikaneren, «Indian Girl», som har ligget her i fem uger og –

SKIPSBYGGER AUNE

Amerikaneren? Jeg har forståt det, som om vi først og fremst skulde lægge al kraft på Deres eget skib.

KONSUL BERNICK

Det har jeg ikke givet Dem nogen anledning til at tro. Der skulde gøres al mulig fortgang med Amerikaneren også; men det sker ikke.

SKIPSBYGGER AUNE

Skuden er pilråden i bunden, herr konsul; jo mere vi lapper på den, jo værre blir det.

KONSUL BERNICK

Det er ikke derfra det skriver sig. Fuldmægtig Krap har sagt mig hele sandheden. De forstår ikke at arbejde med de nye maskiner, som jeg har anskaffet, – eller rettere, De vil ikke arbejde med dem.

SKIPSBYGGER AUNE

Herr konsul, jeg er nu oppe i de femti år; lige fra guttealderen har jeg været vant til den gamle arbejdsmåde –

KONSUL BERNICK

Den kan vi ikke bruge nutildags. De må ikke tro, Aune, at det er for fordelens skyld; den behøver jeg heldigvis ikke; men jeg har hensyn at tage til det samfund, jeg lever i, og til den forretning, jeg står i spidsen for. Det er fra mig fremskridtene må komme, ellers kommer de aldrig.

SKIPSBYGGER AUNE

Jeg vil også gerne fremskridt, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Ja, for Deres indskrænkede kreds, for arbejderstanden. Å, jeg kender nok Deres agitationer; De holder taler; De vigler folkene op; men når et håndgribeligt fremskridt tilbyder sig, som nu med vore maskiner, så vil De ikke være med; så blir De ræd.

SKIPSBYGGER AUNE

Ja, jeg blir virkelig ræd, herr konsul; jeg blir ræd på de manges vegne, som maskinerne tar brødet fra. Konsulen taler så ofte om at tage hensyn til samfundet; men jeg tænker at samfundet har vel også sine pligter. Hvor tør lærdommen og kapitalen sætte de nye opfindelser ind i arbejdet, før samfundet får oplært en slægt, som kan bruge dem?

KONSUL BERNICK

De læser og grubler formeget, Aune; det har De ikke godt af; det er det, som gør Dem misfornøjet med Deres stilling.

SKIPSBYGGER AUNE

Det er ikke det, herr konsul; men jeg kan ikke tåle at se den ene brave arbejder afskediges efter den anden og gøres brødløs for disse maskiners skyld.

KONSUL BERNICK

Hm; da bogtrykkerkunsten blev opfunden, blev mange skriverkarle brødløse.

SKIPSBYGGER AUNE

Vilde konsulen været så glad i den kunst, hvis De dengang havde været skriverkarl?

KONSUL BERNICK

Jeg har ikke havt bud efter Dem for at disputere. Jeg har ladet Dem kalde for at sige Dem at vor havarist «Indian Girl» skal være færdig til at gå under sejl iovermorgen.

SKIPSBYGGER AUNE

Men, herr konsul –

KONSUL BERNICK

Iovermorgen, hører De; på samme tid som vort eget skib; ikke en time senere. Jeg har mine gode grunde til at drive på den sag. Har De læst avisen for imorges? Nå, så ved De, at Amerikanerne har gjort optøjer igen. Dette ryggesløse pak sætter jo hele byen på ende; der går ingen nat hen uden at her er slagsmål i værtshusene og på gaderne; al den anden vederstyggelighed vil jeg nu ikke tale om.

SKIPSBYGGER AUNE

Ja, det er visst nok at de er slemme folk.

KONSUL BERNICK

Og hvem er det, som får skylden for dette uvæsen? Det er mig! Ja, det er mig, det går ud over. Disse avisskrivere skumler på en forblommet måde over at vi lægger hele arbejdskraften på «Palmetræet». Jeg, der har den opgave, ved exemplets magt at virke på mine medborgere, må lade mig kaste sligt i næsen. Det tåler jeg ikke. Jeg er ikke tjent med at mit navn blir således tilsølet.

SKIPSBYGGER AUNE

Å, konsulens navn er så godt, at det kan bære både det og mere.

KONSUL BERNICK

Ikke nu; just i denne tid har jeg brug for al den agtelse og velvilje, som mine medborgere kan skænke mig. Jeg har et stort foretagende igære, som De vel har hørt; men lykkes det ildesindede mennesker at rokke den ubetingede tillid til min person, så kan det berede mig de største vanskeligheder. Derfor vil jeg for enhver pris undgå disse ondskabsfulde og skumlende avis-skriverier, og derfor har jeg sat fristen til iovermorgen.

SKIPSBYGGER AUNE

Herr konsul, De kunde lige så gerne sætte fristen til i eftermiddag.

KONSUL BERNICK

De mener at jeg forlanger umuligheder?

SKIPSBYGGER AUNE

Ja, med den arbejdsstok, vi nu har –

KONSUL BERNICK

Godt, godt; – så får vi se os om andetsteds.

SKIPSBYGGER AUNE

Vil De virkelig afskedige endnu flere af de gamle arbejdere?

KONSUL BERNICK

Nej, det tænker jeg ikke på.

SKIPSBYGGER AUNE

For jeg tror nok det vilde sætte ondt blod både i byen og i aviserne, om De gjorde det.

KONSUL BERNICK

Ikke umuligt; derfor lar vi det også være. Men hvis ikke «Indian Girl» er udklareret iovermorgen, så afskediger jeg Dem.

SKIPSBYGGER AUNE med et ryk

Mig!

(han ler)

Nu spøger De, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Det skulde De ikke stole på.

SKIPSBYGGER AUNE

De kunde tænke på at afskedige mig? Mig, hvis far og farfar har været i værftets tjeneste alle sine levedage, og jeg selv ligeså –

KONSUL BERNICK

Hvem er det, som tvinger mig til det?

SKIPSBYGGER AUNE

De forlanger umulige ting, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Å, en god vilje kender ingen umuligheder. Ja eller nej; svar mig bestemt, eller De har Deres afsked på stedet.

SKIPSBYGGER AUNE et skridt nærmere

Herr konsul, har De tænkt rigtig over, hvad det vil sige at give en gammel arbejder afsked. De mener, at han får se sig om efter noget andet? Å ja, det kan han nok; men er det dermed gjort? De skulde engang være tilstede i en slig afskediget arbejders hus den kveld han kommer hjem og sætter redskabskisten indenfor døren.

KONSUL BERNICK

Tror De jeg afskediger Dem med let hjerte? Har jeg ikke altid været en rimelig husbond?

SKIPSBYGGER AUNE

Så meget værre, herr konsul. Just derfor vil de derhjemme ikke give Dem skylden; de vil ikke sige noget til mig, for det tør de ikke; men de vil se på mig når jeg ikke mærker det og tænke som så: det må vel være fortjent. Ser De vel, det – det kan jeg ikke bære. Så ringe en mand jeg end er, har jeg dog altid været vant til at regnes for den første iblandt mine. Mit tarvelige hjem er også et lidet samfund, herr konsul. Dette lille samfund har jeg kunnet støtte og holde oppe fordi min kone har troet på mig, og fordi mine børn har troet på mig. Og nu skal det hele falde sammen.

KONSUL BERNICK

Ja, hvis ikke andet kan være, så må det mindre falde for det større; det enkelte får i Guds navn ofres for det almindelige. Andet ved jeg ikke at svare Dem, og anderledes går det heller ikke her i verden. Men De er en halsstarrig mand, Aune! De står mig imod, ikke fordi De ikke kan andet, men fordi De ikke vil lægge for dagen maskinernes overlegenhed over håndkraften.

SKIPSBYGGER AUNE

Og De holder så fast ved dette, herr konsul, fordi De ved, at hvis De jager mig bort, så får De derved ialfald bevist pressen Deres gode vilje.

KONSUL BERNICK

Og om så var? De hører jo hvad det gælder for mig, – enten at få pressen på halsen eller få den velvilligt stemt for mig i det øjeblik jeg arbejder for en stor sag til almenvellets fremme. Hvad så? Kan jeg da handle anderledes, end jeg gør? Jeg kan sige Dem at her drejer spørgsmålet sig om, enten at holde Deres hjem oppe, som De kalder det, eller kanske at holde hundreder af nye hjem nede, hundreder af hjem, som aldrig vil kunne grundes, aldrig vil kunne få en rygende skorsten, hvis det ikke lykkes mig at sætte igennem, hvad jeg nu virker for. Derfor er det at jeg har givet Dem valget.

SKIPSBYGGER AUNE

Ja, når så er, så har jeg ikke mere at sige.

KONSUL BERNICK

Hm –; min kære Aune, det gør mig oprigtig ondt at vi må skilles.

SKIPSBYGGER AUNE

Vi skilles ikke, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Hvorledes?

SKIPSBYGGER AUNE

En simpel mand har også noget at hævde her i verden.

KONSUL BERNICK

Ja vel, ja vel; – og De tror altså at De tør love –?

SKIPSBYGGER AUNE

«Indian Girl» kan udklareres iovermorgen.

Han hilser og går ud tilhøjre.

KONSUL BERNICK

Aha, der fik jeg dog bugt med den stivnakke. Det tager jeg som et godt varsel –

Hilmar Tønnesen, med cigar i munden, kommer gennem haveporten.

HILMAR TØNNESEN på havetrappen

Goddag, Betty! Goddag, Bernick!

FRU BERNICK

Goddag.

HILMAR TØNNESEN

Nå, du har grædt, ser jeg. Du ved det altså?

FRU BERNICK

Hvad ved jeg?

HILMAR TØNNESEN

At skandalen er i fuld gang? Uf!

KONSUL BERNICK

Hvad skal det sige?

HILMAR TØNNESEN kommer indenfor

Jo, de to amerikanske går omkring i gaderne og viser sig i selskab med Dina Dorf.

FRU BERNICK følger efter

Men, Hilmar, kan det være muligt –?

HILMAR TØNNESEN

Jo, desværre, det er fuld sandhed. Lona var endog så taktløs at råbe efter mig; men jeg lod naturligvis som jeg ikke hørte det.

KONSUL BERNICK

Og det er vel ikke gåt ubemærket for sig.

HILMAR TØNNESEN

Nej, det kan du nok vide. Folk stod stille og så efter dem. Det lod til at være gåt som en løbeild over byen, – omtrent som en brand på de vestlige prærier. I alle huse stod der mennesker ved vinduerne og vented på at toget skulde komme forbi; hoved ved hoved bag gardinerne – uf! Ja, du må undskylde, Betty; jeg siger uf; for dette gør mig nervøs; – skal det vare ved, så blir jeg nødt til at tænke på at foretage en længere rejse.

FRU BERNICK

Men du skulde dog talt til ham og forestillet ham –

HILMAR TØNNESEN

På åben gade? Nej, du må virkelig undskylde. Men at det menneske overhovedet vover at vise sig her i byen! Nå, vi får se om ikke pressen sætter en stopper på ham; ja, undskyld, Betty; men –

KONSUL BERNICK

Pressen, siger du? Har du hørt antydninger til noget sligt?

HILMAR TØNNESEN

Jo, det er ikke så ganske frit for. Da jeg gik fra jer igåraftes, drev jeg op i klubben for min sygdoms skyld. Jeg mærked godt på den taushed, der blev, at de to amerikanske havde været på bane. Så kommer den uforskammede redaktør Hammer ind og gratulerer mig ganske højt med min rige fætters hjemkomst.

KONSUL BERNICK

Rige –?

HILMAR TØNNESEN

Ja, så udtrykte han sig. Jeg målte ham naturligvis med et vel fortjent blik og lod ham forstå at jeg ikke kendte noget til Johan Tønnesens rigdom. «Så», siger han, «det var da besynderligt; i Amerika plejer man dog at slå sig op når man har noget at begynde med, og Deres fætter rejste jo ikke tomhændet derover».

KONSUL BERNICK

Hm, gør mig nu den tjeneste –

FRU BERNICK bekymret

Der kan du se, Karsten –

HILMAR TØNNESEN

Ja, jeg har ialfald havt en søvnløs nat for den persons skyld. Og så går han endda omkring i gaderne med et ansigt, som om ingenting var ivejen med ham. Hvorfor blev han ikke borte med engang? Det er da også utåleligt, hvor enkelte mennesker kan være sejglivet.

FRU BERNICK

Gud, Hilmar, hvad er det du siger?

HILMAR TØNNESEN

Å, jeg siger ingenting. Men der slipper han helskindet fra jernbaneulykker og fra overfald af kaliforniske bjørne og af Sortefod-Indianere; ikke skalperet engang –. Uf, der har vi dem.

KONSUL BERNICK ser opad gaden

Olaf er også med!

HILMAR TØNNESEN

Ja naturligvis; de vil da minde folk om at de hører til byens første familje. Se, se, der kommer alle dagdriverne ud fra apotheket og glor efter dem og gør sine anmærkninger. Dette er virkelig ikke for mine nerver; hvorledes en mand under slige omstændigheder skal kunne holde ideens fane højt, det –

KONSUL BERNICK

De styrer lige hid. Hør nu, Betty, det er mit bestemte ønske at du viser dem al mulig venlighed.

FRU BERNICK

Tillader du det, Karsten?

KONSUL BERNICK

Ja visst; ja visst; og du også, Hilmar. De blir her forhåbentlig ikke så længe; og når vi er iblandt os selv –; ingen hentydninger; vi bør på ingen måde støde dem.

FRU BERNICK

O, Karsten, hvor du er højmodig.

KONSUL BERNICK

Nå, nå, lad nu det være.

FRU BERNICK

Nej, lad mig takke dig; og tilgiv, at jeg før kunde blive så hæftig. O, du havde jo al grund til at –

KONSUL BERNICK

Lad være; lad være, siger jeg!

HILMAR TØNNESEN

Uf!

Johan Tønnesen og Dina, derefter frøken Hessel og Olaf kommer gennem haven.

FRØKEN HESSEL

Goddag, goddag, I kære mennesker.

JOHAN TØNNESEN

Nu har vi været ude og set os om på gamle tomter, Karsten.

KONSUL BERNICK

Ja, jeg hører det. Mange forandringer; ikke sandt?

FRØKEN HESSEL

Konsul Bernicks store og gode gerninger overalt. Vi har været oppe i anlæggene, som du har skænket byen –

KONSUL BERNICK

Nå der?

FRØKEN HESSEL

«Karsten Bernicks gave», som der står over indgangen. Jo, du er nok manden for det hele her.

JOHAN TØNNESEN

Og prægtige skibe har du også. Jeg traf kaptejnen på «Palmetræet», min gamle skolekammerat –

FRØKEN HESSEL

Ja, et nyt skolehus har du jo også bygget; og både gasledningen og vandledningen skyldes jo dig, hører jeg.

KONSUL BERNICK

Nå, man må dog virke for det samfund, man lever i.

FRØKEN HESSEL

Ja, det er vakkert, svoger; men det er også en glæde at se, hvorledes folk skønner på dig. Jeg er ikke forfængelig, tror jeg; men jeg kunde ikke lade være at minde en og anden, vi talte med, om at vi hørte til familjen.

HILMAR TØNNESEN

Uf –!

FRØKEN HESSEL

Siger du uf til det?

HILMAR TØNNESEN

Nej, jeg sagde hm –

FRØKEN HESSEL

Nå, det skal du få lov til, stakker. Men idag er I nok ganske alene?

FRU BERNICK

Ja, idag er vi alene.

FRØKEN HESSEL

Ja, vi mødte såmæn et par af de moralske oppe på torvet; de lod til at have svært travlt. Men vi har jo sletikke fåt snakke ordentligt sammen endnu; igår var jo disse tre banebryderne her, og så havde vi denne pastoren –

HILMAR TØNNESEN

Adjunkten.

FRØKEN HESSEL

Jeg kalder ham pastoren. Men hvad synes I nu om mit værk i disse femten år? Er han ikke bleven en stout gut? Hvem skulde kende igen galningen, som løb hjemmefra?

HILMAR TØNNESEN

Hm –!

JOHAN TØNNESEN

Å, Lona, brout nu ikke formeget.

FRØKEN HESSEL

Jo, det er jeg rigtignok kry af. Herregud, det er jo det eneste, jeg har udrettet her i verden; men det gir mig da et slags ret til at være til. Ja, Johan, når jeg tænker på, hvorledes vi to begyndte derover med vore fire bare næver –

HILMAR TØNNESEN

Hænder.

FRØKEN HESSEL

Jeg siger næver; for skidne var de –

HILMAR TØNNESEN

Uf!

FRØKEN HESSEL

– og tomme var de også.

HILMAR TØNNESEN

Tomme? Nej, nu må jeg sige –!

FRØKEN HESSEL

Hvad må du sige?

KONSUL BERNICK

Hm!

HILMAR TØNNESEN

Nu må jeg sige – uf!

Han går ud på havetrappen.

FRØKEN HESSEL

Hvad går der af mennesket?

KONSUL BERNICK

Å, bryd dig ikke om ham; han er noget nervøs i denne tid. Men vil du ikke se dig lidt om i haven? Dernede har du jo ikke været endnu, og jeg har just en times tid fri.

FRØKEN HESSEL

Jo, det vil jeg gerne; I kan tro, jeg har tidt og ofte været med mine tanker her i haven hos jer.

FRU BERNICK

Der er sket store forandringer der også, skal du få se.

Konsulen, fruen og frøken Hessel går ned i haven, hvor man af og til ser dem under det følgende.

OLAF i havedøren

Onkel Hilmar, ved du, hvad onkel Johan spurgte mig om? Han spurgte, om jeg vilde være med ham til Amerika.

HILMAR TØNNESEN

Du, din klodrian, som går her og hænger i din moders skørter –

OLAF

Ja, men det vil jeg ikke længer. Du skal få se når jeg blir stor –

HILMAR TØNNESEN

Å visvas; du har ikke nogen alvorlig trang til dette stålsættende, som ligger i at –

De går ned sammen i haven.

JOHAN TØNNESEN til Dina, som har taget hatten af og står i døren tilhøjre og ryster støvet af sin kjole

De er bleven dygtig varm efter turen.

DINA

Ja, det var en dejlig tur; så dejlig tur har jeg aldrig havt før.

JOHAN TØNNESEN

Plejer De kanske ikke ofte gå formiddagsture?

DINA

Jo; men det er bare med Olaf.

JOHAN TØNNESEN

Så. – Har De kanske større lyst til at gå ned i haven end til at blive her?

DINA

Nej, jeg har større lyst til at blive her.

JOHAN TØNNESEN

Jeg også. Og så er det jo en aftale at vi hver morgen går en slig tur sammen.

DINA

Nej, herr Tønnesen, det skulde De ikke gøre.

JOHAN TØNNESEN

Hvad skulde jeg ikke? De loved det jo.

DINA

Ja, men når jeg nu tænker over det, så –. De skal ikke gå ud med mig.

JOHAN TØNNESEN

Men hvorfor ikke det?

DINA

Ja, De er fremmed; De kan ikke forstå det; men jeg skal sige Dem –

JOHAN TØNNESEN

Nå?

DINA

Nej, jeg vil helst ikke tale om det.

JOHAN TØNNESEN

Å jo visst; til mig kan De da tale om hvad det skal være.

DINA

Ja, jeg skal sige Dem, jeg er ikke som de andre unge piger; der er noget – noget sådant ved mig. Derfor skal De ikke gøre det.

JOHAN TØNNESEN

Men alt dette forstår jeg slet ikke. De har da ikke gjort noget ondt?

DINA

Nej, ikke jeg, men –; nej, nu vil jeg ikke tale mere om det. De får det nok at vide af de andre.

JOHAN TØNNESEN

Hm.

DINA

Men der var noget andet, jeg gerne vilde spørge Dem om.

JOHAN TØNNESEN

Og hvad var det?

DINA

Det skal jo være så let at blive til noget dygtigt derover i Amerika?

JOHAN TØNNESEN

Nå, så let er det just ikke altid; man må ofte slide ondt og arbejde strængt i førstningen.

DINA

Ja, det vilde jeg gerne –

JOHAN TØNNESEN

De?

DINA

Jeg kan nok arbejde; jeg er stærk og sund, og tante Marta har læst meget med mig.

JOHAN TØNNESEN

Men for pokker, så kom og rejs med os.

DINA

Å, nu spøger De bare; det sagde De til Olaf også. Men det var det jeg vilde vide, om menneskene er meget – meget sådan moralske derover?

JOHAN TØNNESEN

Moralske?

DINA

Ja, jeg mener, om de er sådan – anstændige og skikkelige, ligesom her.

JOHAN TØNNESEN

Nå, de er ialfald ikke så slemme, som man her tror. Det skulde De ikke være bange for.

DINA

De forstår mig ikke. Jeg vilde just gerne at de ikke skulde være så meget anstændige og moralske.

JOHAN TØNNESEN

Ikke det? Hvordan vilde De så de skulde være?

DINA

Jeg vilde, de skulde være naturlige.

JOHAN TØNNESEN

Ja, ja, det er kanske netop det, de er.

DINA

For så vilde det være godt for mig om jeg kunde komme derover.

JOHAN TØNNESEN

Ja visst vilde det så; derfor skal De rejse med os.

DINA

Nej, med Dem vilde jeg ikke rejse; jeg måtte rejse alene. Å, jeg skulde nok drive det til noget; jeg skulde nok blive brav –

KONSUL BERNICK nedenfor havetrappen hos begge damerne

Bliv, bliv; jeg skal hente det, kære Betty. Du kunde så let forkøle dig.

Han kommer ind i salen og søger fruens shawl.

FRU BERNICK ude i haven

Du må også komme med, Johan; vi skal ned i grotten.

KONSUL BERNICK

Nej, nu må Johan blive her. Se her, Dina; tag min kones shawl og gå med. Johan blir her hos mig, kære Betty. Jeg må da høre lidt om forholdene derover.

FRU BERNICK

Ja, ja; men kom så efter; du ved jo, hvor du skal finde os.

Fru Bernick, frøken Hessel og Dina går ned gennem haven tilvenstre.

KONSUL BERNICK ser et øjeblik efter dem, går så hen og lukker den øverste dør tilvenstre, derpå går han hen til Johan, griber begge hans hænder, ryster og trykker dem

Johan, nu er vi alene; må jeg nu få lov at takke dig.

JOHAN TØNNESEN

Å hvad!

KONSUL BERNICK

Mit hus og hjem, min familjelykke, min hele borgerlige stilling i samfundet, – alt skylder jeg dig.

JOHAN TØNNESEN

Nå, det glæder mig, kære Karsten; så kom der dog noget godt ud af den gale historie.

KONSUL BERNICK ryster igen hans hænder

Tak, tak alligevel! Ikke en blandt ti tusinde havde gjort, hvad du dengang gjorde for mig.

JOHAN TØNNESEN

Snak om en ting! Var vi ikke beggeto unge og letlivede? En af os måtte jo dog tage skylden på sig –

KONSUL BERNICK

Men hvem var nærmere til det, end den skyldige?

JOHAN TØNNESEN

Stop! Dengang var den uskyldige nærmest til det. Jeg var jo frank og fri, forældreløs; dette slid på kontoret var det en ren lykke at komme bort fra. Du derimod havde din gamle moder ilive, og dertil var du jo netop bleven hemmelig forlovet med Betty, som holdt så meget af dig. Hvorledes vilde det gåt med hende, hvis hun havde fåt at vide –?

KONSUL BERNICK

Sandt, sandt, sandt; men –

JOHAN TØNNESEN

Og var det ikke just for Bettys skyld at du afbrød dette maskepi med madam Dorf? Det var jo netop for at bryde overtvert at du var deroppe hos hende den aften –

KONSUL BERNICK

Ja, den ulyksalige aften, da det fordrukne menneske kommer hjem –! Ja, Johan, det var for Bettys skyld; men alligevel, – at du så højmodig kunde vende skinnet imod dig selv og rejse væk –

JOHAN TØNNESEN

Ingen skrupler, kære Karsten. Vi blev jo enige om, at så skulde det være; reddes måtte du jo, og du var jo min ven. Jo, det venskab var jeg rigtignok kry af! Her gik jeg og sled som en stakkers hjemfødning; og så kommer du tilbage, fin og fornem, fra din store udenlandsrejse; havde været både i London og i Paris. Og så kårer du mig til din omgangsven, skønt jeg var fire år yngre end du; – ja, det var nu fordi du gik og kured til Betty; nu forstår jeg det nok. Men hvor kry jeg var af det! Og hvem vilde ikke have været det? Hvem vilde ikke gerne have ofret sig for dig, især når det ikke galdt andet end en måneds bysladder, og en så med det samme kunde løbe ud i den vide verden.

KONSUL BERNICK

Hm, min kære Johan, jeg vil oprigtig sige dig at historien endnu ikke er så ganske glemt.

JOHAN TØNNESEN

Ikke det? Nå, hvad rager det mig, når jeg igen sidder derover på min farm –

KONSUL BERNICK

Du rejser altså tilbage?

JOHAN TØNNESEN

Forstår sig.

KONSUL BERNICK

Men dog ikke så snart, håber jeg?

JOHAN TØNNESEN

Så snart som muligt. Det var jo kun for at føje Lona at jeg tog med herover.

KONSUL BERNICK

Så? Hvorledes det?

JOHAN TØNNESEN

Jo, ser du, Lona er jo ikke ung længer, og i den sidste tid begyndte længselen efter hjemmet at mane og drage hende; men hun vilde aldrig vedgå det;

(smiler)

hvor turde hun vove at lade mig letsindige krop alene tilbage, mig, som alt i nittenårsalderen havde givet mig af med –

KONSUL BERNICK

Og så?

JOHAN TØNNESEN

Ja, Karsten, nu kommer jeg med et skriftemål, som jeg skammer mig over.

KONSUL BERNICK

Du har da ikke betroet hende sammenhængen?

JOHAN TØNNESEN

Jo. Det var urigtigt af mig; men jeg kunde ikke andet. Du gør dig ingen forestilling om hvad Lona har været for mig. Du har aldrig kunnet udstå hende; men for mig har hun været som en moder. I de første år, da vi havde det så trangt derover, – hvorledes arbejded hun ikke? Og da jeg så lå syg en lang tid, og ingenting kunde fortjene, og ikke kunde forhindre det, så gav hun sig til at synge viser i kaffehusene, – holde foredrag, som folk gjorde løjer med; og så skrev hun en bog, som hun siden både lo og græd over, – altsammen for at holde livet i mig. Kunde jeg så se på at hun i vinter gik der og tærtes hen, hun, som havde slidt og slæbt for mig? Nej, det kunde jeg ikke, Karsten. Og så sagde jeg: rejs du, Lona; du skal ikke være ræd for mig; jeg er ikke så letsindig, som du tænker. Og så – så fik hun det at vide.

KONSUL BERNICK

Og hvorledes tog hun det?

JOHAN TØNNESEN

Nå, hun mente, som sandt var, at når jeg vidste mig uskyldig, så kunde det ikke være mig imod at gøre en trip med herover. Men vær du rolig; Lona røber intet, og jeg skal nok vogte min mund anden gang.

KONSUL BERNICK

Ja, ja, det stoler jeg på.

JOHAN TØNNESEN

Her er min hånd. Og så vil vi ikke tale mere om den gamle historie; lykkeligvis er det den eneste gale streg, nogen af os har gjort sig skyldig i, tænker jeg. Nu vil jeg rigtig nyde de få dage, jeg blir her. Du kan ikke tro, hvilken prægtig tur vi havde iformiddag. Hvem skulde troet at den lille tøsunge, som løb her og spilled engle på theatret –! Men sig mig, du, – hvorledes gik det siden med hendes forældre?

KONSUL BERNICK

Å, kære, jeg ved ikke mere at fortælle, end hvad jeg skrev dig til straks efter du var rejst. Ja, du fik dog vel de to breve?

JOHAN TØNNESEN

Ja vel, ja vel; jeg har dem begge to. Det fordrukne menneske løb jo fra hende?

KONSUL BERNICK

Og slog sig siden ihjæl i fuldskab.

JOHAN TØNNESEN

Hun døde jo også kort efter? Men du gjorde vel for hende, hvad du sådan i stilhed kunde?

KONSUL BERNICK

Hun var stolt; hun forrådte intet og hun vilde intet modtage.

JOHAN TØNNESEN

Nå, det var ialfald rigtigt af dig at du tog Dina i huset.

KONSUL BERNICK

Ja visst var det så. Forresten var det egentlig Marta, som drev den sag igennem.

JOHAN TØNNESEN

Så det var Marta? Ja, Marta – det er sandt – hvor er hun henne idag?

KONSUL BERNICK

Å hun – når hun ikke har skolen at passe, så har hun sine syge.

JOHAN TØNNESEN

Det er altså Marta, som har taget sig af hende.

KONSUL BERNICK

Ja, Marta har jo altid havt en viss svaghed for opdragelsesvæsnet. Derfor har hun også taget en post ved almueskolen. Det var en kapital dumhed af hende.

JOHAN TØNNESEN

Ja, hun så svært medtaget ud igår; jeg frygter også for at hun ikke har helbred til det.

KONSUL BERNICK

Å, hvad helbreden angår, så kunde hun vel altid stå i det. Men det er ubehageligt for mig; det ser ud som om jeg, hendes broder, ikke var villig til at underholde hende.

JOHAN TØNNESEN

Underholde? Jeg trode, hun havde såvidt formue selv –

KONSUL BERNICK

Ikke en skilling. Du husker nok, hvilken kneben tid det var for moder da du rejste. Hun fortsatte da en stund med bistand af mig; men det kunde jeg naturligvis ikke i længden være tjent med. Så lod jeg mig optage i firmaet; men det gik heller ikke på den måde. Jeg måtte derfor overtage det hele, og da vi opgjorde vor status, viste det sig at der sågodtsom intet blev tilovers på moders part. Da så moder kort efter døde, stod naturligvis også Marta på en bar bakke.

JOHAN TØNNESEN

Den stakkers Marta!

KONSUL BERNICK

Stakkers? Hvorfor det? Du tror da vel ikke at jeg lader hende savne noget? Å nej, det tør jeg dog sige, at jeg er en god broder. Hun bor naturligvis sammen med os og spiser ved vort bord; lærerinde-gagen kan hun rundeligt klæde sig for, og et enligt fruentimmer, – hvad skal hun med mere?

JOHAN TØNNESEN

Hm; på den vis tænker vi ikke i Amerika.

KONSUL BERNICK

Nej, det tror jeg nok; i et opagiteret samfund, som det amerikanske. Men her i vor lille kreds, hvor, Gud ske lov, fordærvelsen til dato ialfald ikke har fåt indpas, her nøjes kvinderne med at indtage en sømmelig om end beskeden stilling. Det er forresten Martas egen skyld; hun kunde såmæn have været forsørget for længe siden, hvis hun selv havde villet.

JOHAN TØNNESEN

Du mener, hun kunde have giftet sig?

KONSUL BERNICK

Ja, hun kunde været meget favorabelt anbragt endogså; hun har havt flere gode tilbud; besynderlig nok; en ubemidlet pige, ikke længer ung, og derhos ganske ubetydelig.

JOHAN TØNNESEN

Ubetydelig?

KONSUL BERNICK

Nå, jeg lægger hende det slet ikke til last. Jeg ønsker hende overhovedet ikke anderledes. Du kan vide, – i et stort hus, som vort, – det er altid godt at have et sådant jævnt menneske, som man kan sætte til hvad der forefalder.

JOHAN TØNNESEN

Ja, men hun –?

KONSUL BERNICK

Hun? Hvorledes? Nå ja, hun har naturligvis nok at interessere sig for; hun har jo mig og Betty og Olaf og mig. Menneskene bør da ikke i første række tænke på sig selv, og allermindst kvinderne. Vi har jo dog alle et større eller mindre samfund at støtte og at virke for. Således gør jeg ialfald.

(tyder mod fuldmægtig Krap, som kommer fra højre)

Ja, der har du straks et bevis. Tror du, det er mine egne affærer, som optager mig? På ingen måde.

(hurtigt til Krap)

Nå?

FULDMÆGTIG KRAP sagte, viser en bunke papirer

Alle købekontrakterne i orden.

KONSUL BERNICK

Ypperligt! Fortræffeligt! – Ja nu, svoger, må du sandelig have mig undskyldt sålænge.

(dæmpet og med et håndtryk)

Tak, tak, Johan; og vær overbevist om at alt, hvad jeg kan tjene dig i, – nå, du forstår mig nok. – Kom, herr Krap.

De går ind i konsulens værelse.

JOHAN TØNNESEN ser en stund efter ham

Hm –

Han vil gå ned i haven. I det samme kommer frøken Bernick med en liden kurv på armen ind fra højre.

JOHAN TØNNESEN

Nej se, Marta!

FRØKEN BERNICK

Ah – Johan, – er det dig?

JOHAN TØNNESEN

Så tidligt på farten du også.

FRØKEN BERNICK

Ja. Vent lidt; nu kommer visst de andre straks.

(vil gå ud til venstre)

JOHAN TØNNESEN

Hør, Marta, har du altid sådant hastværk?

FRØKEN BERNICK

Jeg?

JOHAN TØNNESEN

Igår gik du ligesom af vejen, så jeg ikke fik tale et ord med dig, og idag –

FRØKEN BERNICK

Ja, men –

JOHAN TØNNESEN

Før var vi dog altid sammen, – vi to gamle legekammerater.

FRØKEN BERNICK

Ak, Johan, det er mange, mange år siden.

JOHAN TØNNESEN

Nå, Herregud, det er femten år siden, hverken mere eller mindre. Synes du kanske, jeg har forandret mig så meget?

FRØKEN BERNICK

Du? Å ja, du også, endskønt –

JOHAN TØNNESEN

Hvad mener du?

FRØKEN BERNICK

Å, det var ingenting.

JOHAN TØNNESEN

Du lader ikke til at være bleven meget oplivet ved at se mig igen.

FRØKEN BERNICK

Jeg har ventet så længe, Johan, – for længe.

JOHAN TØNNESEN

Ventet? At jeg vilde komme?

FRØKEN BERNICK

Ja.

JOHAN TØNNESEN

Og hvorfor, mente du, jeg vilde komme?

FRØKEN BERNICK

For at sone, hvad du har forbrudt.

JOHAN TØNNESEN

Jeg?

FRØKEN BERNICK

Har du glemt at en kvinde døde i nød og skam for din skyld? Har du glemt at for din skyld blev et opvoksende barns bedste år forbittret?

JOHAN TØNNESEN

Og dette må jeg høre af dig? Marta, har da aldrig din broder –?

FRØKEN BERNICK

Hvad han?

JOHAN TØNNESEN

Har han aldrig –; nu ja, jeg mener, har han aldrig havt så meget som et undskyldende ord for mig?

FRØKEN BERNICK

Ak, Johan, du kender jo Karstens strænge grundsætninger.

JOHAN TØNNESEN

Hm –, ja visst, ja visst, jeg kender nok min gamle ven Karstens strænge grundsætninger. – Men dette er jo –! Nå. Jeg talte nylig med ham. Jeg synes at han har forandret sig adskilligt.

FRØKEN BERNICK

Hvor kan du sige det? Karsten har da altid været en udmærket mand.

JOHAN TØNNESEN

Ja, det var just ikke således ment; men lad gå. – Hm; nu skønner jeg altså, hvad lys du har set mig i; det er den forlornes hjemkomst, du har gåt og ventet på.

FRØKEN BERNICK

Hør, Johan, jeg vil sige dig, hvad lys jeg har set dig i.

(peger ned i haven)

Ser du hende, som leger dernede i græsset med Olaf? Det er Dina. Erindrer du det forvirrede brev, du skrev mig til da du rejste? Du skrev at jeg skulde tro på dig. Jeg har troet på dig, Johan. Alt det onde, som her bagefter gik rygter om, må være sket i forvildelse, uden tanke, uden overlæg –

JOHAN TØNNESEN

Hvad mener du?

FRØKEN BERNICK

O, du forstår mig jo nok; – ikke et ord mere om det. Men bort måtte du jo, begynde forfra – et nyt liv. Ser du, Johan, jeg har været din stedfortræder herhjemme, jeg, din gamle legekammerat. De pligter, du ikke husked på at varetage her, eller ikke kunde varetage, dem har jeg varetaget for dig. Jeg siger dig dette, for at du ikke skal have også det at bebrejde dig. Det forurettede barn har jeg været en moder for, har opdraget hende, så godt jeg kunde –

JOHAN TØNNESEN

Og spildt hele dit liv for den sag –

FRØKEN BERNICK

Det har ikke været spildt. Men du kom sent, Johan.

JOHAN TØNNESEN

Marta, – dersom jeg kunde sige dig –. Nå, lad mig da ialfald takke dig for dit trofaste venskab.

FRØKEN BERNICK smiler tungt

Hm –. Ja, nu har vi altså udtalt, Johan. Hys; der kommer nogen. Farvel; jeg kan ikke nu –

Hun går ud gennem den bagerste dør tilvenstre. Frøken Hessel kommer fra haven, fulgt af fru Bernick.

FRU BERNICK endnu i haven

Men for Guds skyld, Lona, hvad tænker du på!

FRØKEN HESSEL

Lad mig være, siger jeg; jeg vil og må tale med ham.

FRU BERNICK

Men det vilde jo være den største skandale! Ah, Johan, er du endnu her?

FRØKEN HESSEL

Ud med dig, gut; stå ikke her og hæng i stueluften; gå ned i haven og snak med Dina.

JOHAN TØNNESEN

Ja, det tænkte jeg netop på.

FRU BERNICK

Men –

FRØKEN HESSEL

Hør du, John, har du set rigtig på Dina?

JOHAN TØNNESEN

Ja, det tror jeg nok.

FRØKEN HESSEL

Ja, du skulde se rigtig tilgavns på hende, gut. Det var noget for dig!

FRU BERNICK

Men, Lona –!

JOHAN TØNNESEN

Noget for mig?

FRØKEN HESSEL

Ja, at se på, mener jeg. Gå nu!

JOHAN TØNNESEN

Ja, ja, jeg går mere end gerne.

Han går ned i haven.

FRU BERNICK

Lona, jeg er som forstenet over dig. Dette kan dog umuligt være dit alvor.

FRØKEN HESSEL

Jo så minsæl er det så. Er hun ikke frisk og sund og sand? Det er netop en kone for John. Det er slig en, han trænger til derover; det vil være noget andet end en gammel halvsøster.

FRU BERNICK

Dina! Dina Dorf! Betænk dog –

FRØKEN HESSEL

Jeg betænker først og fremst guttens lykke. For hjælpe til, det må jeg; selv er han ikke videre fremmelig i sligt; småpiger og fruentimmer har han aldrig havt noget rigtigt syn for.

FRU BERNICK

Han? Johan! Nå, jeg synes rigtignok, vi har havt sørgelige beviser for –

FRØKEN HESSEL

Å pokker i vold med den dumme historie! Hvor er Bernick henne? Jeg vil tale med ham.

FRU BERNICK

Lona, du gør det ikke, siger jeg!

FRØKEN HESSEL

Jeg gør det. Synes gutten om hende, – og hun om ham, – så skal de også have hverandre. Bernick er jo slig en klog mand; han må finde på en udvej –

FRU BERNICK

Og du kan tænke dig, at disse amerikanske usømmeligheder skulde blive tålt her –

FRØKEN HESSEL

Sniksnak, Betty –

FRU BERNICK

– at en mand, som Karsten, med hans strænge moralske tænkemåde –

FRØKEN HESSEL

Å pyt, den er vel ikke så urimelig stræng.

FRU BERNICK

Hvad er det, du vover at sige?

FRØKEN HESSEL

Jeg vover at sige, at Bernick er vel ikke synderlig mere moralsk end andre mandfolk.

FRU BERNICK

Så dybt sidder altså hadet til ham endnu! Men hvad vil du da her, når du aldrig har kunnet glemme at –? Jeg begriber ikke at du turde træde ham under øjnene efter den skammelige fornærmelse, som du dengang tilføjed ham.

FRØKEN HESSEL

Ja, Betty, dengang forløb jeg mig stygt.

FRU BERNICK

Og hvor højmodigt har han ikke tilgivet dig, han, som dog aldrig havde forbrudt noget! Thi han kunde dog ikke for at du gik her og gjorde dig forhåbninger. Men siden den tid har du hadet mig også.

(brister i gråd)

Du har aldrig undt mig min lykke. Og nu kommer du her for at vælte alt dette over mig, – for at vise byen, hvilken familje jeg har bragt Karsten ind i. Ja, det er mig, det går ud over, og det er det, du vil. O, det er afskyeligt af dig!

Hun går grædende ud gennem den øverste dør tilvenstre.

FRØKEN HESSEL ser efter hende

Stakkers Betty.

Konsul Bernick kommer ud fra sit værelse.

KONSUL BERNICK endnu i døren

Ja, ja, det er godt, herr Krap; det er udmærket. Send 400 kroner til bespisning af de fattige.

(vender sig)

Lona!

(nærmere)

Du er alene? Kommer ikke Betty her?

FRØKEN HESSEL

Nej. Skal jeg kanske hente hende?

KONSUL BERNICK

Nej, nej, nej, lad være! O, Lona, du ved ikke, hvor jeg har brændt efter at få tale åbent med dig, – efter at få trygle om din tilgivelse.

FRØKEN HESSEL

Hør nu, Karsten, lad os ikke blive sentimentale; det klæder os ikke.

KONSUL BERNICK

Du må høre mig, Lona. Jeg ved jo, hvorledes jeg har skinnet imod mig nu, da du har erfaret dette med Dinas moder. Men jeg sværger dig til, det var kun en kortvarig forvildelse; jeg har virkelig, sandt og oprigtigt, holdt af dig engang.

FRØKEN HESSEL

Hvorfor tror du jeg er kommen herhjem?

KONSUL BERNICK

Hvad du end har isinde, så bønfalder jeg dig om, ikke at foretage noget før jeg har retfærdiggjort mig. Jeg kan det, Lona; jeg kan ialfald undskylde mig.

FRØKEN HESSEL

Nu er du ræd. – Du har engang holdt af mig, siger du. Ja, det forsikred du mig tidt nok i dine breve; og kanske det også var sandt – på en måde, sålænge du leved derude i en stor og frigjort verden, som gav dig mod til selv at tænke frit og stort. Du fandt kanske hos mig lidt mere karakter og vilje og selvstændighed, end hos de fleste herhjemme. Og så var det jo en hemmelighed mellem os to; der var ingen, som kunde gøre sig lystig over din slette smag.

KONSUL BERNICK

Lona, hvor kan du dog tro –?

FRØKEN HESSEL

Men da du så kom tilbage; da du hørte spottegloserne, som hagled ned over mig; da du fornam latteren over alt det, som de her kaldte mine forkertheder –

KONSUL BERNICK

Du var hensynsløs dengang.

FRØKEN HESSEL

Mest for at ærgre disse skørteklædte og bukseklædte snærper, som sjokked om i byen. Og da du så traf den unge forlokkende skuespillerinde –

KONSUL BERNICK

Det var en lapsestreg; intet videre; jeg sværger dig til, ikke tiendedelen var sandt af de rygter og den sladder, som kom i omløb.

FRØKEN HESSEL

Lad gå; men da så Betty kom hjem, smuk, opblomstrende, forgudet af alle, – og da det blev bekendt at hun skulde arve alle pengene efter tante og at jeg ingenting vilde få –

KONSUL BERNICK

Ja, der er vi ved sagen, Lona; og nu skal du høre det uden omsvøb. Jeg elsked ikke Betty dengang; jeg brød ikke med dig for nogen ny tilbøjelighed. Det var for pengenes skyld ligefrem; jeg var nødt til det; jeg måtte sikkre mig dem.

FRØKEN HESSEL

Og det siger du mig lige i øjnene?

KONSUL BERNICK

Ja, jeg gør. Hør mig, Lona –

FRØKEN HESSEL

Og dog skrev du mig til at en ubetvingelig kærlighed til Betty havde grebet dig, påkaldte min højmodighed, besvor mig for Bettys skyld at tie med det, som havde været imellem os –

KONSUL BERNICK

Jeg måtte det, siger jeg.

FRØKEN HESSEL

Nu, ved den levende Gud, da angrer jeg ikke på at jeg dengang forløb mig, som jeg gjorde.

KONSUL BERNICK

Lad mig koldt og rolig sige dig, hvorledes stillingen var i de dage. Min moder stod, som du husker, i spidsen for forretningen; men hun var aldeles uden forretningssans. Jeg blev skyndsomt kaldt hjem fra Paris; tiderne var kritiske; jeg skulde bringe affærerne påfode. Hvad fandt jeg? Jeg fandt, hvad der måtte holdes i den dybeste hemmelighed, et sågodtsom ruineret hus. Ja, det var sågodtsom ruineret, dette gamle ansete hus, der havde ståt i tre generationer. Hvad havde jeg, sønnen, den eneste søn, andet at gøre end at se mig om efter et redningsmiddel?

FRØKEN HESSEL

Og så redded du huset Bernick på en kvindes bekostning.

KONSUL BERNICK

Du ved godt at Betty elsked mig.

FRØKEN HESSEL

Men jeg?

KONSUL BERNICK

Tro mig, Lona, – du var aldrig bleven lykkelig med mig.

FRØKEN HESSEL

Var det af omsorg for min lykke at du gav mig til pris?

KONSUL BERNICK

Tror kanske du at jeg af egennyttige bevæggrunde handled som jeg gjorde? Havde jeg dengang ståt alene, så skulde jeg med frejdigt mod begyndt forfra. Men du skønner ikke, hvorledes en forretningsmand vokser sammen, under et umådeligt ansvar, med den forretning, han tager i arv. Ved du at hundreders, ja tusenders vel og ve afhænger af ham? Betænker du ikke at hele det samfund, som både du og jeg kalder vort hjem, vilde på den føleligste måde være blevet berørt deraf, om huset Bernick havde gåt tilgrunde?

FRØKEN HESSEL

Er det også for samfundets skyld at du i disse femten år er bleven stående i løgnen?

KONSUL BERNICK

I løgnen?

FRØKEN HESSEL

Hvad ved Betty om alt det, som ligger under og forud for hendes forbindelse med dig?

KONSUL BERNICK

Kan du tro at jeg til ingen nytte vilde såre hende ved at blotte de ting?

FRØKEN HESSEL

Til ingen nytte, siger du? Ja, ja, du er jo forretningsmand; du må jo forstå dig på det nyttige. – Men hør nu, Karsten, nu vil jeg også tale koldt og roligt. Sig mig, – er du nu også rigtig lykkelig?

KONSUL BERNICK

I familjen, mener du?

FRØKEN HESSEL

Ja vel.

KONSUL BERNICK

Det er jeg, Lona. Å, du har ikke forgæves været en så opofrende veninde for mig. Jeg tør sige at jeg er bleven lykkeligere år for år. Betty er både god og føjelig. Og hvorledes hun i årenes løb har lært at bøje sit væsen efter det, som er ejendommeligt hos mig –

FRØKEN HESSEL

Hm.

KONSUL BERNICK

Før havde hun jo en hel del overspændte forestillinger om kærligheden; hun kunde ikke forlige sig med den tanke, at den lidt efter lidt skulde gå over til en mild venskabsflamme.

FRØKEN HESSEL

Men nu finder hun sig tilrette i det?

KONSUL BERNICK

Fuldstændig. Du kan vide at den daglige omgang med mig ikke er bleven uden modnende indflydelse på hende. Menneskene må gensidig lære at nedstemme sine fordringer, hvis man skal gøre fyldest i det samfund, hvori man er sat. Det har Betty også efterhånden lært at indse, og derfor er vort hus nu et mønster for vore medborgere.

FRØKEN HESSEL

Men disse medborgere ved ingenting om løgnen?

KONSUL BERNICK

Om løgnen?

FRØKEN HESSEL

Ja, om løgnen, som du nu i femten år har ståt i.

KONSUL BERNICK

Og det kalder du –?

FRØKEN HESSEL

Løgnen kalder jeg det. Den trefoldige løgn. Først løgnen mod mig; så løgnen mod Betty; så løgnen mod Johan.

KONSUL BERNICK

Betty har aldrig krævet at jeg skulde tale.

FRØKEN HESSEL

Fordi hun ingenting har vidst.

KONSUL BERNICK

Og du vil ikke kræve det; – af hensyn til hende vil du det ikke.

FRØKEN HESSEL

Å nej, jeg skal nok vide at bære latter-salverne; jeg har en bred ryg.

KONSUL BERNICK

Og Johan vil heller ikke kræve det; det har han tilsagt mig.

FRØKEN HESSEL

Men du selv, Karsten? Er der ikke noget indeni dig, som kræver at komme ud af løgnen?

KONSUL BERNICK

Jeg skulde frivilligt ofre min familjelykke og min stilling i samfundet!

FRØKEN HESSEL

Hvad ret har du til at stå der du står?

KONSUL BERNICK

I femten år har jeg daglig tilkøbt mig en smule ret – ved min vandel, og ved det, jeg har virket og fremmet.

FRØKEN HESSEL

Ja, du har virket og fremmet meget, både for dig selv og for andre. Du er byens rigeste og mægtigste mand; under din vilje tør de ikke andet end bøje sig, alle, fordi du gælder for at være uden plet og lyde; dit hjem gælder for et mønsterhjem, din færd for en mønsterfærd. Men al denne herlighed, og du selv med, står som på en gyngende myr. Et øjeblik kan komme, et ord kan blive udtalt, – og både du og hele herligheden går tilbunds, hvis du ikke berger dig itide.

KONSUL BERNICK

Lona, – hvad er det, du vil herover?

FRØKEN HESSEL

Jeg vil hjælpe dig til fast grund under fødderne, Karsten.

KONSUL BERNICK

Hævn! Du vil hævne dig? Jeg ante det nok. Men det lykkes dig ikke! Her er kun en, som kan tale med myndighed, og han er taus.

FRØKEN HESSEL

Johan?

KONSUL BERNICK

Ja, Johan. Vil nogen anden anklage mig, så nægter jeg alt. Vil man tilintetgøre mig, så strider jeg på livet. Men det skal aldrig lykkes dig, siger jeg! Han, som kunde fælde mig, han tier – og han rejser igen.

Grosserer Rummel og købmand Vigeland kommer fra højre.

GROSSERER RUMMEL

Goddag, goddag, kære Bernick; du må komme med os op i handelsforeningen; vi har møde i jernbanesagen, ved du.

KONSUL BERNICK

Jeg kan ikke. Umuligt nu.

KØBMAND VIGELAND

De må sandeligen, herr konsul –

GROSSERER RUMMEL

Du må, Bernick. Der er folk, som arbejder imod os. Redaktør Hammer og de andre, som holdt på kystlinjen, påstår at der stikker private interesser bag det nye forslag.

KONSUL BERNICK

Nå, så forklar dem da –

KØBMAND VIGELAND

Det hjælper ikke, hvad vi forklarer, herr konsul –

GROSSERER RUMMEL

Nej, nej, du må komme selv; dig vil jo naturligvis ingen vove at mistænke for sligt.

FRØKEN HESSEL

Nej, det skulde jeg mene.

KONSUL BERNICK

Jeg kan ikke, siger jeg; jeg er uvel; – eller ialfald, bi – lad mig samle mig.

Adjunkt Rørlund kommer fra højre.

ADJUNKT RØRLUND

Undskyld, herr konsul; De ser mig her i det heftigste oprør –

KONSUL BERNICK

Ja, ja, hvad fejler Dem?

ADJUNKT RØRLUND

Jeg må gøre Dem et spørgsmål, herr konsul. Er det med Deres minde at den unge pige, som har fundet et asyl under Deres tag, viser sig på offentlig gade i selskab med et menneske, som –

FRØKEN HESSEL

Hvilket menneske, herr pastor?

ADJUNKT RØRLUND

Med det menneske, som hun, blandt alle mennesker i verden, burde holdes længst borte fra.

FRØKEN HESSEL

Håhå!

ADJUNKT RØRLUND

Er det med Deres minde, herr konsul?

KONSUL BERNICK der søger hat og handsker

Jeg ved ikke af noget. Undskyld; jeg har hastværk; jeg skal op i handelsforeningen.

HILMAR TØNNESEN kommer fra haven og går hen til den øverste dør tilvenstre

Betty, Betty, hør her!

FRU BERNICK i døren

Hvad er det?

HILMAR TØNNESEN

Du bør gå ned i haven og gøre en ende på det lefleri, som en viss person driver med denne Dina Dorf. Jeg er bleven ganske nervøs af at høre på det.

FRØKEN HESSEL

Så? Hvad har da personen sagt?

HILMAR TØNNESEN

Å, ikke andet end at han vil hun skal følge med ham til Amerika. Uf!

ADJUNKT RØRLUND

Kan sligt være muligt!

FRU BERNICK

Hvad siger du!

FRØKEN HESSEL

Men det vilde jo være prægtigt.

KONSUL BERNICK

Umuligt! Du har hørt fejl.

HILMAR TØNNESEN

Så spørg ham selv. Der kommer parret. Men lad bare mig blive udenfor.

KONSUL BERNICK til Rummel og Vigeland

Jeg kommer efter, – om et øjeblik –

Grosserer Rummel og købmand Vigeland går ud til højre. Johan Tønnesen og Dina kommer fra haven.

JOHAN TØNNESEN

Hurra, Lona, hun følger med os!

FRU BERNICK

Men, Johan, – du ubesindige –!

ADJUNKT RØRLUND

Er dette virkeligt! En så topmålt skandale! Ved hvilke forførelseskunster har De –?

JOHAN TØNNESEN

Nå nå, mand; hvad er det De siger?

ADJUNKT RØRLUND

Svar mig, Dina; er dette Deres agt, – er det Deres fulde fri beslutning?

DINA

Jeg må bort herfra.

ADJUNKT RØRLUND

Men med ham – med ham!

DINA

Nævn mig nogen anden her, som havde mod til at tage mig med.

ADJUNKT RØRLUND

Nu, så skal De også få vide, hvem han er.

JOHAN TØNNESEN

Tal ikke!

KONSUL BERNICK

Ikke et ord mere!

ADJUNKT RØRLUND

Da tjente jeg dårligt det samfund, hvis moral og sæder jeg er sat til at være en vogter for; og uforsvarligt handled jeg mod denne unge pige, i hvis opdragelse også jeg har havt en væsentlig del og som er mig –

JOHAN TØNNESEN

Vogt Dem for hvad De gør!

ADJUNKT RØRLUND

Hun skal vide det! Dina, det er denne mand, som voldte al Deres moders ulykke og skam.

KONSUL BERNICK

Herr adjunkt –!

DINA

Han!

(til Johan Tønnesen)

Er dette sandt?

JOHAN TØNNESEN

Karsten, svar du.

KONSUL BERNICK

Ikke et ord mere! Idag skal her ties.

DINA

Sandt altså.

ADJUNKT RØRLUND

Sandt, sandt. Og mere end det. Dette menneske, som De sætter lid til, løb ikke tomhændet hjemmefra; – enkefru Bernicks kasse –; konsulen kan bevidne det!

FRØKEN HESSEL

Løgner!

KONSUL BERNICK

Ah –!

FRU BERNICK

O Gud, o Gud!

JOHAN TØNNESEN imod ham med løftet arm

Og det vover du –!

FRØKEN HESSEL afbødende

Slå ham ikke, Johan!

ADJUNKT RØRLUND

Jo, forgrib Dem kun på mig. Men sandheden skal frem; og det er sandhed; konsul Bernick har selv sagt det, og hele byen ved det. – Nu, Dina, nu kender De ham.

Kort stilhed.

JOHAN TØNNESEN sagte, griber Bernick om armen

Karsten, Karsten, hvad har du gjort!

FRU BERNICK dæmpet og i gråd

O, Karsten, at jeg skulde bringe dig ind i al denne skændsel.

KØBMAND SANDSTAD kommer hurtigt fra højre og råber med hånden på dørklinken

Nu må De endelig komme, herr konsul! Hele jernbanen hænger i en tråd.

KONSUL BERNICK åndsfraværende

Hvad er det? Hvad skal jeg –?

FRØKEN HESSEL alvorligt og med eftertryk

Du skal op og støtte samfundet, svoger.

KØBMAND SANDSTAD

Ja kom, kom; vi behøver al Deres moralske overvægt.

JOHAN TØNNESEN tæt ved ham

Bernick, – vi to tales ved imorgen.

Han går ud gennem haven; konsul Bernick går som viljeløs ud til højre med købmand Sandstad.

TREDJE AKT

Havesalen i konsul Bernicks hus.

Konsul Bernick, med et spanskrør i hånden, kommer i hæftig vrede ud fra det bagerste værelse tilvenstre og lader døren stå halvt åben efter sig.

KONSUL BERNICK

Se så; nu er der da endelig engang bleven alvor af det; den lusing tænker jeg han skal huske.

(til nogen inde i værelset)

Hvad siger du? – Og jeg siger, du er en uforstandig moder! Du undskylder ham, gir ham medhold i alle hans slyngelstreger. – Ikke slyngelstreger? Hvad kalder du det da? At liste sig ud af huset ved nattetid, gå tilhavs med fiskerbåden, blive borte til langt ud på dagen og sætte mig i slig dødelig angst, mig, som har så meget andet at stå i. Og så vover den knægt at true med at han vil løbe sin vej! Ja, lad ham prøve på det! – Du? Nej, det tror jeg nok; du bekymrer dig ikke stort om hans ve og vel. Jeg tror gerne, at om han satte livet til –! – Så? Ja, men jeg har en gerning at efterlade mig her i verden; jeg er ikke tjent med at blive barnløs. – Ingen indvendinger, Betty; det blir, som jeg har sagt; han har husarrest –

(lytter)

Hys; lad ingen mærke noget.

Fuldmægtig Krap kommer fra højre.

FULDMÆGTIG KRAP

Har De tid et øjeblik, herr konsul?

KONSUL BERNICK kaster spanskrøret fra sig

Ja vel, ja vel. Kommer De fra værftet?

FULDMÆGTIG KRAP

Nu netop. Hm –

KONSUL BERNICK

Nå? Der er dog ikke noget ivejen med «Palmetræet»?

FULDMÆGTIG KRAP

«Palmetræet» kan sejle imorgen, men –

KONSUL BERNICK

«Indian Girl» altså? Aned det mig ikke at den stivnakke –

FULDMÆGTIG KRAP

«Indian Girl» kan også sejle imorgen; men – den kommer visst ikke langt.

KONSUL BERNICK

Hvad mener De?

FULDMÆGTIG KRAP

Undskyld, herr konsul; den dør står på klem og jeg tror der er nogen derinde –

KONSUL BERNICK lukker døren

Se så. Men hvad er det dog for noget, som ingen må høre?

FULDMÆGTIG KRAP

Det er det, at bygmester Aune nok har isinde at lade «Indian Girl» gå tilbunds med mand og mus.

KONSUL BERNICK

Men Gud forbarme sig, hvor kan De tro –?

FULDMÆGTIG KRAP

Kan ikke forklare mig det på anden måde, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Nå, så sig mig dog i få ord –

FULDMÆGTIG KRAP

Skal så. De ved selv hvor sendrægtigt det er gåt på værftet siden vi fik de nye maskiner og de nye uvante arbejdere.

KONSUL BERNICK

Ja, ja.

FULDMÆGTIG KRAP

Men imorges, da jeg kom derned, mærked jeg at reparationen på Amerikaneren var skredet påfaldende vidt frem; det store spunds i bunden, – De ved, det pilrådne sted –

KONSUL BERNICK

Ja, ja, hvad det?

FULDMÆGTIG KRAP

Fuldstændig repareret, – tilsyneladende da; forhudet; så ganske ud som nyt; hørte at Aune selv havde arbejdet med lys dernede hele natten.

KONSUL BERNICK

Ja ja, og så –?

FULDMÆGTIG KRAP

Gik og funderte på dette; folkene hvilte just til frokost, og så fandt jeg anledning til ubemærket at se mig om både udenbords og indenbords; havde svært for at komme ned i den lastede skude; men fik troen i hænderne. Der sker underfundigheder, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Jeg kan ikke tro Dem, herr Krap. Jeg kan ikke, jeg vil ikke tro sligt om Aune.

FULDMÆGTIG KRAP

Gør mig ondt, – men er den skære sandhed. Sker underfundigheder, siger jeg. Intet nyt tømmer indsat, så vidt jeg kunde skønne; bare dyttet og drevet og overklinket med plader og pressenninger og sådant noget. Rent fusk! «Indian Girl» når aldrig New-York; går tilbunds som en sprukken gryde.

KONSUL BERNICK

Dette er jo forfærdeligt! Men hvad tror De han kan have til hensigt?

FULDMÆGTIG KRAP

Vil rimeligvis bringe maskinerne i miskredit; vil hævne sig; vil have den gamle arbejdsstok tagen til nåde igen.

KONSUL BERNICK

Og så ofrer han kanske alle de mange menneskeliv.

FULDMÆGTIG KRAP

Han sagde nylig: der findes ikke mennesker ombord i «Indian Girl», – bare udyr.

KONSUL BERNICK

Ja, ja, lad så være; men agter han da ikke den store kapital, som går tabt?

FULDMÆGTIG KRAP

Aune har ikke noget godt øje til den store kapital, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Sandt nok; han er en opvigler og en urostifter; men en så samvittighedsløs handling –. Hør, herr Krap; denne sag må undersøges to gange. Ikke et ord derom til nogen. Vort værft er blameret, hvis folk får sligt at vide.

FULDMÆGTIG KRAP

Forstår sig, men –

KONSUL BERNICK

Under middagshvilen må De se til at komme derned igen; fuld visshed må jeg have.

FULDMÆGTIG KRAP

Skal få den, herr konsul; men tillad mig, hvad vil De så gøre?

KONSUL BERNICK

Naturligvis anmelde sagen. Vi kan dog ikke gøre os til medskyldige i en ligefrem forbrydelse. Jeg må have min samvittighed ubelastet. Det vil desuden gøre et godt indtryk både i pressen og i samfundet idethele, når man ser at jeg skyder alle personlige interesser tilside og lader retfærdigheden have sin gang.

FULDMÆGTIG KRAP

Meget sandt, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Men først og fremst fuld visshed. Og taushed sålænge –

FULDMÆGTIG KRAP

Ikke et ord, herr konsul; og vissheden, den skal De få.

Han går ud gennem haven og nedad gaden.

KONSUL BERNICK halvhøjt

Oprørende! Men nej, det er jo umuligt, – utænkeligt!

Idet han vil gå ind i sit værelse kommer Hilmar Tønnesen fra højre.

HILMAR TØNNESEN

Goddag, Bernick! Nå, jeg gratulerer med sejren i handelsforeningen igår.

KONSUL BERNICK

Å tak.

HILMAR TØNNESEN

Det var jo en glimrende sejr, hører jeg, det intelligente borgersinds sejr over egennytten og fordommen, – omtrent som en fransk razzia mod Kabylerne. Mærkeligt, at du efter de ubehagelige optrin her –

KONSUL BERNICK

Ja, ja, lad det være.

HILMAR TØNNESEN

Men hovedslaget er jo ikke slåt endnu.

KONSUL BERNICK

I jernbanesagen, mener du?

HILMAR TØNNESEN

Ja, du ved da vel, hvad redaktør Hammer går og brygger sammen?

KONSUL BERNICK spændt

Nej! Hvad er det?

HILMAR TØNNESEN

Han har jo hængt sig fast i det rygte, som går, og det vil han lave en avisartikel af.

KONSUL BERNICK

Hvilket rygte?

HILMAR TØNNESEN

Naturligvis det om de store ejendomskøb langs sidebanen.

KONSUL BERNICK

Hvad siger du? Går her et sådant rygte?

HILMAR TØNNESEN

Ja, det er over hele byen. Jeg hørte det i klubben, hvor jeg drev indom. En af vore sagførere skal i al stilhed per kommission have indkøbt alle skovejendommene, alle malmlejerne, alle vandfaldene –

KONSUL BERNICK

Og siges der ikke, for hvem?

HILMAR TØNNESEN

I klubben mente man, det måtte være for et udenbys selskab, som havde fåt nys om hvad du havde igære, og som havde skyndet sig før ejendomspriserne steg –. Er det ikke nederdrægtigt – uf!

KONSUL BERNICK

Nederdrægtigt?

HILMAR TØNNESEN

Ja, at fremmede således trænger sig ind på vore enemærker. Og at en af byens egne sagførere kan låne sig til sligt! Nu blir det altså udenbys folk, som går af med fordelen.

KONSUL BERNICK

Men det er jo dog bare et løst rygte.

HILMAR TØNNESEN

Det troes imidlertid, og imorgen eller iovermorgen vil naturligvis redaktør Hammer spigre det fast som et faktum. Der var allerede almindelig forbittrelse deroppe. Jeg hørte flere sige, at hvis det rygte bekræfter sig, så stryger de sig ud af listerne.

KONSUL BERNICK

Umuligt!

HILMAR TØNNESEN

Så? Hvorfor tror du disse kræmmersjæle var så villige til at gå med på dit foretagende? Tror du ikke de selv havde spidset sine næser på at –?

KONSUL BERNICK

Umuligt, siger jeg; så meget borgersind er her dog i vort lille samfund –

HILMAR TØNNESEN

Her? Ja, du er nu optimist, og så dømmer du andre efter dig selv. Men jeg, som er en temmelig øvet iagttager –. Her er ikke en, – ja naturligvis med undtagelse af os, – ikke en, siger jeg, som holder ideens fane højt.

(op mod baggrunden)

Uf, der ser jeg dem!

KONSUL BERNICK

Hvem?

HILMAR TØNNESEN

De to amerikanske.

(ser ud tilhøjre)

Og hvem er det de går med? Ja, ved Gud, er det ikke kaptejnen på «Indian Girl». Uf!

KONSUL BERNICK

Hvad kan de ville ham?

HILMAR TØNNESEN

Å, det er jo ret passende selskab. Han skal jo have været slavehandler eller sørøver; og hvem ved, hvad de andre har bedrevet i alle disse år.

KONSUL BERNICK

Jeg siger dig, det er højst urigtigt at tænke således om dem.

HILMAR TØNNESEN

Ja, du er nu optimist. Men nu har vi dem naturligvis på halsen igen; jeg vil derfor itide –

(går op mod døren tilvenstre)

Frøken Hessel kommer fra højre.

FRØKEN HESSEL

Nå, Hilmar, er det mig, som jager dig af stuen?

HILMAR TØNNESEN

Aldeles ikke; jeg stod her og havde hastværk; jeg skulde tale et ord med Betty.

(går ind i det bagerste værelse tilvenstre)

KONSUL BERNICK efter en kort stilhed

Nu, Lona?

FRØKEN HESSEL

Ja.

KONSUL BERNICK

Hvorledes står jeg idag for dig?

FRØKEN HESSEL

Som igår. En løgn mere eller mindre –

KONSUL BERNICK

Du må få lys i dette. Hvor blev Johan af?

FRØKEN HESSEL

Han kommer; han havde noget at tale med en mand.

KONSUL BERNICK

Efter det, du hørte igår, vil du begribe at hele min tilværelse er ødelagt, hvis sandheden kommer for lyset.

FRØKEN HESSEL

Jeg begriber det.

KONSUL BERNICK

Det er naturligvis en selvfølge at jeg ikke har gjort mig skyldig i den forbrydelse, som her har gåt rygte om.

FRØKEN HESSEL

Det forstår sig af sig selv. Men hvem var tyven?

KONSUL BERNICK

Der var ingen tyv. Der blev ingen penge stjålne; ikke en skilling er bleven borte.

FRØKEN HESSEL

Hvorledes?

KONSUL BERNICK

Ikke en skilling, siger jeg.

FRØKEN HESSEL

Men rygtet? Hvorledes er det skammelige rygte kommet ud at Johan –?

KONSUL BERNICK

Lona, med dig synes jeg at jeg kan tale, som med ingen anden; jeg vil intet fortie for dig. Jeg har min del i at rygtet blev udspredt.

FRØKEN HESSEL

Du? Og det kunde du gøre imod ham, som for din skyld –!

KONSUL BERNICK

Du skal ikke dømme uden at huske på, hvorledes sagerne stod dengang. Jeg fortalte dig det jo igår. Jeg kom hjem og fandt min moder indviklet i en hel række af ukloge foretagender; uheld af forskellig slags stødte til; det var som om alt ondt stormed ind på os; vort hus var lige ved at ruineres. Jeg var halvt letsindig og halvt fortvivlet. Lona, jeg tror det var mest for at døve tankerne, at jeg indlod mig i den forbindelse, som bragte Johan til at rejse.

FRØKEN HESSEL

Hm –

KONSUL BERNICK

Du kan vel forestille dig, hvorledes alskens rygter sattes i omløb da han og du var borte. Dette var ikke hans første letsindighed, blev der fortalt. Dorf havde fåt en stor sum penge af ham for at tie og rejse sin vej, hed det; andre påstod, at hun havde fåt dem. På samme tid blev det ikke skjult at vort hus havde vanskeligt for at opfylde sine forpligtelser. Hvad var rimeligere end at sladderhankene satte disse to rygter i forbindelse med hinanden? Da hun blev her og leved i tarvelighed, så påstod man at han havde taget pengene med sig til Amerika, og rygtet gjorde summen bestandig større og større.

FRØKEN HESSEL

Og du, Karsten –?

KONSUL BERNICK

Jeg greb dette rygte som en redningsplanke.

FRØKEN HESSEL

Du bredte det videre ud?

KONSUL BERNICK

Jeg modsagde det ikke. Fordringshaverne var begyndt at gå os på livet; det galdt for mig om at berolige dem; det kom an på at man ikke fatted mistanke til husets soliditet; et øjeblikkeligt uheld havde rammet os; man måtte blot ikke trænge på; blot give tid; enhver skulde få sit.

FRØKEN HESSEL

Og enhver fik også sit?

KONSUL BERNICK

Ja, Lona, dette rygte redded vort hus og gjorde mig til den mand, jeg nu er.

FRØKEN HESSEL

En løgn har altså gjort dig til den mand, du nu er.

KONSUL BERNICK

Hvem skaded det dengang? Det var Johans forsæt aldrig at komme tilbage.

FRØKEN HESSEL

Du spørger, hvem det skaded. Se ind i dig selv og sig mig om ikke du har taget skade deraf.

KONSUL BERNICK

Se ind i hvilken mand du vil, og du skal finde i hver eneste en et mørkt punkt idetmindste, som han må dække over.

FRØKEN HESSEL

Og I kalder jer samfundets støtter!

KONSUL BERNICK

Samfundet har dem ikke bedre.

FRØKEN HESSEL

Og hvad magt ligger der på, om et sligt samfund støttes eller ikke? Hvad er det, som gælder her? Skinnet og løgnen – og intet andet. Her lever du, byens første mand, i herlighed og glæde, i magt og i ære, du, som har sat forbrydermærket på en uskyldig.

KONSUL BERNICK

Tror du ikke at jeg dybt nok føler min uret imod ham? Og tror du ikke jeg er beredt til at gøre den god igen?

FRØKEN HESSEL

Hvorved? Ved at tale?

KONSUL BERNICK

Og det kunde du fordre?

FRØKEN HESSEL

Hvad andet kan gøre slig uret god?

KONSUL BERNICK

Jeg er rig, Lona; Johan kan stille hvad krav han vil –

FRØKEN HESSEL

Ja, byd ham penge, og du skal høre, hvad han svarer.

KONSUL BERNICK

Ved du, hvad hans hensigter er?

FRØKEN HESSEL

Nej. Siden igår har han været taus. Det er som om alt dette med et havde gjort ham til en fuldvoksen mand.

KONSUL BERNICK

Jeg må tale med ham.

FRØKEN HESSEL

Der har du ham.

Johan Tønnesen kommer fra højre.

KONSUL BERNICK imod ham

Johan –!

JOHAN TØNNESEN afværgende

Først jeg. Igår morges gav jeg dig mit ord på at tie.

KONSUL BERNICK

Det gjorde du.

JOHAN TØNNESEN

Men da vidste jeg endnu ikke –

KONSUL BERNICK

Johan, lad mig blot med to ord oplyse dig om sammenhængen –

JOHAN TØNNESEN

Behøves ikke; jeg skønner sammenhængen meget vel. Huset var dengang i en vanskelig stilling; og da så jeg var borte, og du havde et værgeløst navn og rygte at råde over –. Nå, jeg lægger dig det ikke så meget til last; vi var unge og letsindige i de dage. Men nu har jeg brug for sandheden og nu må du tale.

KONSUL BERNICK

Og just nu har jeg brug for al min moralske anseelse, og derfor kan jeg ikke tale nu.

JOHAN TØNNESEN

Jeg bryder mig ikke stort om de opdigtelser, du har sat igang om mig; det er det andet, du selv skal tage skylden for. Dina skal blive min hustru, og her, her i byen, vil jeg leve og bo og bygge med hende.

FRØKEN HESSEL

Det vil du?

KONSUL BERNICK

Med Dina! Som din hustru? Her i byen!

JOHAN TØNNESEN

Ja, just her; jeg vil blive her for at trodse alle disse løgnere og bagvaskere. Men for at jeg kan vinde hende, er det nødvendigt at du frigør mig.

KONSUL BERNICK

Har du betænkt, at om jeg vedgår det ene, så har jeg derved også med det samme taget det andet på mig? Du vil sige, at jeg af vore bøger kan bevise at ingen uredelighed har fundet sted? Men det kan jeg ikke; vore bøger blev ikke ført så nøjagtigt dengang. Og selv om jeg kunde, – hvad var derved vundet? Vilde jeg ikke ialfald stå som den mand, der engang havde reddet sig ved en usandhed, og som i femten år havde ladet denne usandhed og alt det andet få lov til at fæstne sig uden at have gjort et skridt derimod? Du kender ikke vort samfund længer, ellers måtte du vide at dette vilde knuse mig i bund og grund.

JOHAN TØNNESEN

Jeg kan kun sige dig, at jeg vil tage madam Dorfs datter til hustru og leve med hende her i byen.

KONSUL BERNICK tørrer sveden af panden

Hør mig, Johan, – og du også, Lona. Det er ikke vanlige forholde jeg står i netop i disse dage. Jeg står således, at hvis dette slag rettes imod mig, så har I ødelagt mig, og ikke alene mig, men også en stor og velsignelsesrig fremtid for det samfund, som dog er eders barndomshjem.

JOHAN TØNNESEN

Og retter jeg ikke slaget imod dig, så ødelægger jeg selv min hele fremtidslykke.

FRØKEN HESSEL

Tal videre, Karsten.

KONSUL BERNICK

Så hør da. Det hænger sammen med jernbanesagen, og den sag er ikke så ganske ligetil, som I tænker. I har visst hørt omtale, at her ifjor handledes om en kystlinje? Den havde mange og vægtige stemmer for sig her i byen og i omegnen, og navnlig i pressen; men jeg fik den forhindret, fordi den vilde have skadet vor dampskibstrafik langs kysten.

FRØKEN HESSEL

Er du selv interesseret i den dampskibs-trafik?

KONSUL BERNICK

Ja. Men ingen voved at mistænke mig fra den side; jeg havde mit agtede navn som skjold og skærm over mig. Jeg kunde forøvrigt også have båret tabet; men stedet kunde ikke have båret det. Så blev indlandslinjen besluttet. Da dette var sket, forvissed jeg mig i al stilhed om at en sidebane kunde lægges herned til byen.

FRØKEN HESSEL

Hvorfor i al stilhed, Karsten?

KONSUL BERNICK

Har I hørt tale om de store opkøb af skov-ejendomme, af gruber og af vandfald –?

JOHAN TØNNESEN

Ja, det er jo et udenbys selskab –

KONSUL BERNICK

Således, som disse ejendomme nu ligger, er de sågodtsom værdiløse for de spredte besiddere; de er derfor bleven solgt forholdsvis billigt. Havde man ventet til sidebanen var kommen på tale, vilde ejerne have fordret ublue priser.

FRØKEN HESSEL

Vel, vel; men hvad så?

KONSUL BERNICK

Nu kommer det, som kan udtydes forskelligt, – det, som en mand i vort samfund kun kan vedgå, såfremt han har et uplettet og agtet navn at støtte sig til.

FRØKEN HESSEL

Nu?

KONSUL BERNICK

Det er mig, som har indkøbt altsammen.

FRØKEN HESSEL

Dig?

JOHAN TØNNESEN

For egen regning?

KONSUL BERNICK

For egen regning. Kommer sidebanen istand, så er jeg millionær; kommer den ikke istand, så er jeg ruineret.

FRØKEN HESSEL

Dette er vovsomt, Karsten.

KONSUL BERNICK

Hele min formue har jeg vovet på dette.

FRØKEN HESSEL

Jeg tænker ikke på formuen; men når det kommer for dagen at –

KONSUL BERNICK

Ja, der er knudepunktet. Med det uplettede navn, jeg hidtil har båret, kan jeg tage denne sag på mine skuldre, bære den frem, og sige til mine medborgere: se, dette har jeg vovet til samfundets bedste.

FRØKEN HESSEL

Til samfundets?

KONSUL BERNICK

Ja; og ikke en vil tvivle på mine hensigter.

FRØKEN HESSEL

Da er her dog mænd, som har handlet mere åbent, end du, uden bagtanker, uden sidehensyn.

KONSUL BERNICK

Hvem?

FRØKEN HESSEL

Naturligvis både Rummel og Sandstad og Vigeland.

KONSUL BERNICK

For at vinde dem har jeg været nødt til at indvie dem i sagen.

FRØKEN HESSEL

Og så?

KONSUL BERNICK

De har betinget sig en femtedel af udbyttet til deling.

FRØKEN HESSEL

Å, disse samfundets støtter!

KONSUL BERNICK

Og er det ikke samfundet selv, som tvinger os til at gå krogveje? Hvad vilde her sket, hvis jeg ikke havde handlet i stilhed? Alle vilde have kastet sig ind i foretagendet, delt, spredt, forkvaklet og forfusket det hele. Der er her i byen ikke en eneste mand, uden jeg, som forstår at lede en så stor bedrift, som denne vil blive; hertillands er det overhovedet kun de indvandrede familjer, som har anlæg for den større forretningsvirksomhed. Derfor er det at min samvittighed frikender mig i dette stykke. Kun i mine hænder kan disse ejendomme blive til varig velsignelse for de mange, som de vil skaffe brød.

FRØKEN HESSEL

Det tror jeg du har ret i, Karsten.

JOHAN TØNNESEN

Men jeg kender ikke disse mange, og mit livs lykke står på spil.

KONSUL BERNICK

Dit fødesteds velfærd står også på spil. Kommer der ting op, som kaster skygge på min tidligere færd, så vil alle mine modstandere med forenet magt falde over mig. En ungdoms-ubesindighed udviskes aldrig i vort samfund. Man vil gennemgå hele mit mellemliggende liv, trække tusende små begivenheder frem, tolke og tyde dem i lys af det, som er kommet for dagen; man vil knuse mig under vægten af rygter og bagvaskelser. Fra jernbanesagen må jeg træde tilbage; og tager jeg min hånd fra den, så falder den, og jeg er på engang både ruineret og borgerlig død.

FRØKEN HESSEL

Johan, efter det, du nu har hørt, må du rejse og tie.

KONSUL BERNICK

Ja, ja, Johan, det må du!

JOHAN TØNNESEN

Ja, jeg rejser og tier også; men jeg kommer igen, og da taler jeg.

KONSUL BERNICK

Bliv derover, Johan; ti, og jeg er villig til at dele med dig –

JOHAN TØNNESEN

Behold dine penge, men giv mig mit navn og rygte igen.

KONSUL BERNICK

Og ofre mit eget!

JOHAN TØNNESEN

Det får du og dit samfund se at komme ud af. Jeg må og skal og vil vinde Dina for mig. Derfor rejser jeg endnu imorgen over med «Indian Girl» –

KONSUL BERNICK

Med «Indian Girl»?

JOHAN TØNNESEN

Ja. Kaptejnen har lovet at tage mig med. Jeg rejser over, siger jeg; jeg sælger min farm og ordner mine anliggender. Om to måneder er jeg her igen.

KONSUL BERNICK

Og da vil du tale?

JOHAN TØNNESEN

Da skal den skyldige tage skylden selv.

KONSUL BERNICK

Glemmer du, at så må jeg også tage det på mig, som jeg ikke er skyldig i?

JOHAN TØNNESEN

Hvem var det, som for femten år siden drog nytte af det skammelige rygte?

KONSUL BERNICK

Du driver mig til fortvivlelse! Men hvis du taler, så nægter jeg alt! Jeg siger at det er et komplot imod mig; en hævn; at du er kommen herover for at presse penge af mig!

FRØKEN HESSEL

Skam dig, Karsten!

KONSUL BERNICK

Jeg er fortvivlet, siger jeg; og jeg kæmper for livet. Jeg nægter alt, alt!

JOHAN TØNNESEN

Jeg har dine to breve. I min koffert fandt jeg dem mellem mine andre papirer. Imorges læste jeg dem igennem; de er tydelige nok.

KONSUL BERNICK

Og dem vil du lægge frem?

JOHAN TØNNESEN

Hvis det gøres fornødent.

KONSUL BERNICK

Og om to måneder er du her igen?

JOHAN TØNNESEN

Det håber jeg. Vinden er god. Om tre uger er jeg i New-York – hvis ikke «Indian Girl» går under.

KONSUL BERNICK studsende

Går under? Hvorfor skulde «Indian Girl» gå under?

JOHAN TØNNESEN

Nej, det mener jeg også.

KONSUL BERNICK neppe hørligt

Gå under?

JOHAN TØNNESEN

Ja, Bernick, nu ved du altså, hvad der forestår; du får se at område dig imens. Farvel! Betty kan du hilse, skønt hun ikke har taget imod mig som en søster. Men Marta vil jeg dog se. Hun skal sige til Dina –; hun skal love mig –

Han går ud gennem den bagerste dør tilvenstre.

KONSUL BERNICK hen for sig

«Indian Girl» –?

(hurtigt)

Lona, du må forhindre dette!

FRØKEN HESSEL

Du ser det selv, Karsten, – jeg har ingen magt over ham længer.

Hun går efter Johan ind i værelset tilvenstre.

KONSUL BERNICK i urolige tanker

Gå under –?

Skibsbygger Aune kommer fra højre.

SKIPSBYGGER AUNE

Med tilladelse, er det konsulen belejligt –?

KONSUL BERNICK vender sig heftigt

Hvad vil De?

SKIPSBYGGER AUNE

Bede om at måtte gøre konsulen et spørgsmål.

KONSUL BERNICK

Nu vel; skynd Dem. Hvad vil De spørge om?

SKIPSBYGGER AUNE

Jeg vilde spørge, om det står fast, – uryggelig fast, – at jeg vilde få min afsked fra værftet, hvis «Indian Girl» ikke kunde sejle imorgen?

KONSUL BERNICK

Hvad nu? Skibet blir jo sejlfærdigt.

SKIPSBYGGER AUNE

Ja, – det gør så. Men hvis det nu ikke blev, – havde jeg så min afsked?

KONSUL BERNICK

Hvad skal slige ørkesløse spørgsmål til?

SKIPSBYGGER AUNE

Jeg vilde så gerne vide det, herr konsul. Svar mig på det: havde jeg så min afsked?

KONSUL BERNICK

Plejer mit ord stå fast eller ikke?

SKIPSBYGGER AUNE

Jeg havde altså imorgen mistet den stilling, jeg har i mit hus og blandt dem, jeg nærmest tilhører, – mistet min indflydelse i arbejdernes kreds, – mistet al anledning til at stifte gagn blandt de lavt og ringe stillede i samfundet.

KONSUL BERNICK

Aune, med det punkt er vi færdige.

SKIPSBYGGER AUNE

Ja, så får «Indian Girl» sejle.

Kort taushed.

KONSUL BERNICK

Hør her; jeg kan ikke have mine øjne allevegne; kan ikke være ansvarlig for alt; – De tør vel forsikre mig at reparationen er upåklageligt udført?

SKIPSBYGGER AUNE

De satte mig en knap frist, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Men reparationen er forsvarlig, siger De?

SKIPSBYGGER AUNE

Vi har jo godvejr og midtsommerstid.

Atter taushed.

KONSUL BERNICK

Har De ellers noget at sige mig?

SKIPSBYGGER AUNE

Jeg ved ikke noget andet, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Altså, – «Indian Girl» sejler –

SKIPSBYGGER AUNE

Imorgen?

KONSUL BERNICK

Ja.

SKIPSBYGGER AUNE

Vel.

Han hilser og går.

Konsul Bernick står et øjeblik tvivlrådig; derpå går han raskt hen imod udgangsdøren som om han vilde kalde Aune tilbage, men standser urolig med hånden på dørvrideren. I det samme åbnes døren udenfra og fuldmægtig Krap træder ind.

FULDMÆGTIG KRAP dæmpet

Aha, han var her. Har han tilståt?

KONSUL BERNICK

Hm –; har De opdaget noget?

FULDMÆGTIG KRAP

Hvad behøves det? Så ikke konsulen den onde samvittighed skotte ud af øjnene på ham?

KONSUL BERNICK

Å hvad; – sådant ses ikke. Har De opdaget noget, spørger jeg?

FULDMÆGTIG KRAP

Kunde ikke komme til; var forsent; de holdt allerede på at hale skibet ud af dokken. Men just dette hastværk viser tydeligt at –

KONSUL BERNICK

Viser ingenting. Besigtigelsen har altså fundet sted?

FULDMÆGTIG KRAP

Forstår sig; men –

KONSUL BERNICK

Ser De vel. Og man har naturligvis intet fundet at anke over?

FULDMÆGTIG KRAP

Herr konsul, De ved visst godt, hvorledes slige besigtigelser går for sig, især på et værft, der har et så godt navn som vort.

KONSUL BERNICK

Lige meget; vi er altså angerløse.

FULDMÆGTIG KRAP

Herr konsul, har De virkelig ikke kunnet mærke på Aune at –?

KONSUL BERNICK

Aune har fuldstændig beroliget mig, siger jeg Dem.

FULDMÆGTIG KRAP

Og jeg siger Dem, at jeg er moralsk overbevist om at –

KONSUL BERNICK

Hvad skal dette betyde, herr Krap? Jeg skønner nok at De har et horn i siden til manden; men vil De ham tillivs, så bør De vælge en anden anledning. De ved, hvor magtpåliggende det er mig – eller rettere sagt rederiet – at «Indian Girl» går under sejl imorgen.

FULDMÆGTIG KRAP

Vel, vel; lad så ske; men hvad tid vi hører fra det skib – hm!

Købmand Vigeland kommer fra højre.

KØBMAND VIGELAND

Ærbødigst goddag, herr konsul. Har De tid et øjeblik.

KONSUL BERNICK

Til tjeneste, herr Vigeland.

KØBMAND VIGELAND

Ja, jeg vilde bare høre, om ikke De også stemmer for at «Palmetræet» sejler imorgen?

KONSUL BERNICK

Jo; det er jo en aftalt sag.

KØBMAND VIGELAND

Men nu kom kaptejnen til mig og meldte at der er givet stormsignaler.

FULDMÆGTIG KRAP

Barometret er faldet stærkt siden imorges.

KONSUL BERNICK

Så? Kan vi vente storm?

KØBMAND VIGELAND

En stiv kuling ialfald; men ingen modvind; tvertimod –

KONSUL BERNICK

Hm; ja, hvad siger så De?

KØBMAND VIGELAND

Jeg siger, som jeg sagde til kaptejnen, at «Palmetræet» står i forsynets hånd. Og desuden, det går jo bare over Nordsjøen for det første; og i England står jo fragterne nu så tålelig højt at –

KONSUL BERNICK

Ja, det vilde sandsynligvis lede til tab for os om vi vented.

KØBMAND VIGELAND

Skibet er jo også solid, og desuden fuldt assureret. Nej, da er det sandeligen risikablere for «Indian Girl» –

KONSUL BERNICK

Hvorledes mener De det?

KØBMAND VIGELAND

Den sejler jo også imorgen.

KONSUL BERNICK

Ja, rederiet har skyndet så stærkt på, og desuden –

KØBMAND VIGELAND

Nå, kan den gamle kasse vove sig ud, – og ovenikøbet med slig besætning, – så var det en skam om ikke vi –

KONSUL BERNICK

Vel, vel. De har formodentlig skibspapirerne hos Dem?

KØBMAND VIGELAND

Ja her.

KONSUL BERNICK

Godt; vil De så gå ind med herr Krap.

FULDMÆGTIG KRAP

Værs’god; skal snart være besørget.

KØBMAND VIGELAND

Tak. – Og udfaldet lægger vi i almagtens hånd, herr konsul.

Han går med fuldmægtig Krap ind i det forreste værelse tilvenstre. Adjunkt Rørlund kommer gennem haven.

ADJUNKT RØRLUND

Ah, skal jeg træffe Dem hjemme på denne tid af dagen, herr konsul?

KONSUL BERNICK i tanker

Som De ser.

ADJUNKT RØRLUND

Ja, det var egentlig for Deres frues skyld, jeg gik indom. Jeg tænkte mig, hun kunde trænge til et trøstens ord.

KONSUL BERNICK

Det kan hun visst. Men jeg vilde også gerne tale lidt med Dem.

ADJUNKT RØRLUND

Med fornøjelse, herr konsul. Men hvad fejler Dem? De ser ganske bleg og forstyrret ud.

KONSUL BERNICK

Så? Gør jeg det? Ja, hvor kan det være andet, – så meget, som der i denne tid optårner sig omkring mig? Hele min store forretning, – og så jernbaneanlægget –. Hør; sig mig et ord, herr adjunkt; lad mig gøre Dem et spørgsmål.

ADJUNKT RØRLUND

Meget gerne, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Der er en tanke, som er faldet mig ind. Når man står ligeoverfor et så vidtrækkende foretagende, der sigter til at fremme tusenders velfærd –. Hvis det nu skulde kræve et enkelt offer –?

ADJUNKT RØRLUND

Hvorledes mener De?

KONSUL BERNICK

Jeg sætter for exempel, en mand tænker på at anlægge en stor fabrik. Han ved med sikkerhed – thi det har al erfaring lært ham – at sent eller tidligt vil der under denne fabriks drift gå menneskeliv tilspilde.

ADJUNKT RØRLUND

Ja, det er kun altfor sandsynligt.

KONSUL BERNICK

Eller der er en, som kaster sig på grubedrift. Han tager både familjefædre og unge livsfriske mennesker i sin tjeneste. Lader det sig ikke med visshed sige, at ikke alle disse vil slippe fra det med livet?

ADJUNKT RØRLUND

Jo, desværre, det er visstnok så.

KONSUL BERNICK

Nå. En sådan mand ved altså på forhånd, at det foretagende, som han vil sætte iværk, utvivlsomt engang kommer til at koste menneskeliv. Men dette foretagende er almengavnligt; for hvert menneskeliv, det koster, vil det ligeså utvivlsomt fremme mange hundreders velfærd.

ADJUNKT RØRLUND

Aha, De tænker på jernbanen, – på alle disse farlige udgravninger og fjeldsprængninger og alt dette –

KONSUL BERNICK

Ja; ja vel; jeg tænker på jernbanen. Og desuden, – jernbanen vil jo fremkalde både fabriker og grubedrift. Men mener De ikke alligevel –?

ADJUNKT RØRLUND

Kære herr konsul, De er næsten altfor samvittighedsfuld. Jeg mener, at når De lægger sagen i forsynets hånd –

KONSUL BERNICK

Ja; ja visst; forsynet –

ADJUNKT RØRLUND

– så er De angerløs. Byg De kun trøstig jernbanen.

KONSUL BERNICK

Ja, men nu sætter jeg et særligt tilfælde. Jeg sætter, der fandtes et borehul, som skulde sprænges på et farligt sted; men uden at dette borehul sprænges, vil ikke jernbanen kunne komme istand. Jeg sætter, ingeniøren ved, det vil koste livet for den arbejder, som skal tænde minen; men tændes må den, og det er ingeniørens pligt at sende en arbejder hen for at gøre det.

ADJUNKT RØRLUND

Hm –

KONSUL BERNICK

Jeg ved, hvad De vil sige. Det vilde være stort, om ingeniøren selv tog lunten og gik hen og tændte borehullet. Men sligt gør man ikke. Han må altså ofre en arbejder.

ADJUNKT RØRLUND

Det vilde aldrig nogen ingeniør gøre hos os.

KONSUL BERNICK

Ingen ingeniør i de store lande vilde betænke sig på at gøre det.

ADJUNKT RØRLUND

I de store lande? Nej, det tror jeg nok. I hine fordærvede og samvittighedsløse samfund –

KONSUL BERNICK

Å, der er adskilligt godt ved de samfund.

ADJUNKT RØRLUND

Og det kan De sige, De, som selv –?

KONSUL BERNICK

I de store samfund har man dog plads til at fremme et gavnligt foretagende; der har man mod til at ofre noget for en stor sag; men her snevres man ind af alskens smålige hensyn og betænkeligheder.

ADJUNKT RØRLUND

Er et menneskeliv et småligt hensyn?

KONSUL BERNICK

Når dette menneskeliv står som en trusel imod tusenders velfærd.

ADJUNKT RØRLUND

Men De opstiller jo rent utænkelige tilfælder, herr konsul! Jeg forstår Dem slet ikke idag. Og så viser De hen til de store samfund. Ja, derude, – hvad gælder et menneskeliv der? Der regner man med menneskeliv som med kapitaler. Men vi står dog på et ganske andet moralsk standpunkt, skulde jeg mene. Se til vor hæderlige skibsrederstand! Nævn en eneste reder her hos os, som for ussel vinding vilde ofre et menneskeliv! Og tænk så på hine skurke i de store samfund, som for fordelens skyld bortfragter det ene usødygtige skib efter det andet –

KONSUL BERNICK

Jeg taler ikke om usødygtige skibe!

ADJUNKT RØRLUND

Men jeg taler om dem, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Ja, men hvad skal det til? Det kommer jo ikke sagen ved. – Å, disse små frygtagtige hensyn! Hvis en general hos os skulde føre sine folk i ilden og få dem nedskudt, han vilde få søvnløse nætter bagefter. Således er det ikke andetsteds. De skulde høre, hvad han derinde fortæller –

ADJUNKT RØRLUND

Han? Hvem? Den amerikanske –?

KONSUL BERNICK

Ja vel. De skulde høre hvorledes man i Amerika –

ADJUNKT RØRLUND

Han er derinde? Og det siger De mig ikke. Jeg vil straks –

KONSUL BERNICK

Det nytter Dem ikke; De kommer ingen vej med ham.

ADJUNKT RØRLUND

Det skal vi få se. Nå, der har vi ham.

Johan Tønnesen kommer fra værelset tilvenstre.

JOHAN TØNNESEN taler tilbage gennem den åbne dør

Ja ja, Dina, lad så være; men jeg gir ikke slip på Dem alligevel. Jeg kommer igen, og da skal det blive godt imellem os.

ADJUNKT RØRLUND

Med tilladelse, hvad sigter De til med de ord? Hvad er det De vil?

JOHAN TØNNESEN

Jeg vil at den unge pige, som De igår sværted mig for, skal blive min hustru.

ADJUNKT RØRLUND

Deres –? Og De kan tænke Dem at –?

JOHAN TØNNESEN

Jeg vil have hende til hustru.

ADJUNKT RØRLUND

Nu, da skal De også erfare –

(går hen til den halvåbne dør)

Fru Bernick, De må have den godhed at være vidne –. Og De også, frøken Marta. Og lad Dina komme.

(ser frøken Hessel)

Ah, er De også her?

FRØKEN HESSEL i døren

Skal jeg også komme?

ADJUNKT RØRLUND

Så mange der vil; jo flere jo bedre.

KONSUL BERNICK

Hvad har De isinde?

Frøken Hessel, fru Bernick, frøken Bernick, Dina og Hilmar Tønnesen kommer ud fra værelset.

FRU BERNICK

Herr adjunkt, jeg har ikke med min bedste vilje kunnet forhindre ham –

ADJUNKT RØRLUND

Jeg skal forhindre ham, frue. – Dina, De er en ubetænksom pige. Men jeg bebrejder Dem ikke så meget. De har altfor længe ståt her uden det moralske støttepunkt, som skulde holde Dem oppe. Jeg bebrejder mig selv, at jeg ikke før har tilført Dem dette støttepunkt.

DINA

De skal ikke tale nu!

FRU BERNICK

Men hvad er det?

ADJUNKT RØRLUND

Just nu må jeg tale, Dina, skønt Deres adfærd igår og idag har gjort mig det tifold vanskeligere. Men for Deres redning må alle andre hensyn vige. De mindes det ord, jeg gav Dem. De mindes hvad De loved at svare, når jeg fandt at tiden var kommen. Nu tør jeg ikke længer betænke mig, og derfor –

(til Johan Tønnesen)

denne unge pige, som De efterstræber, er min trolovede.

FRU BERNICK

Hvad siger De!

KONSUL BERNICK

Dina!

JOHAN TØNNESEN

Hun! Deres –?

FRØKEN BERNICK

Nej, nej, Dina!

FRØKEN HESSEL

Løgn!

JOHAN TØNNESEN

Dina, – taler den mand sandt?

DINA efter et kort ophold

Ja.

ADJUNKT RØRLUND

Hermed er forhåbentlig alle forlokkelsens kunster gjort magtesløse. Det skridt, jeg for Dinas vel har besluttet mig til, må gerne gøres kundbart for vort hele samfund. Jeg nærer det sikre håb at det ikke vil mistydes. Men nu, frue, tænker jeg det er bedst vi fører hende herfra og søger at bringe ro og ligevægt i hendes sind igen.

FRU BERNICK

Ja, kom. O, Dina, hvilken lykke for dig!

Hun fører Dina ud tilvenstre; adjunkt Rørlund følger med dem.

FRØKEN BERNICK

Farvel, Johan!

Hun går.

HILMAR TØNNESEN i havedøren

Hm – det må jeg rigtignok sige –

FRØKEN HESSEL som har fulgt Dina med øjnene

Ikke forknyt, gut! Jeg blir her og passer på pastoren.

Hun går ud til højre.

KONSUL BERNICK

Johan, nu rejser du ikke med «Indian Girl»!

JOHAN TØNNESEN

Just nu.

KONSUL BERNICK

Men du kommer dog ikke igen?

JOHAN TØNNESEN

Jeg kommer igen.

KONSUL BERNICK

Efter dette? Hvad vil du her efter dette?

JOHAN TØNNESEN

Hævne mig på jer alle; knuse så mange, jeg kan, af jer.

Han går ud til højre. Købmand Vigeland og fuldmægtig Krap kommer fra konsulens værelse.

KØBMAND VIGELAND

Se så, nu er papirerne i orden, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Godt, godt –

FULDMÆGTIG KRAP dæmpet

Og det står altså fast at «Indian Girl» sejler imorgen?

KONSUL BERNICK

Den sejler.

Han går ind i sit værelse. Købmand Vigeland og fuldmægtig Krap går ud tilhøjre. Hilmar Tønnesen vil følge efter dem, men i det samme stikker Olaf hovedet forsigtigt ud gennem døren tilvenstre.

OLAF

Onkel! Onkel Hilmar!

HILMAR TØNNESEN

Uf, er det dig? Hvorfor blir du ikke ovenpå? Du har jo arrest.

OLAF et par skridt frem

Hys! Onkel Hilmar, ved du nyt?

HILMAR TØNNESEN

Ja, jeg ved at du har fåt prygl idag.

OLAF ser truende mod faderens værelse

Han skal ikke slå mig oftere. Men ved du at onkel Johan sejler imorgen med Amerikanerne?

HILMAR TØNNESEN

Hvad rager det dig? Se at komme dig ovenpå igen.

OLAF

Jeg kan kanske også engang komme på bøffeljagt, onkel.

HILMAR TØNNESEN

Vås; slig en kryster, som du –

OLAF

Ja, bi bare; du får nok vide noget imorgen!

HILMAR TØNNESEN

Klodrian!

Han går ud gennem haven. Olaf løber ind i værelset igen og lukker døren da han ser fuldmægtig Krap, som kommer fra højre.

FULDMÆGTIG KRAP går hen til konsulens dør og åbner den halvt

Undskyld at jeg kommer igen, herr konsul; men det trækker op til et overhændigt uvejr.

(venter et øjeblik; intet svar)

Skal «Indian Girl» sejle alligevel?

Efter et kort ophold svarer:

KONSUL BERNICK inde i værelset

«Indian Girl» sejler alligevel.

Fuldmægtig Krap lukker døren og går atter ud til højre.

FJERDE AKT

Havesalen hos konsul Bernick. Arbejdsbordet er udflyttet. Det er stormfuld eftermiddag og allerede tusmørke, hvilket tiltager under det følgende.

En tjener tænder lysekronen; et par tjenestepiger bringer blomsterpotter, lamper og lys, der stilles på borde og opsatser langs væggene. Grosserer Rummel, i kjole, med handsker og hvidt halstørklæde, står i salen og giver anordninger.

GROSSERER RUMMEL til tjeneren

Bare hvert andet lys, Jakob. Det bør ikke se altfor festligt ud; det skal jo komme overraskende. Og alle disse blomster –? Å jo; lad dem kun stå; det kan jo se ud, som om de stod der til daglig –

Konsul Bernick kommer ud fra sit værelse.

KONSUL BERNICK i døren

Hvad skal dette sige?

GROSSERER RUMMEL

Au, au, er du der?

(til tjenestefolkene)

Ja, nu kan I gerne gå sålænge.

Tjeneren og pigerne går ud gennem den øverste dør tilvenstre.

KONSUL BERNICK kommer nærmere

Men, Rummel, hvad skal dette betyde?

GROSSERER RUMMEL

Det betyder at dit stolteste øjeblik er kommet. Byen bringer sin første mand et fanetog iaften.

KONSUL BERNICK

Hvad siger du!

GROSSERER RUMMEL

Fanetog med musik! Fakler skulde vi også have havt; men det turde vi ikke vove i dette stormfulde vejr. Nå, illumineret blir der; og det lyder jo også ganske godt, når det kommer i aviserne.

KONSUL BERNICK

Hør, Rummel, dette vil jeg ikke vide noget af.

GROSSERER RUMMEL

Ja, nu er det for sent; om en halv time har vi dem.

KONSUL BERNICK

Men hvorfor har du ikke sagt mig det før?

GROSSERER RUMMEL

Just fordi jeg var bange, du skulde gøre indvendinger. Men jeg satte mig i forbindelse med din frue; hun tillod mig at arrangere lidt, og så vil hun sørge for forfriskninger.

KONSUL BERNICK lytter

Hvad er det? Kommer de allerede? Jeg synes, jeg hører sang.

GROSSERER RUMMEL ved havedøren

Sang? Å, det er bare Amerikanerne. Det er «Indian Girl», som haler ud til tønden.

KONSUL BERNICK

Haler den ud! Ja –; nej, jeg kan ikke dette iaften, Rummel; jeg er syg.

GROSSERER RUMMEL

Ja, du ser virkelig dårlig ud. Men du må mande dig op. Du må, død og pine, mande dig op! Både jeg og Sandstad og Vigeland har lagt den største vægt på at få denne tilstelning istand. Vore modstandere må trykkes ned under tyngden af en så fyldig opinionsytring som muligt. Byrygterne formerer sig; meddelelsen om ejendomskøbene kan ikke holdes tilbage længere. Du må nødvendigvis allerede iaften, under sang og taler, under glassenes klang, kort sagt, under en svulmende feststemning lade dem vide, hvad du har risikeret til samfundets bedste. Under en sådan svulmende feststemning, som jeg nys udtrykte mig, kan man udrette overordentlig meget her hos os. Men den må også til, ellers går det ikke.

KONSUL BERNICK

Ja, ja, ja –

GROSSERER RUMMEL

Og især når et så delikat og kildent punkt skal frem. Nå, du har, Gud ske lov, et navn, som kan magte det, Bernick. Men hør nu; vi skulde dog træffe lidt aftale. Student Tønnesen har skrevet en sang til dig. Den begynder meget smukt med de ord: «Løft ideens fane højt». Og adjunkt Rørlund har fåt det opdrag at holde festtalen. Den må du naturligvis svare på.

KONSUL BERNICK

Jeg kan det ikke iaften, Rummel. Kunde ikke du –?

GROSSERER RUMMEL

Umuligt, så gerne jeg end vilde. Talen blir jo, som du kan vide, særligt henvendt til dig. Nå, måske rettes der også nogle ord til os andre. Jeg har talt med Vigeland og Sandstad om det. Vi havde tænkt, at du kunde svare med et leve for vort samfunds trivsel; Sandstad vil tale nogle ord om endrægtighed mellem de forskellige samfundslag; Vigeland vil nok ytre noget om det ønskelige i, at det nye foretagende ikke må forrykke det moralske grundlag, hvorpå vi nu står, og jeg tænker i nogle få passende ord at erindre kvinden, hvis mere beskedne virken heller ikke er uden betydning for samfundet. Men du hører jo ikke –

KONSUL BERNICK

Jo – jo visst. Men sig mig, tror du der er et så overhændigt hav udenfor?

GROSSERER RUMMEL

Å, du er bange for «Palmetræet»? Det er jo godt assureret.

KONSUL BERNICK

Ja, assureret; men –

GROSSERER RUMMEL

Og i god stand; og det er det vigtigste.

KONSUL BERNICK

Hm –. Om der tilstøder et fartøj noget, så er det jo heller ikke sagt, at der går menneskeliv tilspilde. Der kan gå skib og ladning tabt, – og man kan miste kofferter og papirer –

GROSSERER RUMMEL

For pokker, kofferter og papirer ligger der da ikke stor magt på.

KONSUL BERNICK

Ikke det! Nej, nej, jeg mente blot –. Hys; – der synger de igen.

GROSSERER RUMMEL

Det er ombord i «Palmetræet».

Købmand Vigeland kommer fra højre.

KØBMAND VIGELAND

Ja, nu haler «Palmetræet» ud. Godaften, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Og De, som søkyndig mand, holder fremdeles fast ved at –?

KØBMAND VIGELAND

Jeg holder fast ved forsynet, jeg, herr konsul; jeg har desuden selv været ombord og uddelt nogle små traktater, som, jeg har det håb, skal virke til velsignelse.

Købmand Sandstad og fuldmægtig Krap kommer fra højre.

KØBMAND SANDSTAD endnu i døren

Ja, går det godt, så går alting godt. Å se, godaften, godaften!

KONSUL BERNICK

Noget påfærde, herr Krap?

FULDMÆGTIG KRAP

Jeg siger intet, herr konsul.

KØBMAND SANDSTAD

Hele besætningen på «Indian Girl» er drukken; jeg skal ikke være en ærlig mand, hvis de udyr kommer levende frem.

Frøken Hessel kommer fra højre.

FRØKEN HESSEL til konsul Bernick

Ja, nu kan jeg hilse fra ham.

KONSUL BERNICK

Allerede ombord?

FRØKEN HESSEL

Snart ialfald. Vi skiltes udenfor hotellet.

KONSUL BERNICK

Og hans forsæt står fast?

FRØKEN HESSEL

Fast som fjeld.

GROSSERER RUMMEL oppe ved vinduerne

Pokker i disse nymodens indretninger; jeg kan ikke få forhængene ned.

FRØKEN HESSEL

Skal de ned? Jeg trode tvertom –

GROSSERER RUMMEL

Først ned, frøken. Ja, De ved dog, hvad der forestår?

FRØKEN HESSEL

Ja vel. Lad mig hjælpe;

(tager fat i snorene)

jeg skal lade forhænget gå ned for svoger, – skønt jeg heller lod det gå op.

GROSSERER RUMMEL

Det kan De også siden. Når haven er fyldt af den bølgende mængde, går forhængene op, og man skuer indenfor en overrasket og glad familje; – en borgers hjem bør være som et glasskab.

Konsul Bernick synes at ville sige noget, men vender sig hurtigt og går ind i sit værelse.

GROSSERER RUMMEL

Ja, lad os så holde den sidste rådslagning. Kom med, herr Krap; De må bistå os med et par faktiske oplysninger.

Alle herrerne går ind i konsulens værelse. Frøken Hessel har trukket forhængene for vinduerne og vil just gøre det samme med forhænget for den åbne glasdør, da Olaf ovenfra springer ned på havetrappen; han har et plaid over skulderen og en bylt i hånden.

FRØKEN HESSEL

Åh, Gud forlade dig, gut, hvor du skræmte mig!

OLAF skjuler bylten

Hys, tante!

FRØKEN HESSEL

Springer du ud af vinduet? Hvor skal du hen?

OLAF

Hys; sig ingenting. Jeg vil til onkel Johan; – bare ned på bryggen, forstår du; – bare sige ham farvel. Godnat, tante!

Han løber ud gennem haven.

FRØKEN HESSEL

Nej, bliv! Olaf – Olaf!

Johan Tønnesen, rejseklædt, med en taske over skuldren, kommer varsomt gennem døren tilhøjre.

JOHAN TØNNESEN

Lona!

FRØKEN HESSEL vender sig

Hvad! Kommer du igen?

JOHAN TØNNESEN

Der er endnu nogle minutters tid. Jeg må se hende endnu en gang. Vi kan ikke skilles således.

Frøken Bernick og Dina, begge med kåber på, og den sidste med en liden vadsæk i hånden, kommer fra den øverste dør tilvenstre.

DINA

Til ham; til ham!

FRØKEN BERNICK

Ja, du skal komme til ham, Dina!

DINA

Der er han!

JOHAN TØNNESEN

Dina!

DINA

Tag mig med Dem!

JOHAN TØNNESEN

Hvad –!

FRØKEN HESSEL

Du vil?

DINA

Ja, tag mig med Dem! Den anden har skrevet mig til, har sagt at iaften skal det gøres offentligt for alle mennesker –

JOHAN TØNNESEN

Dina, – De elsker ham ikke?

DINA

Jeg har aldrig elsket det menneske. Jeg kaster mig på bunden af fjorden, hvis jeg blir hans forlovede! Å, hvor knuged han mig ikke iknæ igår med sine hovmodige ord! Hvorledes lod han mig ikke føle, at han drog en ringeagtet skabning op til sig! Jeg vil ikke ringeagtes længer. Jeg vil rejse. Må jeg følge med Dem?

JOHAN TØNNESEN

Ja, ja – og tusend gange ja!

DINA

Jeg skal ikke længe falde Dem til besvær. Hjælp mig blot over; hjælp mig lidt tilrette i førstningen –

JOHAN TØNNESEN

Hurra, det finder sig nok, Dina!

FRØKEN HESSEL peger mod konsulens dør

Hys; sagte, sagte!

JOHAN TØNNESEN

Dina, jeg skal bære Dem på hænderne!

DINA

Det får De ikke lov til. Jeg vil bære mig selv frem; og derover kan jeg det nok. Bare jeg kommer bort herfra. Å, disse fruer, – De ved det ikke, – de har også skrevet mig til idag; de har formanet mig at skønne på min lykke, foreholdt mig, hvilken højmodighed han har vist. Imorgen og alle dage vil de passe på mig, for at se om jeg gør mig værdig til alt dette. Jeg har en rædsel for al denne skikkelighed!

JOHAN TØNNESEN

Sig mig, Dina, er det kun derfor De rejser? Er jeg ingenting for Dem?

DINA

Jo, Johan, De er mig mere end alle andre mennesker.

JOHAN TØNNESEN

O Dina –!

DINA

Alle siger de her at jeg må hade og afsky Dem; at det er min pligt; men jeg skønner ikke dette med pligt; jeg kommer aldrig til at skønne det.

FRØKEN HESSEL

Det skal du heller ikke, barn!

FRØKEN BERNICK

Nej, det skal du ikke; og derfor skal du også følge ham som hans hustru.

JOHAN TØNNESEN

Ja, ja!

FRØKEN HESSEL

Hvad? Nu må jeg kysse dig, Marta! Det havde jeg ikke ventet af dig.

FRØKEN BERNICK

Nej, det tror jeg nok; jeg havde ikke selv ventet det. Men engang måtte det komme til udbrud i mig. Å, hvor vi her lider under mishandling af vaner og vedtægter! Gør oprør imod dette, Dina. Bliv hans hustru. Lad der ske noget, som trodser al denne skik og brug.

JOHAN TØNNESEN

Hvad svarer De, Dina?

DINA

Ja, jeg vil være Deres hustru.

JOHAN TØNNESEN

Dina!

DINA

Men først vil jeg arbejde, blive noget selv, således, som De er det. Jeg vil ikke være en ting, som tages.

FRØKEN HESSEL

Ja, ret; så skal det være.

JOHAN TØNNESEN

Godt; jeg venter og håber –

FRØKEN HESSEL

– og vinder, gut! Men nu ombord!

JOHAN TØNNESEN

Ja, ombord! Ah, Lona, du kære søster, et ord; hør her –

Han fører hende op mod baggrunden og taler ilsomt med hende.

FRØKEN BERNICK

Dina, du lykkelige, – lad mig se på dig, kysse dig endnu en gang, – den sidste.

DINA

Ikke den sidste; nej, kære elskede tante, vi ses nok igen.

FRØKEN BERNICK

Aldrig! Lov mig det, Dina, kom aldrig tilbage.

(griber begge hendes hænder og ser på hende)

Nu går du til lykken, du elskede barn; – over havet. O, hvor ofte har jeg ikke i skolestuen stundet didover! Derude må det være skønt; en større himmel; skyerne går højere end her, en friere luft svaler over menneskenes hoveder –

DINA

O, tante Marta, engang følger du efter os.

FRØKEN BERNICK

Jeg? Aldrig; aldrig. Her har jeg min lille livsgerning, og nu tror jeg nok at jeg kan blive fuldt og helt, hvad jeg skal være.

DINA

Jeg kan ikke tænke at skulle skilles fra dig.

FRØKEN BERNICK

Ak, et menneske kan skilles fra meget, Dina.

(kysser hende)

Men det får du aldrig prøve, søde barn. Lov mig at gøre ham lykkelig.

DINA

Jeg vil ikke love noget; jeg hader det at love; alt må komme, som det kan.

FRØKEN BERNICK

Ja, ja, det må det; du skal blot blive, som du er, – sand og tro imod dig selv.

DINA

Det vil jeg, tante.

FRØKEN HESSEL gemmer i lommen nogle papirer, som Johan har givet hende

Brav, brav, min kære gut. Men nu afsted.

JOHAN TØNNESEN

Ja, nu er der ingen tid at spilde. Farvel, Lona; tak for al din kærlighed. Farvel, Marta, og hav tak, du også, for dit trofaste venskab.

FRØKEN BERNICK

Farvel, Johan! Farvel, Dina! Og lykke over alle eders dage!

Hun og frøken Hessel trænger dem mod døren i baggrunden. Johan Tønnesen og Dina går hurtigt ned gennem haven. Frøken Hessel lukker døren og trækker forhænget for.

FRØKEN HESSEL

Nu er vi alene, Marta. Du har mistet hende og jeg ham.

FRØKEN BERNICK

Du – ham?

FRØKEN HESSEL

Å, jeg havde allerede halvvejs mistet ham derover. Gutten gik og længted efter at få stå på egne ben; derfor bildte jeg ham ind at jeg led af hjemve.

FRØKEN BERNICK

Derfor? Ja, så forstår jeg at du kom. Men han vil kræve dig tilbage, Lona.

FRØKEN HESSEL

En gammel halvsøster, – hvad skal han med hende nu? – Mændene river mangt og meget isønder omkring sig for at komme til lykken.

FRØKEN BERNICK

Det hænder stundom.

FRØKEN HESSEL

Men vi vil holde sammen, Marta.

FRØKEN BERNICK

Kan jeg være noget for dig?

FRØKEN HESSEL

Hvem mere? Vi to fostermødre, – har vi ikke begge mistet vore børn? Nu er vi alene.

FRØKEN BERNICK

Ja, alene. Og derfor skal du også vide det, – jeg har elsket ham højere end alt i verden.

FRØKEN HESSEL

Marta!

(griber hendes arm)

Er dette sandhed?

FRØKEN BERNICK

Hele mit livs indhold ligger i de ord. Jeg har elsket ham og ventet på ham. Hver sommer har jeg ventet at han skulde komme. Og så kom han; – men han så mig ikke.

FRØKEN HESSEL

Elsket ham! Og selv var du den, som gav ham lykken ihænde.

FRØKEN BERNICK

Skulde jeg ikke give ham lykken ihænde, når jeg elsked ham? Ja, jeg har elsket ham. Hele mit liv har været et liv for ham, lige siden han rejste. Hvad grund jeg havde til at håbe, mener du? O, jeg tror dog, jeg havde nogen grund til det. Men da han så kom igen, – da var det som om alt var udslettet af hans erindring. Han så mig ikke.

FRØKEN HESSEL

Det var Dina, som skygged for dig, Marta.

FRØKEN BERNICK

Vel, at hun gjorde det. Den tid han rejste, var vi jævnaldrende; da jeg så ham igen, – o, den forfærdelige stund, – da gik det op for mig, at nu var jeg ti år ældre end han. Der havde han færdedes ude i det blanke dirrende solskin og suget ungdom og sundhed af hvert luftdrag; og herinde sad jeg imens og spandt og spandt –

FRØKEN HESSEL

– hans lykkes tråd, Marta.

FRØKEN BERNICK

Ja, det var guld, jeg spandt. Ingen bitterhed! Ikke sandt, Lona, vi har været ham to gode søstre?

FRØKEN HESSEL slår armene om hende

Marta!

Konsul Bernick kommer ud fra sit værelse.

KONSUL BERNICK til herrerne derinde

Ja ja, styr med det hele, som I vil. Når tiden kommer, skal jeg nok –

(lukker døren)

Ah, er man der? Hør, Marta, du må klæde dig en smule om. Og sig Betty, at hun gør det samme. Jeg ønsker ingen pragt, naturligvis; blot et net husligt tilsnit. Men I må skynde jer.

FRØKEN HESSEL

Og en lykkelig, oprømt mine, Marta; glade øjne må I sætte op.

KONSUL BERNICK

Olaf skal også komme ned; jeg vil have ham ved siden af mig.

FRØKEN HESSEL

Hm; Olaf –

FRØKEN BERNICK

Jeg skal sige Betty besked.

Hun går ud gennem den øverste dør tilvenstre.

FRØKEN HESSEL

Ja, nu er altså den store højtidelige stund oprunden.

KONSUL BERNICK der går urolig frem og tilbage

Ja, den er så.

FRØKEN HESSEL

I en slig stund må en mand føle sig stolt og lykkelig, kan jeg tænke.

KONSUL BERNICK ser på hende

Hm!

FRØKEN HESSEL

Hele byen skal jo illumineres, hører jeg.

KONSUL BERNICK

Ja, de har faldet på noget sådant.

FRØKEN HESSEL

Alle foreninger vil møde frem med sine faner. Dit navn vil komme til at lyse i ildskrift. Inat vil der blive telegraferet til alle kanter af landet «Omgiven af sin lykkelige familje modtog konsul Bernick sine medborgeres hyldest som en af samfundets støtter».

KONSUL BERNICK

Det vil ske; og der vil blive råbt hurra udenfor, og mængden vil juble mig frem i døren der, og jeg vil blive nødt til at bukke mig og takke.

FRØKEN HESSEL

Å, nødt til det –

KONSUL BERNICK

Tror du, jeg føler mig lykkelig i denne stund?

FRØKEN HESSEL

Nej, jeg tror ikke at du kan føle dig så ganske rigtig lykkelig.

KONSUL BERNICK

Lona, du foragter mig.

FRØKEN HESSEL

Endnu ikke.

KONSUL BERNICK

Du har heller ikke ret til det. Ikke til at foragte mig! – Lona, du kan ikke fatte, hvor usigelig ensom jeg står her i dette sammenknebne forkrøblede samfund, – hvorledes jeg år for år har måttet slå af på min fordring til en hel udfyldende livsgerning. Hvad har jeg udrettet, så mangfoldigt det end kan synes? Stykværk, – småpuslerier. Men andet eller mere tåles ikke her. Vilde jeg gå et skridt foran den stemning og det syn, som just er oppe i døgnet, så var det ude med min magt. Ved du, hvad vi er, vi, som regnes for samfundets støtter? Vi er samfundets redskaber, hverken mere eller mindre.

FRØKEN HESSEL

Hvorfor ser du dette først nu?

KONSUL BERNICK

Fordi jeg har tænkt meget i den sidste tid, – siden du kom igen, – og mest i denne aften. – Å, Lona, hvorfor kendte jeg dig ikke tilbunds dengang – i gamle dage.

FRØKEN HESSEL

Hvad så?

KONSUL BERNICK

Aldrig havde jeg da givet slip på dig; og havde jeg havt dig, da stod jeg ikke, hvor jeg nu står.

FRØKEN HESSEL

Og tænker du ikke på, hvad hun kunde blevet for dig, hun, som du valgte i mit sted?

KONSUL BERNICK

Jeg ved ialfald at hun intet er blevet for mig af det, jeg trængte til.

FRØKEN HESSEL

Fordi du aldrig har delt din livsgerning med hende; fordi du aldrig har stillet hende fri og sand i sit forhold til dig; fordi du lader hende gå her og segne under bebrejdelsen for den skam, du har væltet over på hendes nærmeste.

KONSUL BERNICK

Ja, ja, ja; det kommer altsammen fra løgnen og hulheden.

FRØKEN HESSEL

Og hvorfor bryder du så ikke med al denne løgn og hulhed?

KONSUL BERNICK

Nu? Nu er det forsent, Lona.

FRØKEN HESSEL

Karsten, sig mig, hvad tilfredsstillelse dette skin og bedrag bringer dig.

KONSUL BERNICK

Mig bringer det ingen. Jeg må gå tilgrunde som hele dette forhutlede samfund. Men der vokser op en slægt efter os; det er min søn, jeg arbejder for; det er for ham jeg lægger et livsværk tilrette. Der vil komme en tid, da der sænker sig sandhed ned i samfundslivet, og på den skal han grunde en lykkeligere tilværelse end hans faders.

FRØKEN HESSEL

Med en løgn til underlag? Betænk, hvad det er, du giver din søn i arv.

KONSUL BERNICK i undertrykt fortvivlelse

Jeg giver ham tusende gange værre arv, end du ved. Men engang må dog forbandelsen vige. Og dog – alligevel –

(udbrydende)

Hvor kunde I bringe alt dette over mit hoved! Men nu er det sket. Nu må jeg fremad. Det skal ikke lykkes jer at få knust mig!

Hilmar Tønnesen, med en åben billet i hånden, kommer ilsomt og forstyrret fra højre.

HILMAR TØNNESEN

Men dette er jo –. Betty, Betty!

KONSUL BERNICK

Hvad nu? Kommer de allerede?

HILMAR TØNNESEN

Nej nej; men jeg må nødvendig tale med nogen –

Han går ud gennem den øverste dør tilvenstre.

FRØKEN HESSEL

Karsten; du taler om at vi kom for at knuse dig. Så lad mig da sige dig, hvad malm han er af, denne forlorne søn, som eders moralske samfund skyr lig en pestbefængt. Han kan undvære jer, for nu er han rejst.

KONSUL BERNICK

Men han vilde komme igen –

FRØKEN HESSEL

Johan kommer aldrig igen. Han er rejst for stedse, og Dina er rejst med ham.

KONSUL BERNICK

Kommer ikke igen? Og Dina rejst med ham?

FRØKEN HESSEL

Ja, for at blive hans hustru. Således slår de to eders dydsirede samfund i ansigtet, ligesom jeg engang – nå!

KONSUL BERNICK

Rejst; – hun også – med «Indian Girl» –!

FRØKEN HESSEL

Nej; så dyr en fragt turde han ikke betro til den ryggesløse bande. Johan og Dina er rejst med «Palmetræet».

KONSUL BERNICK

Ah! Og altså – forgæves –

(går hurtig hen, river op døren til sit værelse og råber ind)

Krap, stands «Indian Girl»; den må ikke sejle iaften!

FULDMÆGTIG KRAP indenfor

«Indian Girl» står alt tilhavs, herr konsul.

KONSUL BERNICK lukker døren og siger mat

Forsent, – og uden nytte –

FRØKEN HESSEL

Hvad mener du?

KONSUL BERNICK

Intet, intet. Vig fra mig –!

FRØKEN HESSEL

Hm; se her, Karsten. Johan lader dig sige, at han betror til mig det navn og rygte, han engang lånte dig, og ligeså det, du raned fra ham, da han var borte. Johan tier; og jeg kan gøre og lade i den sag, hvad jeg vil. Se, her holder jeg dine to breve i min hånd.

KONSUL BERNICK

Du har dem! Og nu – nu vil du – allerede iaften, – kanske når fanetoget –

FRØKEN HESSEL

Jeg kom ikke herover for at røbe dig, men for at ryste dig således op, at du frivilligt skulde tale. Det er ikke lykkedes. Så bliv da stående i løgnen. Se her; her river jeg dine to breve istykker. Tag stumperne; der har du dem. Nu er der intet, som vidner imod dig, Karsten. Nu er du tryg; vær nu også lykkelig, – om du kan.

KONSUL BERNICK gennemrystet

Lona, – hvorfor gjorde du ikke dette før! Nu er det for sent; nu er hele livet forspildt for mig; jeg kan ikke leve mit liv efter denne dag.

FRØKEN HESSEL

Hvad er her sket?

KONSUL BERNICK

Spørg mig ikke. – Men jeg må leve alligevel! Jeg vil leve – for Olafs skyld. Han skal oprette alt og sone alt –

FRØKEN HESSEL

Karsten –!

Hilmar Tønnesen kommer ilsomt tilbage.

HILMAR TØNNESEN

Ingen at finde; borte; ikke Betty heller!

KONSUL BERNICK

Hvad fejler dig?

HILMAR TØNNESEN

Jeg tør ikke sige dig det.

KONSUL BERNICK

Hvad er det? Du må og skal sige mig det!

HILMAR TØNNESEN

Nu vel; Olaf er rømt med «Indian Girl».

KONSUL BERNICK tumler tilbage

Olaf – med «Indian Girl»! Nej, nej!

FRØKEN HESSEL

Jo, han er! Nu forstår jeg –; jeg så, han sprang ud af vinduet.

KONSUL BERNICK i døren til sit værelse, råber fortvivlet

Krap, stands «Indian Girl» for enhver pris!

FULDMÆGTIG KRAP kommer ud

Umuligt, herr konsul. Hvor kan De tænke Dem –?

KONSUL BERNICK

Vi må standse det; Olaf er ombord!

FULDMÆGTIG KRAP

Hvad siger De!

GROSSERER RUMMEL kommer ud

Olaf løbet bort? Ikke muligt!

KØBMAND SANDSTAD kommer

Han blir sendt tilbage med lodsen, herr konsul.

HILMAR TØNNESEN

Nej, nej; han har skrevet mig til;

(viser billetten)

han siger, han vil skjule sig i lasten til de er i rum sø.

KONSUL BERNICK

Jeg ser ham aldrig mere!

GROSSERER RUMMEL

Å, hvad snak; et stærkt godt skib, nylig repareret –

KØBMAND VIGELAND der ligeledes er kommen ud

– fra Deres eget værft, herr konsul!

KONSUL BERNICK

Jeg ser ham aldrig mere, siger jeg. Jeg har mistet ham, Lona, og – nu ser jeg det – jeg har aldrig ejet ham.

(lytter)

Hvad er det?

GROSSERER RUMMEL

Musik. Nu kommer fanetoget.

KONSUL BERNICK

Jeg kan ikke, jeg vil ikke modtage nogen!

GROSSERER RUMMEL

Hvad tænker du på? Det går umuligt an.

KØBMAND SANDSTAD

Umuligt, herr konsul; betænk, hvad der står på spil for Dem.

KONSUL BERNICK

Hvad gælder alt det nu for mig! Hvem har jeg nu at arbejde for?

GROSSERER RUMMEL

Kan du spørge så? Du har da os selv og samfundet.

KØBMAND VIGELAND

Ja, det var et sandt ord.

KØBMAND SANDSTAD

Og konsulen glemmer da vel ikke at vi –

Frøken Bernick kommer gennem den øverste dør tilvenstre. Musiken høres dæmpet, langt nede i gaden.

FRØKEN BERNICK

Nu kommer toget; men Betty er ikke hjemme; jeg forstår ikke hvor hun –

KONSUL BERNICK

Ikke hjemme! Der ser du, Lona; ingen støtte, hverken i glæde eller i sorg.

GROSSERER RUMMEL

Væk med forhængene! Kom og hjælp mig, herr Krap. Kom De også, herr Sandstad. Jammerskade at familjen just nu skal være så splittet ad; ganske imod programmet.

Forhængene drages fra vinduer og dør. Man ser hele gaden illumineret. På huset ligeoverfor er et stort transparent med indskrift: «Leve Karsten Bernick, vort samfunds støtte!».

KONSUL BERNICK viger sky tilbage

Bort med alt dette! Jeg vil ikke se det! Sluk, sluk!

GROSSERER RUMMEL

Med respekt at spørge, er du ikke vel bevaret?

FRØKEN BERNICK

Hvad fejler ham, Lona?

FRØKEN HESSEL

Hys!

(taler sagte med hende)

KONSUL BERNICK

Væk med denne hånende indskrift, siger jeg! Ser I ikke, at alle disse lys rækker tungen ud efter os?

GROSSERER RUMMEL

Nej, nu må jeg tilstå –

KONSUL BERNICK

Å, hvad forstår I –! Men jeg, jeg –! Alt dette er lys i en ligstue!

FULDMÆGTIG KRAP

Hm –

GROSSERER RUMMEL

Nej, men ved du hvad, – du tager dig det også altfor nær.

KØBMAND SANDSTAD

Gutten får sig en tur over Atlanterhavet, og så har De ham igen.

KØBMAND VIGELAND

Bare tillid til almagtens hånd, herr konsul.

GROSSERER RUMMEL

Og til skuden, Bernick; den er da ikke synkefærdig, ved jeg.

FULDMÆGTIG KRAP

Hm –

GROSSERER RUMMEL

Ja, var det en af disse svømmende ligkister, som man hører om i de store samfund –

KONSUL BERNICK

Jeg føler at mit hår gråner i denne stund.

Fru Bernick, med et stort shawl over hovedet, kommer gennem havedøren.

FRU BERNICK

Karsten, Karsten, ved du –?

KONSUL BERNICK

Ja, jeg ved –; men du, – du, som intet ser, – du, som ikke har en moders øje for ham –!

FRU BERNICK

O hør dog –!

KONSUL BERNICK

Hvorfor har du ikke våget over ham? Nu har jeg mistet ham. Giv mig ham igen, om du kan!

FRU BERNICK

Ja, jeg kan; jeg har ham!

KONSUL BERNICK

Du har ham!

HERRERNE

Ah!

HILMAR TØNNESEN

Nå, det tænkte jeg nok.

FRØKEN BERNICK

Du har fåt ham igen, Karsten!

FRØKEN HESSEL

Ja, vind ham nu også.

KONSUL BERNICK

Du har ham! Er det sandt, hvad du siger? Hvor er han?

FRU BERNICK

Det får du ikke vide, før du har tilgivet ham.

KONSUL BERNICK

Å hvad, tilgivet –! Men hvorledes fik du vide –?

FRU BERNICK

Tror du ikke en moder ser? Jeg var i dødsangst for at du skulde erfare noget. Et par ord, som han lod falde igår –; og da hans værelse var tomt, og randsel og klæder borte –

KONSUL BERNICK

Ja, ja –?

FRU BERNICK

Jeg løb; fik fat i Aune; vi kom ud i hans sejlbåd; det amerikanske skib holdt på at sejle. Gud ske lov, vi kom dog tidsnok, – kom ombord, – fik undersøgt i rummet, – fandt ham. – O, Karsten, du må ikke straffe ham!

KONSUL BERNICK

Betty!

FRU BERNICK

Og ikke Aune heller!

KONSUL BERNICK

Aune? Hvad ved du om ham? Er «Indian Girl» under sejl igen?

FRU BERNICK

Nej, det er just sagen –

KONSUL BERNICK

Tal, tal!

FRU BERNICK

Aune var ligeså rystet som jeg; undersøgelsen tog tid; mørket faldt på, så lodsen gjorde vanskeligheder; og så dristed Aune sig til – i dit navn –

KONSUL BERNICK

Nu?

FRU BERNICK

At standse skibet til imorgen.

FULDMÆGTIG KRAP

Hm –

KONSUL BERNICK

O, hvilken usigelig lykke!

FRU BERNICK

Du er ikke vred?

KONSUL BERNICK

O, hvilket overmål af lykke, Betty!

GROSSERER RUMMEL

Du er da også altfor samvittighedsfuld.

HILMAR TØNNESEN

Ja, så snart det gælder en liden kamp med elementerne, så – uf!

FULDMÆGTIG KRAP oppe ved vinduerne

Nu kommer toget gennem haveporten, herr konsul.

KONSUL BERNICK

Ja, nu kan de komme.

GROSSERER RUMMEL

Hele haven fyldes med mennesker.

KØBMAND SANDSTAD

Hele gaden er propfuld.

GROSSERER RUMMEL

Hele byen er på benene, Bernick. Dette er virkelig et ildnende øjeblik.

KØBMAND VIGELAND

Lad os tage det med et ydmygt sind, herr Rummel.

GROSSERER RUMMEL

Alle fanerne er ude. Hvilket tog! Der har vi festkommitteen med adjunkt Rørlund i spidsen.

KONSUL BERNICK

Lad dem komme, siger jeg!

GROSSERER RUMMEL

Men hør; i den oprørte sindstilstand, du er i –

KONSUL BERNICK

Hvad så?

GROSSERER RUMMEL

Jeg skal ikke være utilbøjelig til at gribe ordet på dine vegne.

KONSUL BERNICK

Nej tak; iaften vil jeg tale selv.

GROSSERER RUMMEL

Men ved du også, hvad du bør sige?

KONSUL BERNICK

Ja, vær tryg, Rummel, – nu ved jeg, hvad jeg bør sige.

Musiken er imidlertid ophørt. Havedøren slås op. Adjunkt Rørlund i spidsen for festkommitteen træder ind, ledsaget af et par lejetjenere, der bærer en tildækket kurv. Efter dem kommer byens borgere af alle klasser, så mange, salen kan rumme. En uoverskuelig mængde med faner og flag skimtes udenfor i haven og på gaden.

ADJUNKT RØRLUND

Højt ærede herr konsul! Jeg ser af den overraskelse, der maler sig i Deres åsyn, at vi her som uventede gæster trænger ind til Dem i Deres lykkelige familjekreds, ved Deres fredelige arne, omringet af hæderlige og virksomme venner og medborgere. Men det har været os en hjertets trang at bringe Dem vor hyldest. Det er ikke første gang at sådant sker, men dog første gang i en så omfattende målestok. Vi har mangen gang bragt Dem vor tak for det brede moralske grundlag, hvorpå De, så at sige, har bygget vort samfund. Dennegang hylder vi Dem navnlig som den klartskuende, utrættelige, uegennyttige, ja selvopofrende medborger, der har grebet initiativet til et foretagende, som efter alle kyndiges mening vil give et mægtigt fremstød til dette samfunds timelige trivsel og velvære.

STEMMER BLANDT MÆNGDEN

Bravo, bravo!

ADJUNKT RØRLUND

Herr konsul, De har i en række af år foregået vor by med et lysende exempel. Jeg taler ikke her om Deres mønstergyldige familjeliv, ej heller om Deres uplettede moralske vandel overhovedet. Deslige ting være henviste til lønkamret og ikke til festsalen! Men jeg taler om Deres borgerlige virksomhed, således, som den ligger åben for alles øjne. Veludrustede skibe går ud fra Deres værfter og viser flaget på de fjerneste have. En talrig og lykkelig arbejdsstok ser op til Dem, som til en fader. Ved at kalde nye erhvervsgrene tillive har De grundlagt hundreder af familjers velfærd. Med andre ord – De er dette samfunds grundpille i eminent betydning.

STEMMER

Hør, hør, bravo!

ADJUNKT RØRLUND

Og just dette uegennyttighedens skær, der hviler over al Deres vandel, er det, der virker så usigelig velgørende, besynderligen i disse tider. De står nu i begreb med at skaffe os en – ja, jeg tager ikke i betænkning at nævne ordet prosaisk og ligefrem – en jernbane.

MANGE STEMMER

Bravo! Bravo!

ADJUNKT RØRLUND

Men dette foretagende lader til at skulle støde på vanskeligheder, væsentlig dikterede af snevre selviske hensyn.

STEMMER

Hør; hør!

ADJUNKT RØRLUND

Det er nemlig ikke forbleven ubekjendt, at visse individer, der ikke hører til vort samfund, er kommen dette steds stræbsomme borgere i forkøbet, og har sat sig i besiddelse af visse fordele, som retteligen burde være kommen vor egen by tilgode.

STEMMER

Ja, ja! Hør!

ADJUNKT RØRLUND

Denne beklagelige kendsgerning er naturligvis også kommen til Deres kundskab, herr konsul. Men ikke desto mindre forfølger De urokkelig Deres forehavende, vel vidende at en statsborger ikke blot bør have sin egen kommune for øje.

FORSKELLIGE STEMMER

Hm! Nej; nej! Jo; jo!

ADJUNKT RØRLUND

Det er således mennesket som borger i staten, – manden, som han skal og bør være, – hvem vi iaften i Dem bringer vor hyldest. Gid Deres foretagende må vorde til sandt og varigt held for dette samfund! Jernbanen kan visselig blive en vej, hvorpå vi udsætter os for at tilføres fordærvelige elementer udenfra, men også en vej, der hurtigt skaffer os af med dem. Og slette elementer udenfra kan vi jo, selv nu, ikke holde os fri for. Men at vi just på denne festlige aften, efter hvad rygtet siger, heldigen og hurtigere end forventet, er bleven visse sådanne elementer kvit –

STEMMER

Hys! Hys!

ADJUNKT RØRLUND

– det tager jeg som et lykkeligt varsel for foretagendet. At jeg berører dette punkt her, viser at vi befinder os i et hus, hvor den ethiske fordring stilles højere end familjebåndet.

STEMMER

Hør! Bravo!

KONSUL BERNICK samtidigt

Tillad mig –

ADJUNKT RØRLUND

Kun få ord endnu, herr konsul. Hvad De har udrettet for denne kommune, har De visselig ikke udrettet med den bagtanke, at det for Dem skulde drage nogen håndgribelig fordel efter sig. Men et ringe tegn på erkendtlige medborgeres påskønnelse tør De dog ikke tilbagevise, og det allermindst i denne betydningsfulde stund, da vi, efter praktiske mænds forsikring, står foran begyndelsen til en ny tid.

MANGE STEMMER

Bravo! Hør! Hør!

Han giver lejetjenerne et vink; de bringer kurven nærmere; medlemmer af festkommitteen fremtager og præsenterer under det følgende de genstande, hvorom der bliver talt.

ADJUNKT RØRLUND

Så har vi da her, herr konsul, at overrække Dem et sølv-kaffe-service. Lad det smykke Deres bord når vi i fremtiden, som så ofte før, har den glæde at samles i dette gæstfrie hus.

Og også Dem, mine herrer, der så redebon har ståt vort samfunds første mand bi, beder vi modtage en liden erindringsgave. Denne sølv-pokal er til Dem, herr grosserer Rummel. De har så ofte, i veltalende ord, under pokalernes klang forfægtet dette samfunds borgerlige interesser; gid De ofte må finde værdige anledninger til at løfte og tømme denne pokal. – Dem, herr købmand Sandstad, overrækker jeg dette album med fotografier af medborgere. Deres bekendte og anerkendte humanitet har sat Dem i den behagelige stilling at tælle venner indenfor alle partier i samfundet. – Og til Dem, herr købmand Vigeland, har jeg, til pryd for Deres lønkammer, at frembyde denne huspostille på velin og i pragtbind. Under årenes modnende indflydelse har De nået frem til en alvorsfuld livs-betragtning; Deres virksomhed i døgnets gøremål har gennem en årrække været lutret og adlet af tanken på det højere og det hinsidige.

(vender sig til mængden)

Og hermed, mine venner, et leve for konsul Bernick og hans medkæmpere! Et hurra for vort samfunds støtter!

HELE SKAREN

Leve konsul Bernick! Leve samfundets støtter! Hurra, hurra, hurra!

FRØKEN HESSEL

Til lykke, svoger!

Forventningsfuld stilhed.

KONSUL BERNICK begynder alvorligt og langsomt

Mine medborgere, – gennem Deres ordfører blev det sagt, at vi iaften står foran begyndelsen til en ny tid, – og det håber jeg skal blive tilfældet. Men for at dette kan ske, må vi tilegne os sandheden, – sandheden, som indtil iaften gennemgående og i alle forholde, har været husvild i dette samfund.

Overraskelse blandt de omstående.

KONSUL BERNICK

Jeg må da begynde med at vise tilbage de lovord, som De, herr adjunkt, efter skik og brug ved deslige anledninger, har overøst mig med. Jeg fortjener dem ikke; thi jeg har indtil idag ikke været nogen uegennyttig mand. Har jeg end ikke altid efterstræbt pengefordel, så er jeg mig ialfald dog nu bevidst, at et begær og en higen efter magt, indflydelse, anseelse, har været drivkraften i de fleste af mine handlinger.

GROSSERER RUMMEL halvhøjt

Hvad nu?

KONSUL BERNICK

Lige over for mine medborgere gør jeg mig ingen bebrejdelse herfor; thi jeg tror endnu, at jeg tør stille mig i første række blandt de dygtige her hos os.

MANGE STEMMER

Ja, ja, ja!

KONSUL BERNICK

Men hvad jeg lægger mig selv til last er, at jeg så ofte har været svag nok til at bøje ind på krogveje, fordi jeg kendte og frygted vort samfunds tilbøjelighed til at skimte urene bevæggrunde bagved alt det, en mand her foretager sig. Og nu kommer jeg til et punkt, som vedrører dette.

GROSSERER RUMMEL urolig

Hm – hm!

KONSUL BERNICK

Her går rygter om store ejendomskøb opover i landet. Disse ejendomme har jeg købt, allesammen, jeg alene.

DÆMPEDE STEMMER

Hvad siger han? Konsulen? Konsul Bernick?

KONSUL BERNICK

De er foreløbig i min hånd. Naturligvis har jeg betroet mig til mine medarbejdere, de herrer Rummel, Vigeland og Sandstad, og vi er bleven enige om –

GROSSERER RUMMEL

Det er ikke sandt! Bevis – bevis –!

KØBMAND VIGELAND

Vi er ikke bleven enige om nogenting!

KØBMAND SANDSTAD

Nej, nu må jeg da sige –

KONSUL BERNICK

Det er ganske rigtigt; vi er endnu ikke bleven enige om det, jeg vilde nævnt. Men jeg håber sikkert at de tre herrer samstemmer med mig når jeg fortæller, at jeg iaften er bleven enig med mig selv om at disse ejendomme skal udbydes til almindelig aktietegning; enhver, som vil, kan få del i dem.

MANGE STEMMER

Hurra! Leve konsul Bernick!

GROSSERER RUMMEL sagte til konsul Bernick

Et så nedrigt forræderi –!

KØBMAND SANDSTAD ligeså

Altså narret os –!

KØBMAND VIGELAND

Nå, så dævelen rive –! Å kors, hvad er det jeg siger?

MÆNGDEN udenfor

Hurra, hurra, hurra!

KONSUL BERNICK

Stilhed, mine herrer. Jeg har ingen adkomst til denne hyldest; thi hvad jeg nu har besluttet, var ikke fra først af min hensigt. Min hensigt var at beholde det hele selv, og jeg er fremdeles af den mening at disse ejendomme bedst kan nyttiggøres, om de forbliver samlet på en hånd. Men man kan vælge. Ønsker man det, så er jeg villig til at forvalte dem efter bedste skøn.

STEMMER

Ja! Ja! Ja!

KONSUL BERNICK

Men først må mine medborgere kende mig tilbunds. Lad så enhver granske sig selv, og lad det så stå fast, at fra iaften begynder vi en ny tid. Den gamle, med sin sminke, med sit hykleri og sin hulhed, med sin løjede skikkelighed og med sine jammerlige hensyn, skal stå for os som et musæum, åbent til belærelse; og til dette musæum skænker vi, – ikke sandt, mine herrer? – både kaffeservicet og pokalen og albumet og huspostillen på velin og i pragtbind.

GROSSERER RUMMEL

Ja naturligvis.

KØBMAND VIGELAND mumler

Har De taget alt det andet så –

KØBMAND SANDSTAD

Vær så god.

KONSUL BERNICK

Og nu hovedopgøret med mit samfund. Der blev sagt at slette elementer havde forladt os iaften. Jeg kan tilføje, hvad man ikke ved: den mand, der sigtedes til, er ikke rejst alene; med ham fulgte for at blive hans hustru –

FRØKEN HESSEL højt

Dina Dorf!

ADJUNKT RØRLUND

Hvad!

FRU BERNICK

Hvad siger du!

Stor bevægelse.

ADJUNKT RØRLUND

Flygtet? Løbet bort – med ham! Umuligt!

KONSUL BERNICK

For at blive hans hustru, herr adjunkt. Og jeg tilføjer mere.

(sagte)

Betty, fat dig, og bær, hvad der nu kommer.

(højt)

Jeg siger: hatten af for den mand; thi han har højmodig taget en andens brøde på sig. Mine medborgere, jeg vil ud af usandheden; den har været nær ved at forgifte hver eneste trævl i mig. De skal vide alt. Jeg var for femten år siden den skyldige.

FRU BERNICK sagte og bævende

Karsten!

FRØKEN BERNICK ligeså

Ah, Johan –!

FRØKEN HESSEL

Der vandt du endelig dig selv!

Målløs forbauselse blandt de tilstedeværende.

KONSUL BERNICK

Ja, mine medborgere, jeg var den skyldige, og han rejste. De onde og usande rygter, som bagefter udbredtes, står det ikke nu i menneskelig magt at modbevise. Men herover tør jeg ikke beklage mig. For femten år siden svang jeg mig ivejret på disse rygter; om jeg nu skal falde på dem, det får enhver overlægge med sig selv.

ADJUNKT RØRLUND

Hvilket lynslag! Byens første mand –!

(dæmpet til fru Bernick)

O, hvor jeg beklager Dem, frue!

HILMAR TØNNESEN

En sådan tilståelse! Nå, det må jeg sige –!

KONSUL BERNICK

Men ingen afgørelse iaften. Jeg beder enhver gå til sit, – at samle sig, – at se ind i sig selv. Når ro er falden over sindene, vil det vise sig om jeg har tabt eller vundet ved at jeg talte. Farvel! Jeg har endnu meget, meget, at angre; men det vedkommer kun min samvittighed. Godnat! Bort med al festpragt. Det føler vi alle, at sligt er ikke her på sin plads.

ADJUNKT RØRLUND

Visselig ikke.

(dæmpet til fru Bernick)

Løbet bort! Hun var mig altså dog fuldstændig uværdig.

(halvhøjt til festkommitteen)

Ja, mine herrer, efter dette tænker jeg det er bedst at vi fjerner os i al stilhed.

HILMAR TØNNESEN

Hvorledes man herefter skal kunne holde ideens fane højt, det –. Uf!

Meddelelsen er imidlertid gåt hviskende fra mund til mund. Alle deltagerne i fanetoget fjerner sig gennem haven. Rummel, Sandstad og Vigeland går bort under hæftig men dæmpet ordstrid. Hilmar Tønnesen lister sig ud tilhøjre. Under taushed bliver tilbage i salen konsul Bernick, fru Bernick, frøken Bernick, frøken Hessel og fuldmægtig Krap.

KONSUL BERNICK

Betty, har du tilgivelse for mig?

FRU BERNICK ser smilende på ham

Ved du, Karsten, at nu har du åbnet mig den gladeste udsigt i mange år?

KONSUL BERNICK

Hvorledes –?

FRU BERNICK

I mange år har jeg troet, at jeg engang havde ejet dig og tabt dig igen. Nu ved jeg, at jeg aldrig har ejet dig; men jeg skal vinde dig.

KONSUL BERNICK slår armene om hende

O, Betty, du har vundet mig! Gennem Lona har jeg først lært dig rigtig at kende. Men lad nu Olaf komme.

FRU BERNICK

Ja, nu skal du få ham. – Herr Krap –!

Hun taler sagte med ham i baggrunden. Han går ud gennem havedøren. Under det følgende slukkes efterhånden alle transparenter og lys i husene.

KONSUL BERNICK dæmpet

Tak, Lona, du har reddet det bedste i mig – og for mig.

FRØKEN HESSEL

Var det andet, jeg vilde?

KONSUL BERNICK

Ja, var det, – eller var det ikke? Jeg kan ikke blive klog på dig.

FRØKEN HESSEL

Hm –

KONSUL BERNICK

Altså ikke had? Ikke hævn? Hvorfor kom du da herover?

FRØKEN HESSEL

Gammelt venskab ruster ikke.

KONSUL BERNICK

Lona!

FRØKEN HESSEL

Da Johan fortalte mig dette om løgnen, da svor jeg ved mig selv: min ungdoms helt skal stå fri og sand.

KONSUL BERNICK

O, hvor lidet har jeg jammerlige menneske fortjent det af dig!

FRØKEN HESSEL

Ja, dersom vi kvinder spurgte efter fortjenesten, Karsten –!

Skibsbygger Aune kommer med Olaf fra haven.

KONSUL BERNICK imod ham

Olaf!

OLAF

Fader, jeg lover dig, jeg skal aldrig mere –

KONSUL BERNICK

Løbe bort?

OLAF

Ja, ja, det lover jeg dig, fader.

KONSUL BERNICK

Og jeg lover dig, du skal aldrig få grund til det. Herefter skal du få lov til at vokse op, ikke som arvetager til min livsgerning, men som den, der selv har en livsgerning ivente.

OLAF

Og får jeg også lov til at blive, hvad jeg vil?

KONSUL BERNICK

Ja, det får du.

OLAF

Tak. Så vil jeg ikke blive samfundets støtte.

KONSUL BERNICK

Så? Hvorfor ikke det?

OLAF

Nej, for jeg tror, det må være så kedeligt.

KONSUL BERNICK

Du skal blive dig selv, Olaf; så får resten gå, som det kan. – Og De, Aune –

SKIPSBYGGER AUNE

Jeg ved det, herr konsul; jeg har min afsked.

KONSUL BERNICK

Vi bliver sammen, Aune; og tilgiv mig –

SKIPSBYGGER AUNE

Hvorledes? Skibet sejler ikke iaften.

KONSUL BERNICK

Det sejler heller ikke imorgen. Jeg gav Dem for knap frist. Det må ses grundigere efter.

SKIPSBYGGER AUNE

Skal ske, herr konsul, – og det med de nye maskiner!

KONSUL BERNICK

Så skal det være. Men grundigt og ærligt. Her er mangt hos os, som trænger til en grundig og ærlig reparation. Nå, godnat, Aune.

SKIPSBYGGER AUNE

Godnat, herr konsul; – og tak, tak, tak!

Han går ud tilhøjre.

FRU BERNICK

Nu er de alle borte.

KONSUL BERNICK

Og vi er alene. Mit navn lyser ikke i ildskrift længer; alle lys er slukket i vinduerne.

FRØKEN HESSEL

Vilde du ønske dem tændt igen?

KONSUL BERNICK

Ikke for nogen pris i verden. Hvor har jeg været henne! I vil forfærdes, når I får vide det. Nu er det som jeg var kommen til sans og samling efter en forgiftelse. Men jeg føler det, – jeg kan blive ung og sund igen. O, kom nærmere, – tættere omkring mig. Kom, Betty! Kom, Olaf, min gut! Og du, Marta; – jeg har ikke set dig i alle disse år, synes jeg.

FRØKEN HESSEL

Nej, det tror jeg gerne; jert samfund er et samfund af pebersvend-sjæle; I ser ikke kvinden.

KONSUL BERNICK

Sandt, sandt; og just derfor, – ja, det står fast, Lona, – du rejser ikke fra Betty og mig.

FRU BERNICK

Nej, Lona, det må du ikke!

FRØKEN HESSEL

Nej, hvor kunde jeg forsvare at rejse fra jer unge folk, som skal begynde at sætte bo? Er jeg ikke fostermoder? Jeg og du, Marta, vi to gamle tanter –. Hvad ser du efter?

FRØKEN BERNICK

Hvor himlen klarner. Hvor det lysner over havet. «Palmetræet» har lykken med sig.

FRØKEN HESSEL

Og lykken ombord.

KONSUL BERNICK

Og vi – vi har en lang alvorlig arbejdsdag ivente; jeg mest. Men lad den komme; slut jer blot tæt om mig, I trofaste sanddru kvinder. Det har jeg også lært i disse dage: det er I kvinder, som er samfundets støtter.

FRØKEN HESSEL

Da har du lært en skrøbelig visdom, svoger.

(lægger hånden vægtigt på hans skulder)

Nej, du; sandhedens og frihedens ånd, – det er samfundets støtter.

Innledning til Samfundets støtter

ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

Tidlig på 1870-tallet ble det tydelig blant forfattere, kritikere og lesere at interessen for nasjonens fortid hadde kulminert. Nasjonalromantikken hadde hatt sin høykonjunktur på 1840- og -50-tallet, og den stod nokså sterkt ennå på 1860-tallet, men etter hvert var det trekk i det litterære markedet som kunne tyde på at den tiden var over i de nordiske land. I dramatikken kunne denne utviklingen avleses i form av minkende entusiasme for nye historiske skuespill. Her hadde norske diktere som Andreas Munch, Bjørnstjerne Bjørnson og Henrik Ibsen vært produktive siden 1850-tallet, og især de to siste hadde vist en stigende formkurve. Ibsen hadde særlig fått mye ros for Kongs-Emnerne (1864), men ikke desto mindre kom dette dramaet til å bli hans siste med emne fra norsk historie. Etter ankomsten til Italia hadde han flere prosjekter i tankene, blant annet det verdenshistoriske dobbeltdramaet Kejser og Galilæer. Det var uvanlig arbeidskrevende, og det var ikke før i 1873, ni år etter at han hadde fått ideen om keiser Julian som emne for et skuespill, at dette verket ble utgitt. Kanskje var han selv den som var mest tilfreds med det; ikke desto mindre ble dette Ibsens siste historiske drama.

Bjørnson hadde vært enda flittigere enn Ibsen med å dramatisere norsk sagastoff, men i 1865 gav han ut et lite samtidsskuespill, De Nygifte, som vakte en viss interesse. Det ble oppført blant annet på Det kongelige Theater i København, en scene hvor de norske skuespillforfatterne lenge hadde hatt vanskeligheter med å få antatt sine stykker. Bjørnson var ellers aktiv både som pressemann og som teaterleder, men han gav foreløpig ikke slipp på sagakongene som stoff for sin dramatikk. I 1872 ble han ferdig med skuespillet Sigurd Jorsalfar, og han gikk straks videre med et skuespill om denne korstogfyrstens bror og fredelige samregent, Kong Eystein. Han fikk også en idé om å skrive en opera om Olav Tryggvason sammen med Edvard Grieg, men arbeidet ble avbrutt sommeren 1873, etter at én akt var ferdig, og det ble aldri fullført. Derimot ble Kong Eystein fullført i 1873, men merkelig nok ble dette skuespillet hverken renskrevet eller sendt til noe forlag. Først ved Bjørnsons hundreårsjubileum i 1932 ble det publisert. Hva hadde skjedd? Hadde Bjørnsons nasjonalhistoriske engasjement plutselig fordampet?

I Sverige hadde man lenge ventet på en fornyelse av dramatikken gjennom det historiske skuespillet, og en av dem som arbeidet målbevisst for å realisere denne tanken, var den unge August Strindberg. Han hadde studert både Oehlenschlägers, Ibsens og Bjørnsons bidrag til denne genren, og sommeren 1872 fikk han ferdig den første versjonen av sitt skuespill om reformasjonslederen Olavus Petri, Mäster Olof. Imidlertid var det ikke lett å få dette verket oppført eller utgitt. Det ble ikke trykt før i 1878, og det ble oppført første gang i 1881. Ikke før i 1899 vendte Strindberg tilbake til den historiske dramatikken, og hverken Ibsen eller Bjørnson skrev historiske skuespill etter 1873.

Det har vært vanlig å se omslaget i nordisk dramatikk tidlig i 1870-årene, fra historiske emner til en markant orientering mot samtidens forhold, i lys av den unge danske kritikeren Georg Brandes’ opptreden med et nytt litterært program i tale og skrift. Brandes startet en forelesningsrekke om moderne europeisk litteratur ved Københavns Universitet 3. november 1871. Et viktig sideærend i disse forelesningene, som etter hvert ble publisert i en serie bøker, Hovedstrømninger i det 19de Aarhundredes Litteratur, var å peke på det han så som stagnasjonen i samtidig nordisk litteratur, hvor nasjonalromantiske forestillinger hadde holdt seg, mens litteraturen i de kulturelt ledende land i det øvrige Europa kunne by på mer tidsmessige og friere uttrykksformer. Brandes kom raskt til å bli oppfattet som kulturradikalismens ledende kritiker, og han appellerte til en rekke yngre forfattere, både i Danmark og Norge. Ibsen hadde tidlig oppdaget denne nye stemmen i dansk litterær offentlighet, og han oppmuntret Brandes til å holde fast ved sitt kritiske program. Det er liten tvil om at vennskapet mellom de to fikk produktiv betydning for begge fra tidlig på 1870-tallet, selv om de politisk og ideologisk kunne gi uttrykk for ulike oppfatninger.

Som kritiker og essayist kom Georg Brandes til å utfolde en imponerende aktivitet, også internasjonalt, og med sin utfordrende stil og sin respektløse liberalisme møtte han sterk motstand i kulturkonservative kretser, først og fremst i Danmark, men også i Norge. I og med sitt litteraturpolitiske program fremstod han som europeer mer enn som dansk eller nordisk forfatter. Ikke desto mindre fikk han raskt ivrige tilhengere, også i Danmark og Norge, især blant yngre litterater og intellektuelle. Brandes var godt skolert i tidens estetikk og politiske filosofi, hans europeiske orientering var imponerende i sin bredde, og han førte en penn som både var fryktløst aggressiv og retorisk effektiv. Han var meget kontroversiell og like fullt en stjerne blant den nordiske kultureliten. Noen enstrenget ideolog var han ikke. Han var for eksempel ingen motstander av historisk dramatikk; han mente lenge at Kongs-Emnerne var Ibsens beste drama, og kommenterte en rekke ganger hvor høyt han satte det (G. Brandes 1899–1910, b. 3, 256, 274, 288, 350).

Brandes spilte en viktig rolle når det gjaldt å fortolke og forvalte tidens litterære signaler, og mange forfattere lyttet til hva han hadde å si. Likevel er det langt fra tilstrekkelig å vise til én enkelt kritikers forfatterskap og nettverksbygging når man vil prøve å forstå grunnlaget for den markante dreiningen som fant sted i nordisk litteratur i 1870-årene. Det vil være nødvendig å peke på en større sammenheng og mer fundamentale krefter når vi leter etter en forklaring på det som skjedde.

Et aspekt som har vært underbelyst i det tradisjonelle studiet av litteraturhistorien i det nittende århundredet, er mediehistorien. På den ene siden er det tale om en jevn og langsiktig utvikling i så å si alle typer av informasjonsspredning, på den andre siden er det mulig å peke på trekk som indikerer en særlig intens utbygging av områder med spesiell relevans for litteraturen i 1860- og -70-årene. Vi kan for det første observere en klar vekst både i dagspressen og i den periodiske pressen gjennom det meste av 1800-tallet, da det trykte ord i praksis hadde monopol som massemedium i alle siviliserte land. Denne veksten hadde en vesentlig del av sine forutsetninger i økningen av det lesende publikum, både når det gjaldt leseferdighet og kjøpekraft, samtidig som den politiske utviklingen i mange europeiske land vakte engasjement og ansporet til deltagelse i debatten. En minst like viktig del av bakgrunnen var den teknologiske utviklingen i perioden. Produksjonen av papir endret seg fra håndverk til maskinell industri, samtidig som en gjennomgripende modernisering av trykketeknologien satte fart i utgivelsen av bøker og andre trykksaker, ikke minst dagspressen.

For det andre skjedde det ting fra omkring 1850 som fikk gjennomgripende betydning for et felt som kom til å bli dagspressens primære oppgave, nemlig formidlingen av nyheter. Før 1850-årene hadde tilgangen på nyhetsmeldinger langveis fra både vært tilfeldig og ikke minst langsom. Da Napoleon forlot Elba 26. februar 1815 for å dra mot Paris og gjenerobre makten, nådde nyheten om dette Wiens aviser først 15. mars; det tok altså over to uker. Og da Napoleon døde på St. Helena 5. mai 1821, kom nyheten til England med skipskurer først 4. juli; det tok to måneder (jf. Boberg 1970, 93). Etter hvert klarte de største avisene, som The Times i London, å organisere faste ruter over lange avstander. Før 1825 var fire måneder normal tid for meldinger fra India til England. Vindens retning og styrke hadde selvsagt avgjørende betydning i seilskipenes epoke.

Behovet for å effektivisere nyhetstjenesten var klart til stede, både for administrasjonen av fjerne kolonier og for utviklingen av handel og annen samferdsel. Oppfinnere prøvde stadig å forbedre mulighetene for å redusere eller eliminere avstandens forsinkende virkning. Etter at dansken H.C. Ørsted i 1821 hadde oppdaget elektromagnetismen, eksperimenterte amerikaneren Samuel Morse omkring 1840 med å overføre elektromagnetiske signaler over lengre avstander med korte og lange elektriske impulser gjennom en ledning. Han utviklet morsealfabetet, og den første telegraflinjen av betydning ble bygget i 1844 mellom Washington og Baltimore. I Sverige ble den første linjen ferdig i 1853 mellom Stockholm og Uppsala, mens den første linjen i Norge ble lagt mellom Kristiania og Drammen i 1855. I 1850- og -60-årene ble et omfattende telegraflinjenett bygget ut, både innenlands i de enkelte nordiske land og utenlands. I 1855 var linjen mellom Göteborg og Kristiania klar. Det danske telegrafnettet var godt utbygget med både statlige og private linjer før den dansk-tyske krigen i 1864. En sjøkabel var på plass mellom Arendal og Hirtshals i 1867. I 1869 var kabelen mellom USA og det europeiske kontinentet ferdig. Samme år ble Det store Nordiske Telegrafselskab etablert med hovedsete i København. Dette selskapet hadde kabelforbindelse over hele Nord-Europa og langt inn i Øst-Asia. De fjerneste provinsene kom naturlig nok ikke så raskt med, men i 1870 var det et telegrafisk linjenett i Norge fra Fredrikshald og Lindesnes i sør til Hammerfest og Vardø i nord ( Salmonsen Telegrafselskab, Det Store Nordiske).

Utbyggingen av jernbanen i Norge fra 1854, da strekningen fra Kristiania til Eidsvold ble åpnet som den første, og opprettelsen av faste dampskipsruter bidro også i betydelig grad til modernisering av samferdselen, og dermed også av post- og nyhetstjenesten. Særlig fikk jernbanen en økende betydning i østlandsområdet, ved at Stortinget i årene fra 1872 til 1876 vedtok syv–åtte baneanlegg på mer enn hundre mil til sammen. Det ble også lagt vekt på at de ulike strekningene skulle knyttes sammen. Nesten en tredjedel av statens samlede årlige utgifter gikk til denne utbyggingen, og 1870-årene var den store jernbaneperioden i norsk historie (jf. Try 1979, 288–300).

Likevel var det utviklingen av telegrafen som særlig førte til at vilkårene for pressens nyhetsformidling ble radikalt endret. «Telegrafen opphevet transport som en nødvendig forutsetning for en medopplevd nåtid» (Høyer 1995, 236). Utover på 1860-tallet økte strømmen av nyhetstelegrammer, og siden det i den første tiden var kostbart å sende telegrammer, ble det nødvendig for det enkelte nyhetsblad å inngå i samarbeid. Det førte til etableringen av telegrambyråer. Wolffs telegrambyrå i Berlin var dannet allerede i 1849, og dette kontoret satte opp filialer i Norden: Ritzaus Bureau i København i 1866, Svenska Telegrambyrån i Stockholm og Norsk Telegrambyrå i Kristiania i 1867 (Høyer 1995, 237).

At avisleserne nå kunne få ferske nyheter i prinsippet dagen etter at begivenhetene hadde funnet sted, om det så var på den andre siden av havet, gjorde avisene som nyhetsorganer langt mer attraktive enn de hadde vært før telegrafen ble tatt i bruk. Nå kunne folk fra dag til dag følge med i viktige begivenheter, ikke bare på det lokale plan, men også nasjonalt og internasjonalt. Avismarkedet ble utvidet, og det førte i sin tur til en oppblomstring av dagspressen; gamle aviser fikk økt format og sidetall, og nye aviser ble etablert. I Norge ble Aftenposten grunnlagt i 1860, Verdens Gang og Bergens Tidende i 1868 og Dagbladet i 1869. Etterspørselen etter papir økte. Mens papirindustriens produksjonskapasitet i klutepapirets tidsalder hadde vært en flaskehals, blant annet fordi tilgangen på egnede tekstiler var begrenset, skjedde det omkring 1850 en overgang til tremasse som råstoff, noe som økte produksjonen av papir radikalt. Etter hvert som hastigheten i nyhetsformidlingen ble avgjørende i konkurransen om leserne, var det trykkerienes kapasitet som ble den nye flaskehalsen. Den mest avgjørende teknologiske løsningen på dette problemet kom i 1863, da amerikaneren William Bullock utviklet rotasjonspressen. I Danmark ble rotasjonspressen tatt i bruk i 1875, i Norge skjedde det først i 1886.

Journalistikken hadde lenge hatt sine viktigste oppgaver i den politiske kommentaren og i informasjon om skipsanløp, varetilbud, priser og lignende. Nå kom nyheter fra fjern og nær mer i fokus, og de nådde raskere frem til en større andel av befolkningen. Mye tyder på at effektiviseringen av nyhetstjenesten fikk mentalitetshistorisk betydning. I en oversikt over norsk pressehistorie i den aktuelle perioden skriver Reidar Hirsti: «Mer enn noen gang før ble samtidens løpende drama formidlet av pressen. Samtidig lærte avisene å utnytte spenningen i stoffet. Journalistikken ble i stadig større grad et fag» (Hirsti 1980, 165). Det som skjedde i og med den elektriske telegrafen som distanseopphevende nyhetskanal, kunne oppleves som en revolusjon på sitt felt. Redaktør i Dansk Rigstidende, A.H.E. Fich, skriver om dette:

Vi gennemlever nu på mindre end en uge et rigere liv, end det, hvortil vore fædre behøvede mere end en måned, og hvad der i dag er nyt, forekommer os allerede gammelt i morgen. Også formen for dette liv er undergået en bemærkelsesværdig forandring. Før kom efterretningerne, nyhederne, offentligheden i hænde i store klumper. Man interesserede sig dengang først og fremmest for resultaterne som helhed og spurgte først bagefter om detaljerne. Nu derimod modtager man sine efterretninger så at sige under selve handlingens gang. Man følger uden hensyn til afstanden begivenheden på dens forskellige udviklingstrin. Det er detaljen, der påkalder sig størst opmærksomhed i det givne øjeblik, og slutresultatet kommer som oftest ikke uventet (sitert etter Lehrmann 1996b, 198).

Moderniseringen innen næringsliv, samferdsel og kulturliv er lettest å forstå på bakgrunn av de endringene som mediehistorien, sammen med den teknologiske utviklingen, gav forutsetningene for. Fotograferingskunsten gjennomgikk en rekke forbedringer, slik at illustrasjoner etter hvert kunne bli et verdifullt supplement til det trykte ord. Tidens massemedier ble i økende grad i stand til å avbilde det moderne livet slik det artet seg for fattig og rik, i krig og fred. Den danske mediehistorikeren Ulrik Lehrmann beskriver det slik: «Medierne har været et blindt punkt i beskrivelsen og vurderingen af moderne dansk kultur. Det var aviserne, de litterære føljetoner og ugebladene, der blev det moderne gennembruds medier» (Lehrmann 1996a, 90). Utsagnet har sin gyldighet også for norske forhold.

Hvordan kunne revolusjonen i nyhetstjenesten og det markante oppsvinget i dagspressen få betydning for en dikter som Henrik Ibsen og hans valg av emner og tematikk i sin dramatikk? En dramatikers skriveprosjekter er kanskje mer avhengige av publikums skiftende interesser og markedets fluktuasjoner enn en romanforfatters. Både på Ibsens tid og senere var det slik at nye skuespill ikke bare henvendte seg til bokmarkedet; de ble i regelen også sendt til teatrene, med håp om å få dem fremført på scenen. Mens bøker selges én og én og kan lagres med tanke på senere etterspørsel, vil en teaterproduksjon henvende seg til et publikum av et visst omfang der og da. Derfor vil teatrene i valget av repertoar måtte være mer selektive enn forlagene, og følge nøyere med i hva som ser ut til å appellere til folk.

Etter å ha fått utgitt Kejser og Galilæer høsten 1873 trengte Ibsen fire år før han kunne sende ut et nytt skuespill. Det skyldtes neppe utmattelse eller skrivesperre, men han kan ha vært i tvil om hvilken retning han nå skulle bevege seg i. Dessuten var han opptatt med å gjennomse og forbedre en del av de historiske skuespillene som var blitt til tidlig i forfatterskapet, og som forleggeren Frederik Hegel var villig til å gi ut i nye utgaver. Det gjaldt i første omgang Fru Inger til Østråt (1874) og Catilina (1875). Innimellom skulle det skrives dikt og rimbrev til forskjellige anledninger – flere av dem lange og tidkrevende komposisjoner. Ved juletider 1870, midt under den fransk-tyske krigen og vel et år etter reisen til Egypt der Ibsen representerte Norge ved åpningen av Suez-kanalen, offentliggjorde han «Ballonbrev til en svensk dame». I dette diktet samler han inntrykkene av en for lengst avdød ørkensivilisasjon til et bilde av en karavane som en gang i tidenes morgen toget frem – prester, gudekonger, slaver og sfinkser – men som manglet kraft til å stå imot da utfordringene meldte seg:

Prester tumled, konger raved, hele guder sank i grus; Faraonen og hans hus lå i glemsels sand begravet.

(HIS 12, s. 447 l. 16–19)

Oldtidens tempel- og pyramidekultur har i Ibsens øyne liten verdi for nåtidens mennesker. Både den greske og den norrøne mytologien finner han langt mer livskraftig.

Da tusenårsminnet for Harald Hårfagres rikssamling skulle markeres, ble Ibsen bedt om et bidrag. Han sendte diktet «Ved tusendårs-festen den 18de juli 1872», men det fikk ingen fremtredende plass ved høytideligheten i Haugesund; kanskje fordi festkomiteen ikke syntes at dikteren var tilstrekkelig konsentrert om begivenhetene som var jubileets gjenstand. Ibsen legger størst vekt på det som hører samtiden til. Han har ikke mye til overs for det å dvele ved fortidens dåd, men vil heller slå et slag for skandinavismens idé. Samlingen av Italia i 1870 og av Tyskland i 1871 viste veien:

Mærk hvor du står, du dagens norske broder! Tyd tidens tegn; med den er du i pakt. Idag er kun en ringe grundsten lagt til større støtte for vor stammes moder. Læs tidens lov! Den tåler ingens trods. Cavour og Bismarck skrev den og for os

(Ibsen 1875, 201)

Ibsens politiske orientering, i den grad han i sin utlendighet fant grunn til å gi uttrykk for at han hadde noen, var ikke representativ for noen av de større gruppene som var aktive i hjemlandet. Som lyriker kunne han gi plass for personlige synspunkter, men som dramatiker la han stor vekt på å holde avstand til posisjoner som han lot handlingens aktører innta. Utover på 1870-tallet ble det mer og mer klart for ham at samtidens mennesker hadde store muligheter for å delta i meningsdannelsen, både i avisenes spalter og i politiske eller religiøse møter. Dette var aktiviteter som måtte egne seg til dikterisk fremstilling, især for teaterstykker, hvor personlige motsetninger og dyptgripende interessekonflikter kunne skape liv og røre på scenen og appellere til folk som var involvert i eller fascinert av tidens ideologiske strømninger.

Næringslivet hadde fra omkring midten av århundret gjennomgått en uvanlig sterk ekspansjon på mange felt. Blant annet på grunn av utviklingen mot frihandel hadde verdenshandelen mellom 1840 og 1870 vokst med mer enn 50 prosent hvert tiår når man regnet pr. hode (jf. Try 1979, 117). Dette gav store muligheter for skipsfarten, ikke minst i skipsfartsnasjonen Norge, som i denne perioden hadde større økning i flåten enn noe annet land (jf. Try 1979, 127). Behovet for tonnasje gav grunnlag for en omfattende skipsbyggingsindustri, særlig på Sørlandet, hvor bygging av treskip hadde sin glansperiode tidlig i 1870-årene (jf. Try 1979, 142). Et mulig forbilde for konsul Karsten Bernick er rederen Morten Smith-Petersen, som var en økonomisk foregangsmann og en sentral mann i shippingmiljøet i Grimstad midt på 1800-tallet, og som ble regnet som byens mektigste person. Han deltok også i det politiske liv som stortingsrepresentant og en periode som byens ordfører. Han var gift med Ibsens tremenning Cathrine von der Lippe (B.K.O. Aas 1999, 50–51). Smith-Petersen drev et blomstrende skipsverft og hadde en rekke skuter i utenriksfart både på Europa og Amerika. Han var opptatt av å etablere sikkerhetskontroll av skip, og i 1854 tok han sammen med Grimstad-mannen Fredrik Crawfurd (en kjent skikkelse i byen de årene Ibsen bodde der) initiativ til stiftelsen av Agders Forsikkringsklub for Casco og Fragt. Smith-Petersen stod også bak stiftelsen av Norske Veritas (1864). I 1874–75 (på det tidspunkt Ibsen besøkte Norge i 1874) var Crawfurd styreformann i Norske Veritas, mens Smith-Petersens sønn Fredrik var deleier i selskapet (B.K.O. Aas 1999, 12–14).

For skipsredere, verftseiere, handelsmenn og andre var det store penger å tjene, og med henvisning til frihandelens prinsipper kunne rederstanden forsvare sine interesser mot forsøk på å innføre sikkerhetsbestemmelser til beskyttelse av sjøfolkenes liv og helse. Det ble især britiske politikere som kom til å gjennomføre tiltak som førte til en bedring av forholdene. Samuel Plimsoll, medlem av Underhuset fra 1868 til 1880, ble en ledende talsmann for sjøfolks interesser. Han kunne dokumentere at det årlig omkom nær tusen sjøfolk hjemmehørende i England, ofte fordi skip ble sendt til havs uten å være i sjødyktig stand. Plimsoll skrev bøker og holdt foredrag og fikk etter hvert med seg et flertall av parlamentsmedlemmene på ulike lovforslag, blant annet en «Unseaworthy Vessels Bill» i 1875 (jf. Salmonsen). Norske aviser fulgte tidlig med på Plimsolls kampanje. Han var blitt kjent da han i 1873 gav ut sin bok Our Seamen. Ibsen leste nok helt sikkert en lengre artikkel, «Søulykker og usødygtige Skibe», som Morgenbladet 14. november 1873 hadde hentet fra den danske avisen Berlingske Tidende; den fikk plass på første side, direkte etter annen del av anmeldelsen (i fire deler) av Kejser og Galilæer. Plimsolls kampanje er også omtalt i flere norske aviser i 1874 og 1875.

Da Ibsen sommeren 1874 hadde sitt første opphold i hjemlandet siden han hadde reist ut ti år tidligere, fikk han anledning til å følge med i utslagene av en tidlig kvinnesaksbevegelse som gjorde seg gjeldende i pressen. Aasta Hansteen hadde begynt å opptre under eget navn, og med sine radikale oppfatninger om kvinnens stilling i samfunnet og sin ukonvensjonelle livsstil vakte hun oppsikt, og til dels også forargelse. Camilla Collett, som Ibsen kjente personlig, hadde fra 1873 gitt ut sine bøker under eget navn, og bidro klart til at kvinnesaken ble diskutert. Disse pionerene i kjønnsrolledebatten på 1870-tallet, særlig den provoserende og uredde Aasta Hansteen, kom til å etterlate seg minnelser i Ibsens skuespill, først og fremst i skikkelsen Lona Hessel.

Ikke bare begivenheter og personer i samtidens historie og politikk, men også litteraturen har avsatt spor i det nye skuespillet Ibsen arbeidet med midt på 1870-tallet. Det gjelder spesielt en roman Charles Dickens gav ut i 1854, Hard Times. Den ble utgitt i dansk oversettelse med tittelen Strenge Tider ved L. Moltke samme år, og kom i annen utgave i 1862 og i tredje utgave i 1871. Dickens’ roman inneholder sterke angrep på tidens ofte kyniske forretningsmoral, representert ved fabrikkeier og bankdirektør Josiah Bounderby. Han har en sentral posisjon i den fiktive engelske industribyen Coketown og er hard og ufølsom overfor sine arbeidere.

Hard Times er også kritisk til uforstandige og gledesdrepende oppdragelsesprinsipper, representert ved pedagogen Thomas Gradgrind og hans ekstreme fornuftstro. Hans fremste offer er hans egne barn, Tom og Louisa. Tom gjør opprør, og Louisa flykter fra sitt mentale og emosjonelle fangenskap, noe som fører til at den sjokkerte Gradgrind til slutt kommer til sannhets erkjennelse. Det er altså ufrihet, økonomisk eller åndelig, som er angrepsmålet for Dickens. Den motsatte livsholdningen, åpenhetens, godhetens og fantasiens, er i romanen representert ved den foreldreløse Sissy Jupe. Også Louisa drømmer og fantaserer i opprør mot vaner og vedtekter og hjernevasken hun er utsatt for. I Hard Times spiller et sirkus, «Sleary’s Horse-riding», på dansk «Slearys Beriderselskab», en viss rolle i handlingen, særlig i avslutningen. Det får en symbolsk betydning som bilde på et fritt samfunn i kunstens og gledens tjeneste (jf. Ewbank 1999, 303–07). Gjennomgangsfiguren Sissy Jupe er datter av omreisende artister. Sissys mor, en danserinne, døde da datteren ble født, og faren, som gjorde kunster på sirkuset, reiser fra henne i begynnelsen av romanhandlingen. Sissy blir tatt hånd om i et velstående hjem. En ung mann, Stephen Blackpool, som reiser sin vei, får av Bounderby skylden for et påstått pengetyveri, mens hans hjertegode venninne Rachael trofast venter på at han skal komme hjem. Den skyldige blir avslørt til slutt. Det er lett å se at Ibsen i Samfundets støtter har lånt mange personrelasjoner og handlingselementer fra denne romanen.

Handelsvirksomhet, kapitalakkumulasjon, befolkningsøkning i større og mindre byer, forholdet mellom arbeidsgivere og ansatte – slike ting gav erfaringer som kunne egne seg som emner både for roman- og skuespilldiktning også i 1870-årene. Den første norske dramatikeren av noen betydning som valgte et slikt emne, var Bjørnson. I 1874 skrev han skuespillet En fallit, som ble utgitt i februar 1875 (Tveterås 1950–96, b. 2, 148–49). Verket hadde noe av sitt grunnlag i at Bjørnson i sin tid i Bergen på slutten av 1850-tallet hadde vært vitne til en serie konkurser blant byens handelshus, og kom til å bli en enestående suksess på teatrene, ikke bare i Norden, men også ellers i flere europeiske land. Det hadde sin urpremiere i Stockholm 19. januar 1875, ti dager senere i Kristiania, og ikke lenge etter i København, i Helsingfors og andre steder. Etter at En fallit og Redaktøren ble utgitt som bøker, skrev Ibsen til sin (og Bjørnsons) forlegger og bad om at han for egen regning måtte få tilsendt et eksemplar av de to skuespillene: «Dommene over disse arbejder lyder jo meget afvigende og jeg vilde gerne danne mig en mening selv» (brev til Hegel 16. mars 1875). Det var teaterkritikken Ibsen hadde lest, og han var spent på å se hva Bjørnson hadde fått til.

Både Ibsen og Bjørnson hadde flere år før vært inne på tanken om å skrive samtidsskuespill. Fra Roma skrev Ibsen til Bjørnson 16. september 1864, ikke lenge etter den norske og svenske unnfallenheten under danskenes ulykkelige krig med Preussen i 1864: «Vor gamle Historie faar vi nu slaa en Streg over; thi Nutidens Normænd har aabenbart ikke mere med sin Fortid at gjøre end Grækerpiraterne har med den Slægt, der sejlede til Troja og blev hjulpen af Guderne.» Det var skuffelsen over sine landsmenn Ibsen luftet i denne bemerkningen, og neppe en plan om et samtidsskuespill. Bjørnson skrev De Nygifte i 1865, men forlot ellers ikke den gamle historien så snart. Selv skrev Ibsen De unges Forbund (1869), med handling fra samtiden, men stykket var i liten grad merket av innslag fra modernitetens teknologi. Bjørnsons En fallit er derimot rikt på motiver fra samtidens forretningsliv og selskapsmiljø. Her opptrer konsuler og grosserere, en fullmektig, en advokat og en agent, man sender og mottar telegrammer, man skyter salutt, man takserer eiendommer, man legger frem kalkyler, og det er tale om spekulanter og konjunkturer.

Å dekke til firmaets problematiske økonomi, å ta i bruk alle midler for å overbevise bankenes representant om fortsatt kredittverdighet, å sky sannheten så lenge det er mulig, var tematikk som 1870-årenes borgerskap ikke hadde vanskeligheter med å leve seg inn i. Det var nettopp sentrale aspekter ved deres eksistensielle rammer. Bjørnson hadde åpnet en dør inn til noe folk følte var deres samtid. Da Georg Brandes fikk hans to skuespill i bokform, hadde han følgende kommentar: «Endelig synes det, som staa vi ogsaa i Norden i Begreb med at faa en Cyklus af Dramer, i hvilke de to Stormagter Nutiden og Virkeligheden respekteres og komme til deres Ret» (sitert etter Bull et al. 1924–37, b. 4, 585). August Strindberg opplevde også Bjørnsons to skuespill som et varsel om en ny epoke. Flere år senere uttalte han om dem: «De voro signalraketerna, som höjde sig mot den klara, himmelen och framkallade salvor, vilkas ekon vi ännu ej glömt» (Strindberg 1912–20, b. 17, 240).

TILBLIVELSE

Til Samfundets støtter er det bevart et omfattende manuskriptmateriale. Særlig kan det se ut som om Ibsen har hatt vanskeligheter med å få til en tilfredsstillende begynnelse. I innledningen til Efterladte skrifter peker utgiverne Halvdan Koht og Julius Elias på «en betegnende kendsgerning, at vi har 5 forskellige håndskrifter bare til dette stykkes begyndelse, og endda kan det bevises at flere må være tabt» (ES 1, XLIX). Noen tidlige opptegnelser (NBO Ms. 8° 1469:1–2), tidfestet til 1870, gjelder et verk han kaller «lystspillet», og innholdet i disse indikerer at det kan dreie seg om forstudier til det som senere ble Samfundets støtter, selv om det er store avvik med hensyn til aktører. Når Ibsen i tiden etter at Kejser og Galilæer er fullført og utgitt (1873), nevner sitt «nye arbejde», uten å navngi det eller opplyse hva det handler om, kan vi ikke gå ut fra at det må være skuespillet om familien Bernick. Og til Edmund Gosse skriver han to dager før utgivelsesdato for Kejser og Galilæer, 15. oktober 1873: «Jeg omgåes fortiden med mange literære planer; men ingen af dem er endnu rigtig modnet.» Dette tyder på at utkastet til et lystspill fra 1870 ikke lenger var aktuelt.

Sommeren 1874 tilbragte Ibsen i Norge fra medio juli til primo september. Den sommeren ble det i avisene i Kristiania referert fra debatten i det engelske underhus om Samuel Plimsolls kampanje for å øke sjøfolks sikkerhet ved å innføre restriksjoner mot bruk av skip som ikke var sjødyktige (jf. ES I, LXXXIV; jf. også Bakgrunn ovenfor). Ibsen har trolig fulgt med i disse referatene, men lite tyder på at han straks gikk i gang med sitt skuespill om skipsreparasjoner og personlig moral. Et brev han skrev vinteren 1875, kan tyde på at han ikke helt har forlatt norsk middelalderhistorie. Han vil gjerne ha tilsendt gode norske oversettelser av Kongespeilet, av Kongesagaene og av et skrift som er tillagt kong Sverre, og som har en viss forbindelse med Kongespeilet (jf. brev til Ludvig L. Daae 4. februar 1875). Denne bestillingen har ikke gitt seg utslag i noe kjent litterært prosjekt av Ibsen. Det kan muligens ha sammenheng med at han knappe seks uker senere er opptatt av Bjørnsons to nye samtidsskuespill og ber Hegel om å sende dem (jf. brev av 16. mars 1875). Tre måneder etter dette, midt i juni, kunne han se En fallit på Residenztheater München, noe som trolig har styrket hans forsett om å skrive samtidsdramatikk (jf. Gimmler 2000, 155; brev til Hegel 17. juni 1875).

En del av forsommeren 1875 gikk med til å forfatte et bidrag Ibsen hadde lovet Georg Brandes med tanke på tidsskriftet Det nittende Aarhundrede. «Et rimbrev» ble sendt 14. juli 1875 og stod på trykk samme høst (jf. HIS 13k, 385, 391). Også denne sommeren ble det skrevet i avisene om Plimsolls iherdige kamp for sjøfolks sikkerhet, blant annet 30. juli i den norske avisen Ibsen holdt, Morgenbladet. Men så har dikteren i august endelig satt seg ned med et nytt skuespillprosjekt som han kan rapportere om til Hegel fra sitt sommeroppholdssted Kitzbüchel i de tyrolske fjell: «jeg […] har fuldstændigt udarbejdet hele planen til det nye 5-akters skuespil af nutidslivet, som jeg længe har tænkt på at skrive og som vil blive fuldført i løbet af vinteren, såfremt intet uforudseeligt skulde indtræffe» (brev av 22. august 1875). Av et brev til Georg Brandes tre uker senere fremgår det at han nå skal bruke tiden på dette arbeidet. Brandes har bedt om et nytt bidrag til tidsskriftet han redigerer sammen med sin bror Edvard Brandes, men Ibsen avslår: «Til Oktober-heftet er det mig en umulighed at levere noget bidrag; jeg går nemlig i denne tid omkring med et større dramatisk arbejde i tankerne og dette udelukker med nødvendighed beskæftigelsen med alt andet» (brev av 16. september 1875). Han føyer til at bidrag av det slaget tar mye tid; det siste diktet han sendte tidsskriftet, kostet ham en hel måned.

I slutten av oktober er Ibsen kommet så langt at han ser slutten på første akt, og han har bestemt seg for hva stykket skal hete. Til Hegel skriver han: «Bogens titel bliver: ‹Samfundets støtter›, skuespil i fem akter. Dette arbejde kan på en måde betragtes som et modstykke til ‹De unges forbund›, og kommer til at røre op i adskillige af tidens betydningsfuldere spørgsmål» (brev av 23. oktober 1875). Hegel svarer at han finner tittelen «fortræffelig», og at han er sikker på at den ved en forhåndskunngjøring vil medvirke til at boken vil bli imøtesett med store forventninger (jf. brevkonsept 25. oktober 1875, KBK NKS 3742, 4°, II). Arbeidet går sin gang, og 25. november forteller Ibsen til Hegel at første akt er ferdig og renskrevet, og at han er i gang med annen akt. Han er optimistisk med tanke på hvor fort det skal gå, og vil gjerne innvie aktuelle teaterledere i sine planer med tanke på oppførelse. Tonen mellom dikteren og hans forlegger er preget av gjensidig takknemlighet. I et brev i desember minner Ibsen Hegel om at det nå er ti år siden han «med uro ventede på udgivelsen af ‹Brand›. Tak for den tid som ligger imellem! Ingen har således som De bidraget til forskellen mellem nu og da for mit vedkommende. Vær forvisset om at jeg aldrig glemmer dette» (brev av 10. desember 1875). Ifølge brevkonsept 14. desember 1875 svarer Hegel:

De 10 Aar, i hvilke jeg har havt den Ære at være Deres Forlægger, have været heldige Aar for min Forretnings hele Udvikling og jeg veed bedst hvad jeg i saa Henseende er Dem skyldig, mod hvilket de Smaatjenester, jeg er istand til at yde Dem, kunne regnes for Intet. – Naar De kommer med Deres nye Arbejde, vil det blive modtaget med Glæde af vort Theater, som vil honorere efter højeste Scala; derom maa De være forvisset (KBK NKS 3742, 4°, II).

Til den svenske teatersjefen Edvard Stjernström, som i januar 1875 hadde innviet Nya teatern på Blasieholmen i Stockholm med Bjørnsons En fallit (svensk tittel Ett handelshus), skriver Ibsen i januar 1876 om et par av sine historiske skuespill, men «i fortrolighed» legger han til at «jeg fortiden skriver på et nyt 5-akters skuespil af vort nordiske nutids-liv og at jeg håber at blive færdig dermed i Maj måned» (brev av 27. januar 1876). Andre ting kom imidlertid i veien; han fulgte nøye med i Christiania Theaters arbeid med å tilpasse Peer Gynt til scenen, han måtte forhandle med en del tyske teatre om oppførelser av skuespill som Kongs-Emnerne, Hærmændene på Helgeland og Fru Inger til Østråt, og i august dro familien til Gossensass i Tyrol på et forsinket sommeropphold. Han skriver fra Tyrol til Hegel og forklarer at det ikke har vært mulig å prioritere det aktuelle arbeidet: «Under varetagelsen af alle disse anliggender har jeg måttet sætte fuldførelsen af mitt nye skuespill tilside; men efter tilbagekomsten til München i begynnelsen af næste måned er det min agt at lægge den sidste hånd derpå» (brev 15. september 1876). Det gikk ikke så raskt med Samfundets støtter som han likte å rapportere til sin forlegger og til aktuelle teaterledere. Det hadde gått enda langsommere med Kejser og Galilæer, men det var et verk som krevde en god del forarbeid. Med nåtidsskuespillet var det en annen type arbeid som viste seg påkrevet; dikteren ønsket å gjøre seg ekstra flid med komposisjonen. Dette tok ikke langt fra to fulle år.

Utpå vinteren 1877 ser det ut til at Ibsen får et fastere grep på skuespillets handlingsgang. Han avlegger en kort rapport om tidsplanen for det avsluttende arbeidet: «Mit nye stykke gør jeg færdigt isommer og sender Dem da manuskriptet snarest muligt; rimeligvis udkommer det samtidigt på tysk» (brev av 9. februar 1877). De mange utkastene kan antas å være blitt til i tiden mellom våren 1875 og våren 1877, men da få av dem er datert, er det ikke mulig å rekonstruere arbeidsprosessen skritt for skritt. Noe kan vi se av endringer av navn på en del av personene. Et eksempel er den unge piken som i det ferdige skuespillet er kalt Dina Dorf, men som i en tidlig plan for stykket bærer navnet Valborg. Vi kan gå ut fra at denne planen er blitt til senest i slutten av mars 1875, fordi Bjørnsons En fallit, hvor Valborg er navnet på en av de sentrale unge personene, trolig kom Ibsen i hende på det tidspunktet, og han ble nødt til å finne et annet navn på sin tilsvarende kvinneskikkelse (jf. brev til Hegel 16. og 27. mars 1875). En annen type endringer består i at tallet på aktører i de tidlige utkastene er redusert i det endelige verket. Strykningen gjelder særlig den eldre generasjonen; en stund hadde dikteren bruk for både Karsten Bernicks mor, enkefru Bernick, først kalt «oberstinde», deretter «amtmandinde», og hans svigerfar, Mads Tønnesen, «skibsreder og bygmester», foruten madam Dorf, «forhenværende skuespillerinde», mor til Dina.

Til Hegel hadde Ibsen 23. oktober 1875 omtalt sitt nye arbeid som et «skuespil i fem akter» og et motstykke til femakteren De unges Forbund. Også i brev 26. og 27. januar 1876 omtaler han det som et skuespill i fem akter, men i avslutningsfasen året etter har han redusert antallet akter: «Mit nye skuespil nærmer sig nu endelig med raske skridt sin fuldførelse. Det blir i fire akter og kommer til at udgøre omtrent 180 sider trykt, – neppe mindre; måske lidt mere» (brev til Hegel 20. april 1877). Viktigere enn hvor mange akter handlingen ble delt i, er spørsmålet om lokalisering og tidsspenn. En (udatert) opptegnelse (NBO Ms. 4° 1112a, bl. 22) viser at handlingen er tenkt å foregå fire ulike steder på Bernicks eiendom: «Værelse hos grossereren», «Grossererens have», «Spadservejen ved stranden» og «I lystskoven». Senere har Ibsen valgt å la alle aktene lokaliseres til «En rummelig havesal i konsul Bernicks hus» (HIS 7, ). Handlingens tid blir ikke klart angitt, men vi kan av enkelte antydninger oppfatte tidsspennet slik at første akt foregår en ettermiddag, mens de tre følgende aktene går neste dag til mørket faller på, det vil si halvannet døgn til sammen. Vi kan i lys av de mange utkastene og de viktigste endringene gå ut fra at dikteren har arbeidet uvanlig lenge med komposisjonen av dette stykket, og at han har tilstrebet konsentrasjon av handlingen. Samtidig er det ikke et rent interiørskuespill. Et sinnrikt arrangement med store speilglassruter ut mot haven og gatepartiet i bakgrunnen og et system av forheng som kan stenge av utsikten etter behov, gjør at handlingen kan utfolde seg i en kombinasjon av interiør og eksteriør.

UTGIVELSE

Ved sankthans 1877 kan Ibsen fortelle sin forlegger at han 15. juni ble ferdig med det nye skuespillet, og at han nå er i gang med renskriften (jf. brev av 24. juni 1877). Hegels svar viser at han har tenkt nøye igjennom hva som vil være mest lønnsomt for forfatteren med hensyn til teatrenes honorar i forhold til boksalget:

Det var mig en stor Glæde af Deres venlige Brev af 24 d. erfare [sic], at De nu er færdig med Deres nye 4 Akts Skuespil og at jeg om ikke lang Tid kan vente Manuskriptet. Kunde Stykket blive indsendt til de forskj. Theaterbestyrelser i August Maaned, saa det kunde blive opført hen i Oktober Maaned, omtrent samtidigt i alle tre Lande, vilde det være heldigt. Bedst var det vel i ethvert Tilfælde, at De betinger Dem Ret til at udg. Stykket i Boghandelen efter 15 Novbr, selv om det ikke er opført, uden at det skal have Indfl. paa Beregningen af det Honorar, der tilkommer Dem efter Theaterets Regulativ for orig. Arbejder. Mon det skulde være nødvendigt, at De tager Afskrift til Theateret i Stockholm? Naar Stykket trykkes og indsendes med haandskrevet Titelblad, og det derhos bemærkes, at det ikke vil komme i Boghandelen før efter 15 Novbr. burde det indsendte Ex. dog fuldstændig gjælde som Manuskript (brevkonsept 28. juni 1877, KBK NKS 3742, 4°, II).

Forholdet var at mange teatre, spesielt i Sverige, gjerne betalte høyere forfatterhonorar for skuespill som ved oppførelsestidspunktet ikke var utgitt som bok. Forlaget kunne av hensyn til dette være villig til å utsette utgivelsen til etter teateroppførelsen. Om forlaget sendte en trykt kopi, men med håndskrevet tittelside, til Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm, ville det gjelde som et ikke-utgitt skuespill, og det ville spare Ibsen for avskriftarbeidet. På den annen side ville hverken forfatter eller forlag være tjent med at utgivelsen ble utsatt i lengre tid, derav forslaget om 15. november som utgivelsesdato til orientering for teatrene (jf. Tveterås 1950–96, b. 2, 198).

Ved olsok samme år sender Ibsen de fire første heftene av manuskriptet til Hegel, og lover at resten vil følge i regelmessige sendinger utover i august:

Jeg håber at De straks ved modtagelsen af denne første sending påbegynder trykningen, så at jeg kan få de fornødne exemplarer indleverede til theatrene i slutningen af August. […] Jeg tror med sikkerhed at turde sige at vi begge vil have tilfredsstillelse af dette arbejde; det er nyt og tidsmæssigt i enhver henseende, og måske det med størst kunst komponerede af alle mine arbejder (brev til Hegel 29. juli 1877).

Hegel kvitterer for mottagelsen av de fire heftene, som han straks har levert til boktrykkeren. Han forteller at August Larsen har lovet å ta seg av korrekturlesningen, og han foreslår at førsteopplaget blir på 6000 eksemplarer. Så legger han til:

Da vort Theater, som bekjendt, arbejder meget langsomt, er der Rimelighed for, at man i Norge spiller Deres nye St. nogle Uger før her. – For dette Tilfælde burde De hos vort Theater betinge Dem Ret til at lade Bogen udkomme i Sverige og Norge før d. 15 Nvbr., saafremt Stykket spilles tidligere der (brevkonsept 2. august 1877, KBK NKS 3742, 4°, II).

Dette siste avslo Ibsen; det var et fellesnordisk bokmarked han skrev for, og da skulle ikke noe land diskrimineres (jf. brev til Hegel 6. august 1877). Det store opplaget var han tilfreds med; det var mer enn Hegel hadde gått inn for noen gang tidligere. Dette passet Ibsen, som fryktet for at han kunne tape på at boken tidlig ble utsolgt, fordi mange kjøpere i ventetiden kunne ombestemme seg (jf. Tveterås 1950–96, b. 2, 197).

Hegel hadde ikke vært i tvil om dikterens leveringstempo, og trykkingen var blitt satt i gang så snart de første heftene med trykkmanuskript var kommet. Den 20. august kan Ibsen med stor tilfredshet melde til Hegel: «Herved sender jeg Dem slutningen af manuskriptet. […] Den nye bog tror jeg jeg tør sige at både De og jeg vil få glæde af» (brev av 20. august 1877).

I sitt brev til Ibsen 30. september 1877 kan Hegel fortelle at han har hørt at Edvard Fallesen, sjef for Det kongelige Theater i København, har til hensikt å la Samfundets støtter bli oppført der i løpet av november. Teatersjefen hadde også henvendt seg til forleggeren om å vente med bokutgivelsen til stykket hadde vært spilt. Det var vanlig å anta at interessen for en teateroppførelse ville bli svekket etter at skuespillet var utgitt som bok. Hegel hadde svart at en slik utsettelse ikke var mulig, fordi han hadde en avtale med forfatteren om at utgivelsen skulle skje i første halvdelen av oktober. Han skriver videre:

skulde Theaterchefen henvende sig direkte til Dem, troer jeg at De gjør rettest i at lade det blive som det nu engang er bestemt. De har Ret til at lade Bogen udk. naar som helst og De vil i pekuniær Henseende kun kunne tabe ved at udsette Udgivelsen i en uvis Fremtid; thi der kan let indtræffe Forhindringer for Opførelsen saa denne først kan finde Sted ind i Decbr., paa hvilken Tid Forsendelsen til de fjerne Byer i Norge gaaer langsomt og ofte er forb. med store Vanskeligheder (brevkonsept 30. september 1877, KBK NKS 3742, 4°, II).

Den 11. oktober 1877 var den offisielle dato for utgivelsen av Samfundets støtter : skuespil i fire akter (HFL 3, 57). Imidlertid var boken ferdig trykt om lag én måned tidligere. Ibsen, som var reist fra München til Stockholm for å delta i 400-årsjubileet for Uppsala universitet og i den anledning motta utmerkelsen Doctor honoris causa, fikk et eksemplar av boken tilsendt dit, og takker for det i brev 12. september. Han nevner samtidig at skuespillet er antatt til oppførelse ved Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm, etter at et eksemplar med håndskrevet tittelblad noen dager tidligere var levert dit (jf. brev til Hegel 4. og 12. september 1877). Tilbake i München skriver han til Hegel blant annet om forhandlingene med Stora Teatern i Göteborg, hvor honorarkravet var 1000 kroner. Når dette var godtatt, kunne boken godt legges ut for salg åtte dager deretter, forutsatt at Hegel var enig. Det var trolig forhandlingene med Stora Teatern som avgjorde tidspunktet for utgivelsen. I det samme brevet ber han sin forlegger om å kunne «foranledige en notits i de københavnske blade om at stykket samtidigt udkommer i en af forfatteren foranstaltet tysk udgave; jeg frygter nemlig for at nogen ellers kunde skynde sig at oversætte det» (brev av 21. september 1877). I brevet 4. september hadde Ibsen bedt om at et eksemplar av boken måtte sendes til Emma Klingenfeld i München; hun hadde nylig oversatt til tysk både Hærmændene på Helgeland og Fru Inger til Østråt.

Blant andre bekjente som Ibsen ønsket skulle få et eksemplar før salget startet, var kong Oscar 2., som i Stockholm hadde bedt om å få boken snarest mulig (jf. Ibsens brev til Hegel 12. september 1877), og Elise Aubert, som han hadde truffet på prestegården i Lom i 1862, og som han nå hadde møtt igjen som professorfrue i Stockholm. Hun var meget velorientert og interessert i litteratur, og i brevet han sendte samtidig med boken, skriver han at han ønsket at nettopp hun skulle ha adgang til å lese hans nye bok

forinden den falder i mængdens klør. Jeg har søgt at holde den tilbage så længe som muligt; thi hvergang jeg skal give et nyt arbejde i boghandelen har jeg en fornemmelse, lig den jeg kan tænke mig må ytre sig hos forældre, der skal gifte en datter bort; der er som en art skinsyge deri; man synes ikke at man fuldt ud ejer, hvad man ikke længer ejer ganske alene (brev til Aubert 30. september 1877).

Salget i de nordiske land gikk over all forventning. Hegel skriver til Ibsen mindre enn tre uker etter den første utgivelsen:

Igaar havde jeg den Fornøjelse at sende Dem et Ex. af andet Oplag af Samf. Støtter, som allerede blev udtrykt i Søndags. Jeg har deraf taget 4000 Ex. og har godskrevet Dem som Honorar herfor 2981 Kr. 25. Det er enest. i Boghandelens Hist., og har vakt Opsigt, at et Oplag p. 6000 Ex af et dram. Arbejde kan tages og at det kan udsælges paa faae Dage (brevkonsept 30. oktober 1877, KBK NKS 3742, 4°, II).

Ibsens bekymring for at oversettere og forlag i Tyskland ville la seg friste av mulighetene til å tjene penger på hans nye skuespill, siden de ikke ville være bundet av noen avtale om forfatterrettigheter, viste seg å være vel begrunnet. Foruten den tyske originalutgaven av Samfundets støtter, med tittelen Stützen der Gesellschaft, som ble publisert i München i november 1877 og foranstaltet av forfatteren under medvirkning av Emma Klingenfeld, kom det på samme tid to andre tyske utgaver – én i Leipzig i desember 1877, oversatt av Wilhelm Lange og senere utgitt i Reclams Universal-Bibliothek, og én i Berlin i januar 1878, oversatt av Emil Jonas og utgitt i serien Jankes Haus-Bibliothek, begge med tittelen Die Stützen der Gesellschaft (jf. HIS 13k, 790). Emil Jonas henvendte seg til Ibsen, trolig i januar 1878, ikke for å be om tillatelse, men for å orientere dikteren om at en tysk oversettelse var i arbeid, og at den ville bli benyttet ved Stadttheater Berlin. Brevet er ikke bevart, men av Ibsens skarpt avvisende svar går det frem at Jonas også må ha nevnt noe om bearbeidelse og strykninger, i alle fall i første akt:

En oversættelse fra Deres hånd er […] ganske overflødig, og en bearbejdelse, således, som De stiller den i udsigt, må jeg på det bestemteste frabede mig.

Hvad De skriver om Deres strygninger i første akt er komplet meningsløs tale og vidner om at De aldeles ikke har forstået det værk, som De har tiltroet Dem dygtighed nok til at bearbejde. Selv for den simpleste literære fusker synes mig dog det måtte være indlysende at i dette stykke kan ingen roller udelades og ikke en eneste replik stryges (brev av 18. januar 1878).

I Ibsens levetid kom det ytterligere to tyske utgaver – én i Leipzig og Wien i 1891, oversatt av Gustav Morgenstern og utgitt i serien Meyers Volksbücher, og én i Halle i 1897, oversatt av Helmine Fick og utgitt i Hendel-forlagets serie Bibliothek der Gesamtlitteratur des In- und Auslands.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Den første omtalen av Samfundets støtter som kom på trykk, er en lengre usignert artikkel i fire deler i Bergensposten fra 24. oktober til 4. november 1877. Den var skrevet av Nordahl Rolfsen (jf. HFL 3, 58), litteraturpedagog, skjønnlitterær forfatter og i 1877–78 elevinstruktør og estetisk konsulent ved Bergens Nationale Scene. Det er en grundig gjennomgang og vurdering av stykkets aspekter; hovedvekten ligger på dets egenskap av karakterskildring. Det er mulig at skuespillet ikke vil vekke like stor oppsikt i vide kretser som flere av dikterens tidligere verker, til det har det for liten berøring med religiøse og politiske spørsmål, skriver anmelderen. Men for en litterær betraktning vil Samfundets støtter være «et Kunstværk af overordentlig Betydning; og det vil desuden bidrage kraftigt til at løfte den Misforstaaelsernes Taage, der nu i en Aarrække har indhyllet den Ibsenske Digtergenius» (Rolfsen 1877, 24/10). Man har sett denne dikterens polemiske anlegg, men det er viktig å understreke at polemikken ikke er politisk betinget. Ibsens harme gjelder usselheten og småligheten, uansett på hvilket nivå den finnes.

Artikkelen viser hvordan konsul Bernicks soliditet og uangripelige posisjon i byen hviler på en gyngende myr av uoppgjorte forgåelser, og hvordan denne overflaten i et kritisk øyeblikk for Bernicks forretningstransaksjoner trues av at to gamle kjente dukker opp etter 15 år i Amerika. Hans forsøk på å beholde sin makt innebærer at han utsetter sin svoger for livsfare, en fare som vendes mot hans egen sønn og vekker den største fortvilelse i konsulen. Så griper hans «trofaste, men forsmaaede og tilsidesatte Hustrus Haand» inn, faren avverges, og rystelsen har den virkningen på konsulen at han blir et nytt og bedre menneske; han bekjenner «den moralske Deficit i det Bernickske Huses Regnskab». Dette kan synes som et effektjagende sensasjonsdrama, skriver anmelderen, og handlingen er virkningsfull, men ikke sensasjonell:

den er med dramatisk Mesterskab udspændt som en fin Mosaik over det hele Skuespil og Sammenføiningen af dens enkelte Dele røber en realistisk Fuldkommenhed, som ganske vist ikke er overtruffen i noget dramatisk Værk inden den nordiske Literatur (Rolfsen 1877, 26/10).

Karakterdramaet setter fokus på Karsten Bernick. Anmelderen trekker frem især to hovedmomenter. Det første er kampen som føres i hans indre mellom den anklagende samvittigheten og den kyniske bedriftslederens selvforsvar. Det andre momentet er individets forhold til samfunnet. Satiren vender seg som et tveegget sverd mot begge sider:

mod Individet, fordi det under Paaskud af at arbeide for det almene Bedste tager Skade paa sin Sjæl, fordi det lukker Øiet for den Sandhed, at den Enkelte skal ofre Staten Alt – undtagen sin egen Sjælefred, at Hundreders timelige Velfærd Intet har at betyde ligeoverfor Individets egen moralske Sundhed; mod Samfundet rettes Satiren, fordi det ved sin usigelige Bornerthed frister de svage Sjæle over Ævne (Rolfsen 1877, 28/10).

Kritikeren vil se selvtilstrekkeligheten, representert blant andre ved adjunkt Rørlund, i lys av satiriske trekk i Ibsens tidligere forfatterskap, den nasjonale selviskheten og bornertheten som han utrettelig har stilt til skue. I de tidligere verkene med sine ofte overstrømmende satiriske vers kunne dramaets skranker enkelte ganger stå i fare for å sprenges. Denne gangen er det ingen slik fare; disse skrankene slutter seg naturlig «om en Støbning, der i sin rolige Harmoni og plastiske Klarhed minder om de antike Kunstværker» . Han er ikke i tvil om at den ibsenske satiren på denne måten har vunnet i objektivitet uten å miste styrke. Ibsen har her nådd lenger enn noen gang før i sine satirer i det å la handlingen selv tegne karakterene, og «lade Replikkerne med den høieste Grad af Naturlighed afspeile den Talendes – ikke Forfatterens – Eiendommelighed» . Anmelderen kommer også inn på skildringen av Bernick-familiens kvinner. Her er ingen emansipatoriske innlegg, men i stedet har dikteren fått frem kvinnens stille heltemot, hennes forsakelse og underkuelse på en måte som er fyldigere og varmere enn om det hadde skjedd gjennom belærende betraktninger. Det står om kvinnens frigjørelse, «en Frigjørelse, der løfter hendes Aands og Hjertes skjulte Skatte frem i Lyset og stiller hende op ved Mandens Side som hans Medkjæmper i Livets Strid» (Rolfsen 1877, 4/11).

Ibsen leste de fire artiklene, som hadde vært offentliggjort anonymt i Bergensposten. I brev til Bendix Edvard Bendixen, formann i styret for Bergens Nationale Scene, takker han for mottatt honorar for oppførelsen av Samfundets støtter. Samtidig takker han for tilsendte utklipp av Bergens-avisene:

Og så endnu et. Med den mest levende interesse har jeg læst den rekke af fortræffelige artikler, som har ståt i «Bergensposten». Disse er uden sammenligning det åndfuldeste, stilfuldeste, rigtigste og mest udtømmende, som hidtil har været skrevet om dette stykke. Det er ingenlunde artiklernes venlige og anerkendende tone, som har bestukket mig til at stille dem forrest i første række. Disse artikler indeholder til belysning og rigtig forståelse af stykket alt det, som jeg helst vilde skulle bli sagt, alt det, som af andre kritikere enten slet ikke er bleven bemærket eller også urigtigt opfattet. Nu er jo forfatteren formaliter anonym, og jeg har således ikke adgang til at henvende mig direkte til ham; men særdeles kært skulde det være mig om De kunde finde anledning til at bringe ham min hjerteligste tak for den velvillige, kyndige og fornødne håndsrækning, han har ydet mig (brev av 21. desember 1877).

I ukebladet Fedraheimen, som var begynt å komme ut 6. oktober 1877, skriver grunnleggeren og redaktøren Arne Garborg (jf. HFL 2, 362) med signaturen G bladets første bokanmeldelse i to deler, 27. oktober og 3. november, om Samfundets støtter. Han har tidligere vært meget positiv til Ibsens diktning: «Det er ikkje Mange, som kann syna fram slik ei Rad av store Skaldeverk som han kann» (Garborg 1877). I anmeldelsen fremheves det at dikteren oftest nok har vært sterkest i det negative, men denne siste boken er på visse måter ulik de andre: «Der er ikkje detta Sjuke og eitrande Sure i den som i dei hine. Du fær ikkje vondt av henne, naar du les. Ho ender ikkje slik reint burt i Villska helder som dei andre.» Kanskje Ibsen er blitt lei av all nedrivingen og nå vil forsøke seg med en mer byggende diktning; det ville i så fall være et stort vendepunkt i hans dikterliv. Men den som har fått tvilens gave, kan risikere å møte vanskeligheter når han skal prøve seg i mer positiv retning. Anmelderen er ikke helt overbevist om at en så etablert dikter som Ibsen kan makte å gå nye veier: «‹Samfundets Støtter› gjev meg og som ei Kjenning av, at han er paa Nedvegen. Der er liksom ikkje den Eld og Brann og Sprett i den som i dei hine. Ho er meir spak av seg.» Det er kanskje ikke overraskende, om så var: «Mannen hev diktat so lengje no, at han lyt tømast, han au, og verta utbrend.» Ellers er det tydelig at Ibsen er kommet frem til det samme standpunktet som Bjørnson i dette at samfunnslivet i landet vårt er gjennomtrukket av løgn. Og det gjelder ikke minst i de høyere lagene. At de to har det samme synet, må vel få en virkning: «No lyt væl Klokingarne vaare tru? – Imindsto er det merkjelegt, at Morgenbladet tigjer.» Konsul Bernick er den som til slutt oppdager hvordan det står til i den norske småbyen. Ibsen viser frem en idé om Amerika som noe helt annet: «Folk er kannhenda ikkje so ‹pyntelege› og smaa-finslege der; men so er dei meir naturlege, […] og ikkje so forpinte av ‹Hensyn› og Ræddhug; der er friare og friskare, større Rom liksom, og dermed større Tankar.» Den byggende tanken som Ibsen har nådd frem til, er ikke ny, men den er god. Det er frihetens og sannhetens ånd som mangler i det norske samfunnet. Og slik slutter Garborg sin anmeldelse:

Me treng um aa høyra detta her, der so mange vil halda Samfundet uppe med kunstige Støttur og Stengslur og Stellingar, og trur, at Fridomen er faarleg fyr Samfundet. Vil Ibsen halda paa aa dikta ut av slike Tankar, daa lyt Ein storleg ynskja, at det ikkje var sant, som eg sist sagde, at han er paa Nedvegen som Skald (Garborg 1877).

Også Bergens Tidendes anmeldelse var delt i to og ble trykt 27. oktober og 3. november 1877. Den anonyme anmelderen fremhever den mesterlige dramatiske komposisjonen, med stigende spenning fra scene til scene. Skuespillets konstruksjon vitner om en virtuositet som det innen Nordens litteratur neppe finnes sidestykke til. Det er mest nærliggende å sammenligne med Bjørnsons En fallit. Bjørnson har ikke rendyrket den dramatiske formen slik som Ibsen, og sammenhengen mellom de fire aktene i En fallit er løsere enn den er i Ibsens stykke. Likevel er det åpenbart at det er Bjørnson som har vært først ute med denne formen for drama. Handlingen er i begge stykkene lagt til en mindre norsk kystby. Åpningsscenen i Ibsens stykke kan se ut til å være lånt fra selskapsscenen i annen akt hos Bjørnson. Slektskapet skal likevel primært søkes i hovedpersonenes situasjon. Både konsul Bernick og grosserer Tjælde lever på en løgn, og da de rives ut av den, er begge nær ved å begå drap. Anmelderen peker også på at begge har vært egoistisk opptatt av sitt eget og ikke har noen fortrolighet til sin hustru. Forskjellen er at mens Tjælde presses av advokat Berent til innsikt om sin sanne situasjon, blir Bernick rystet av angsten for å miste sin sønn, og når sønnen er reddet, er det gleden over dette som driver ham til selverkjennelse. Bjørnsons metode kan virke mer menneskelig, mens Ibsen får klarere frem inntrykket av styrke i Bernick, og dette er noe av kunstens vesen. Enkelte har ment at Lona Hessel er fortegnet. Kritikeren kan se at det er noe overdrevet over henne, men karakterutviklingen er godt motivert: «En uafhængig og sanddru Natur, der er udrustet med stærk Selvfølelse vil af et hyklerisk og snerpet Samfund tvinges saa vidt som Lona, den trodsige Protest mod Usandheden vil ofte drive Oprigtigheden ligetil Kynismens Grænse» . Kritikken av denne stridbare skikkelsen har ifølge anmeldelsen sin grunn i en gammeldags kunstoppfatning, det synspunktet at idealitetens representanter skal være tiltalende og elskverdige. Ellers ser også denne anmelderen at Ibsen her mer enn tidligere betoner et positivt ideal, frihetens og sannhetens ånd. Det er grunnen til at handlingen ikke ender i en ironisk dissonans, «men i en skjøn og inderlig harmonisk Opløsning» (Anonym 1877a, 3/11).

I Aftenbladet ble Samfundets støtter anmeldt 3. november av avisens redaktør Ditmar Meidell. Han finner at konsul Bernick som stykkets helt er «en ualmindelig stor Slyngel og dog en Mand, der til tout le reste fortjener vor højeste Agtelse» . Dette er i anmelderens øyne en motsigelse, og den forsøker dikteren å løse gjennom en karakterutvikling som det kan settes spørsmålstegn ved. Og spørsmålet er om Bernick viser seg å ha en sårbar samvittighet:

Foruroliges han af noget andet, end af, at hans gamle slette Streger skulle komme ham i Vejen og forstyrre ham i hans nye slette Streger? Hans Forhold til Sønnen skal endelig under en forfærdelig Konflikt afgive det frelsende Moment. Men til en stærk faderlig Kjærlighed end sige nogen ensidig overstrømmende Følelse for Sønnen, have vi jo ikke tidligere mærket noget, endog i dette Forhold er det Bernicks Forfængelighed som skal tjenes, han ser i Sønnen kun Arvingen, der skal fortsætte Firmaet (Meidell 1877).

En slik psykologisk forvandling er vel ikke utenkelig, medgir Meidell. Men at denne mannen, som med sin snedige og feige adferd i utgangspunktet har vekket vår dypeste forakt, i det avgjørende øyeblikket gripes av ærlig selverkjennelse og fylles av mandig frimodighet, har anmelderen vanskelig for å fordøye. Det kan også reises tvil ved om Lona Hessel, som kommer tilbake fra Amerika for å ordne opp i Bernicks uhederlige fortid og presse ham til å bli ærligere mot seg selv og sine medmennesker, går så langt som hun burde. I stedet vender hun seg mot sin halvbror Johan Tønnesen, offeret for Bernicks unnfallenhet i ungdommen, som er vendt tilbake fra Amerika for å renske sitt rykte. Hun krever at han må reise og tie. Lona går altså i kompaniskap med Bernick; hun forstår at fullstendig ærlighet fra hans side vil føre til at han taper medborgernes tillit. Det som gjør at Bernick går i seg selv og bekjenner både ungdommens feighet og de tvilsomme motivene for aksjespekulasjonene, er ikke Lonas formaninger, men sønnen Olafs flukt og deretter dens avbrudd. Dette ser Meidell som «en Fejltegning af Hovedfiguren», og dermed blir Samfundets støtter «et af Ibsens svagere Arbejder». Hans hensikt var å sende svogeren Johan til sjøs på et ikke sjødyktig skip – og det berettiger ikke konsulens avsluttende apoteose. Meidell har også positive ting å si om skuespillet. Det har «store og glimrende Fortrin», blant annet en rekke skikkelser som er individualisert på beundringsverdig vis, det inneholder på flere punkter en kraftig rammende satire, det byr på en fortrinnlig replikkbehandling, en spennende og raskt fremskridende handling og en rikdom av effektfulle opptrinn. Dikteren vil tåle å høre sannheten; han har nok av heder, og den tar ikke skade «om man ikke udelukkende strør Virak for ham» (Meidell 1877).

I Dagsposten, en ukeavis i Trondheim, skriver Kristian Elster sin anmeldelse av Samfundets støtter 13. november 1877. Han er ikke enig i at dette skuespillet behandler det samme emnet som Bjørnsons En fallit. Likheten er overfladisk. Bjørnsons grosserer har ligget under for en handelsmoral som er meget utbredt. Ibsens konsul opprettholder sitt firma ikke ved å skjule manglende soliditet, men ved å opprettholde et grunnløst rykte som i høyeste grad anfekter en svogers ære. Stykket viser hvilke konsekvenser en slik usannhet kan få. Dette er ikke primært samfunnssatire. Hovedinteressen i skuespillet ligger i «den dybe og anskuelige Skildring af den brødefulde Mands indre Udvikling, hans Fristelse, Fald og endelige Opreisning gjennem Anger og aaben Bekjendelse af sin Skyld» (sitert etter Elster 1981, 179). Ved siden av dette sjelelige perspektivet faller det streiflys på en rekke personer som setter farve på det omgivende samfunnet, og dette belyser «den Svaghed, vi alle har for Skinnet, den ydre Stilling, Rigdommen og Magten». Elster har mye godt å si om Samfundets støtter, men det er hans vurdering at dette skuespillet ikke kan måle seg med toppene blant Ibsens tidligere verk. Den som kjenner dramaer som Brand, Peer Gynt, Kejser og Galilæer og De unges Forbund, som alle «gløde af Lidenskab og funkle af Vid» (sitert etter Elster 1981, 180–81), vil kanskje bli skuffet ved lesningen av det verket som nå foreligger. Det kommer i så fall av at forventningene er stilt ekstra høyt, ikke at det er et middelmådig verk. Det har en dempet tone og en ensartet koloritt, men det har adskillige positive egenskaper, ikke minst ypperlige skikkelser, foruten konsul Bernick selv for eksempel den originale Lona Hessel og den eiendommelige driveren Hilmar Tønnesen. Stykket har også en dramatisk struktur som dikteren har all ære av.

I den danske pressen hadde man trolig av hensyn til hovedscenen i København stort sett ventet med å anmelde Samfundets støtter til etter at teateret hadde hatt sin premiere 18. november 1877. Hoveddelen av den anonyme anmeldelsen i Fædrelandet 19. november gjelder skuespillet som bok. Anmelderen slår innledningsvis fast at Ibsen er realist. Det er også Bjørnson, men på en helt annen måte. Bjørnson tror på det gode i menneskene; hva Ibsen tror på, er ikke godt å si, «men hvad han derimod ser og ser med stor, stundom uhyggelig, Klarhed, er Affaldet fra Idealet: Menneskenaturens Skrøbelighed og Fornedrelse, Vildfarelse og Brøde; med eet Ord: Livets Skyggesider» (Anonym 1877d). Og det han ser, det fremstiller han med stor dramatisk virkning. Konsul Bernick opptrer som en slags borgerlig enevoldshersker. Han mener at han av hensyn til småbyens borgere må kunne heve seg over vanlig borgerlig moral. Noen feiltrinn har han gjort seg skyldig i, men dem har han greid å laste over på ryktet til sin svoger i Amerika. Etter 15 år vender svogeren hjem. Nå, mer enn i sin ungdom, er det Bernick svikter; var han før en ubetenksom slyngel, viser han seg nå som en bunnfordervet egoist. Han nekter å gjenopprette svogerens rykte, og tror han kan slippe unna ved å se til at skipet svogeren vil seile med, ikke blir satt i sjødyktig stand på verftet han eier. Så vil hans 13 år gamle sønn rømme til Amerika og snike seg om bord på det uhellsvangre skipet, noe som avverges i siste liten. Rystet over dette trer konsulen frem og «kan aflægge en halv Syndsbekjendelse overfor det overraskede og flaue Borgerskab».

Teknisk sett er det ifølge anmelderen «en Triumf for Forfatteren». Det kan imidlertid reises spørsmål om denne triumfen er oppnådd uten at andre gyldige fordringer er satt til side, om karakterskildringen er overbevisende, og om den poetiske rettferdigheten er skjedd fyldest. Kritikeren kan ikke svare bekreftende på disse spørsmålene. Satiren er rettet ikke bare mot konsul Bernick, men mot standen han representerer, og den mangler noe som gjør at dikteren ikke helt treffer sitt mål:

Hans Skikkelser ere mere end skarpt nok opfattede, udmejslede med en energisk Kraft, klædte i grelle Farver, og Prosceniets Lamperække belyser dem stærkt nok fra den ene Side; men det er, ligesom de bevægede sig foran et tomt Rum, man savner en Baggrund af fast og klar Livsanskuelse, mod hvilken de skulde tegne sig; man savner et Lys fra oven, et Evighedens Skær, der skulde dæmpe Farverne, afrunde Kanterne og gjøre de grinende eller fortrukne Træk mildere og menneskeligere. Der er nok af Lidenskabens ætsende Glød, af Harmens eller Vredens hvinende Slag; men der er for Lidt af det godmodige Lune, og intet af ægte Humor; man hører bag den skærende Haan og de klingende Talemaader for lidt af et stort og varmt Menneskehjertes Banken (Anonym 1877d).

Om man ser denne kritikken i forhold til anmeldelsens innledende karakteristikk av Bjørnsons tro og hjertelag motsatt Ibsens, forstår man at det er Bjørnson som er favoritten til denne skribenten.

Skuespillet fikk bare måtelig oppmerksomhet i Kristiania. Denne utgivelsen var «mindre paaagtet i den norske Hovedstadspresse, end Tilfældet har været med noget Ibsensk Skuespil efter 1864» (HFL 3, 58). Foruten Fedraheimen, Aftenbladet og Verdens Gang – den siste med en ganske kort anonym artikkel 25. oktober – var det i Kristiania bare Norsk Tidsskrift for Literatur som ofret spalteplass på utgivelsen. Redaktør Kristian Anastas Winterhjelm skrev 5. desember 1877 en anmeldelse av fire norske diktverk fra Gyldendal i København, deriblant Samfundets støtter. Han innleder sin artikkel med en konstatering av et historisk vendepunkt:

Det lader sig ikke længer negte og det lader sig ikke længer hindre: Realismen har havt sit første betydningsfulde Gjennembrud her i Norden gjennem den norske Literatur, og det ved tvende saa betydende Digtere som Ibsen og Bjørnson, hvis Arbeider i de senere Aar mere og mere afgjørende har stillet dem i Realisternes Række (Winterhjelm 1877, 257).

Samfundets støtter er nok anmelderens viktigste grunn for å bruke realismebegrepet, blant annet fordi skuespillet vil ramme samfunnet med sin kritikk, slik man også har sett tilløp til i tidligere verk av Ibsen. Likevel, «i mangt og meget kjender man dog ikke rigtigt Ibsen igjen». En ting er at det er en mer forsonlig stemning i dette verket enn man er vant til hos Ibsen. En annen ting er at man kan stille spørsmål «om Samfundet virkelig er medskyldig i en Mand som Bernick» (1877, 263–64). Winterhjelm er tilbøyelig til å si nei. Han ser skuespillet som psykologisk; det er tale om en beundringsverdig sjeleskildring. Dikteren får ros for fremstillingen av Bernicks skrittvise utvikling av virkelige forbrytertanker, som også går over til handling. Men selv om Ibsen har fått godt frem den sjelelige rystelsen som på slutten driver Bernick til forbedring, «er det dog ialfald meget modstrævende vi tror paa den temmelig braa Omvendelse eller paa dennes Varighed, ligesom ogsaa overhovedet den ‹poetiske Retfærdighed› staar noget tvilsom for os i Stykket» . Alt i alt er dette likevel et av Ibsens beste arbeider når det gjelder handlingens tilretteleggelse, og det samme gjelder dialogen, som er «i høi Grad samstøbt og formfuld» (1877, 266).

I Nordisk tidskrift för vetenskap, konst och industri anmelder Carl Rupert Nyblom, professor i estetikk, litteratur- og kunsthistorie ved Uppsala universitet, en rekke litterære verk utgitt i København og Stockholm i 1877, deriblant Ibsens Samfundets støtter. Han er klart positiv: «För den, som tror på mensklighetens fullkomning, finnes ingen mera uppfriskande syn än att se ett snille, som utvecklar sig till allt högre och högre klarhet» (Nyblom 1878, 180–81). Noen vil kanskje finne overdrivelser og støtende punkter, men ser man nærmere på teksten, viser det seg likheter med selveste William Shakespeare når det gjelder menneskekunnskap og dramatisk kraft i avsløringen av hjertets dypeste hemmeligheter. Skuespillet klassifiseres av Nyblom som et borgerlig drama, en genre som har sine aner tilbake til Shakespeares tid, men som mer enn noen annen form for dramatikk ser ut til å «motsvara vår tids behof» (1878, 181). Det gjelder for alle kunstarter, ifølge denne anmelderen, men i høyeste grad for den dramatiske kunsten, at den ikke er til bare for sin egen del, «utan är ett medel, äfven den, som menskligheten fått till sin egen förädling och lyftning» (1878, 182). Betraktet ut fra en slik estetikk er det for Nyblom ingen tvil om at man kan betegne det foreliggende skuespillet som et mesterverk av høy orden, ypperlig sammenføyet etter de strengeste dramatiske lover. Et drama som skal gi et konsentrert, medrivende og spennende bilde av et menneskelig handlingsforløp, må nødvendigvis inneholde et element av noe uvanlig, noe på grensen av det troverdige – som samtidig ikke er tilfeldig eller uvesentlig, men følgeriktig i sin dramatisk-logiske konsekvens. Behersker dramatikeren denne kunsten, oppstår det hos tilskueren en illusjon som gjør at han glemmer scene og spill, slik at det overdrevne eller det urimelige fremstår som aspekter av livet selv. På dette punktet overbeviser Ibsen nesten alltid. Noen få steder kan kritikeren reise en svak tvil om rimeligheten i det som skjer. Et eksempel gjelder Johan Tønnesens edelmodige oppofrelse og at han går med på å reise og tie selv om han kjenner til løgnen som er begått mot ham. Et annet eksempel er Dinas lettvinte bytte av tilbeder. Det tredje eksemplet er den tyngste innvendingen. Det gjelder Bernicks ufullstendige skriftemål, at han ikke bekjenner den forferdelige ideen han fikk, og som bare tilfeldigheter hindret realiseringen av, at han var villig til å sende sin offervillige svoger til bunns som en katt i en sekk. At slike ting for et øyeblikk kan fornemmes som urimeligheter, tynger ikke tilegnelsen for Nyblom. Han overveldes av den fint individualiserende personfremstillingen, man har liksom kjent disse menneskene fra tidligere. De talendes ulike måter å uttrykke seg på kan som i et lynblink gi innsikt i deres indre liv. Særlig er Ibsens kvinneskikkelser ofte slående. Anmelderen blir rørt av de to peppermøene Lona og Marta i den scenen i siste akt hvor de åpner seg for hverandre etter at de er forlatt av Johan og Dina: «Liksom hos Shakespeare hafva kvinnorna blifvit Ibsens hjältinnor, medan männen – just såsom i verkligheten – mest äro lumpna och ihåliga» (1878, 183).

I Stockholmspublikasjonen Tidskrift för hemmet skriver signaturen A– Str– (August Strömbäck) en anmeldelse der han mener at Ibsen har fremstilt hovedpersonen og hans omgivelser på en måte som viser at det er samfunnet som helhet han ønsker å kritisere. Den store anklagen som rettes mot personene, er at det er løgnen som dominerer. Det har også Bjørnson lagt stor vekt på i sine senere arbeider, men Ibsen har visst å knytte dette motivet til forholdet mellom kvinner og menn på en helt annen måte enn Bjørnson. I Samfundets støtter ser anmelderen to forhold som bidrar til den lykkelige slutten: Det er sannhetens idé, og det er kvinnens bidrag til handlingens utvikling. Ibsen har funnet løsningen, ikke bare for sitt skuespill, men for samfunnslivet: «det är hans qvinnor som i det afgörande ögonblicket stödja mannen med deras förenade skatter af förstånd och känsla, som de äfven i det dagliga lifvet böra göra det» (Strömbäck 1878, 103). Man finner hos Ibsens kvinneskikkelser noe storslagent, også i dette siste verket hans. Det gjelder Lona Hessel og Marta Bernick, men det gjelder også fru Bernick og Dina Dorf: «alla hafva de sjelfva ur sitt eget hjertas djup tillkämpat sig rätten att vara hvad de äro: familjens och derigenom samhällets skyddade genier, utan att derför sjunka ned till sentimental pjunkighet» . Den tendensen skribenten finner i Ibsens nyeste skuespill, formuleres slik: «Mannens och qvinnans samverkan i sanning är hvad som skall rädda samhället, der det är ruttet» (1878, 104). Dette er et program som Tidskrift för hemmet kan slutte seg til. Anmelderen trekker opp linjer fra Ibsens tidligere diktning som viser sammenheng, men det er også trekk som antyder en ny fase i hans forfatterskap. Han vil piske; det har han alltid villet, men nå vil han dessuten forsone. Og i dette siste skuespillet går det forsonende elementet seirende ut. En sammenligning mellom Agnes i Brand og fru Bernick i Samfundets støtter mener anmelderen kan illustrere denne utviklingen hos Ibsen. Agnes må se sitt barn dø, og blir også nektet å sørge over det. Fru Bernick griper inn i handlingen og redder sitt barn, og samtidig vinner hun sin ektemann for seg. Hun er oppskaket av at gutten er i fare, og så ser hun at hun har rett til å handle. Når kvinnene i de tidligere skuespillene har ønsket å gripe inn i handlingens gang, slik som Inger Gyldenløve og Hjørdis, har resultatet blitt tragisk. Nå sender Ibsen nye signaler, og dette siste skuespillet kan få en vesentlig betydning for samfunnslivet.

Samtidens mottagelse av Samfundets støtter var overveiende positiv. Et unntak er Ditmar Meidell, som stiller spørsmål ved Karsten Bernicks moralske forvandling; det er også enkelte andre som finner at selvoppgjøret i Bernicks tale ikke går dypt nok. Anmelderne er stort sett enige om at Ibsen har fått impulser fra Bjørnson, men de fleste mener at hans dramatiske teknikk er overlegen den bjørnsonske i En fallit. Spørsmålet om det er en ny dramaform som blir lansert med dette verket, drøftes av en del, men mange trekker linjer tilbake i forfatterskapet. Det kan observeres en viss usikkerhet omkring samfunnsskildringen: Er dette samfunnskritikk, eller er det snarere moralsk kritikk hvor individet er i fokus? At Ibsen nå tydeligere enn noen gang synliggjør kvinnenes positive betydning i familielivet, blir alment notert og akseptert.

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

[1877]. Die Stützen der Gesellschaft : Schauspiel in vier Aufzügen. Deutsch von Wilhelm Lange. Leipzig, Reclam. 106 s.

1878. Stützen der Gesellschaft : Schauspiel in vier Aufzügen. Unter Mitwirkung von Emma Klingenfeld veranstaltete deutsche Originalausg. München, Ackermann. 208 s.

1878. Die Stützen der Gesellschaft : Schauspiel in 4 Aufzügen. Für die deutsche Bühne bearb. von Emil J. Jonas. Berlin, Otto Janke. 95 s. (Haus-Bibliothek, 26–27)

1879. Podpory společnosti : činohra ve čtyřech jednáních. Na český jazyk prěložil a pro české divadlo upravil Gustav Eim [overs. og tilrettelagt for tsjekkisk teater av Gustav Eim]. Praha, Jarosl. Pospišie. 92 s. (Divadelní biblioteka, 157)

[1880]. Die Stützen der Gesellschaft : Schauspiel in vier Aufzügen. Deutsch von Wilhelm Lange. Leipzig, Reclam. 106 s. (Universal-Bibliothek, 958)

1884. Yhteiskunnan tukeet : näytelmä : neljässä näytöksessä. Suomentanut Pio Talmaa [til finsk ved Pio Talmaa, psevdonym for Augusta Elisabet Stenius]. Povoo, Söderström. 108 s.

1887. Die Stützen der Gesellschaft : Schauspiel in vier Aufzügen. Deutsch von Wilhelm Lange. Leipzig, Reclam. 106 s. (Universal-Bibliothek, 958)

1888. The pillars of society, and other plays. Ed. with an introduction by Havelock Ellis. London, Walter Scott. XXX, 315 s. (The Camelot series). Inneholder bl.a. The pillars of society, overs. av William Archer

[1889]. Henrik Ibsen’s gesammelte Werke, 1. Leipzig, Reclam. 140, 274, 90, 106 s. Inneholder bl.a. Die Stützen der Gesellschaft, overs. av Wilhelm Lange

1890. Ibsen’s prose dramas, 1. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. XII, 389 s. Inneholder bl.a. The pillars of society, overs. av William Archer

1890. Moderne Dramen, 1. Berlin, S. Fischer. 395 s. Inneholder bl.a. Die Stützen der Gesellschaft, overs. av Emma Klingenfeld

1890. The pillars of society, and other plays. Ed. with an introduction by Havelock Ellis. London, Walter Scott. XXX, 315 s. (The Camelot series). Inneholder bl.a. The pillars of society, overs. av William Archer

1890. Die Stützen der Gesellschaft : Schauspiel in vier Aufzügen. 2. Aufl. Deutsch von Emma Klingenfeld. Berlin, S. Fischer. 125 s. (Nordische Bibliothek, 10)

[1891]. Stützen der Gesellschaft : Schauspiel in vier Akten. Deutsch von G. Morgenstern. Leipzig, Bibliographisches Institut. 118 s. (Meyers Volksbücher, 910–11)

1892. Le colonne della societ : commedia in quattro atti. Traduzione dal norvegese di Paolo Rindler e di Enrico Polese Santarnecchi [overs. fra norsk ved Paolo Rindler og Enrico Polese Santarnecchi]. Milano, M. Kantorowicz. 106 s. (Biblioteca Ibsen, 1)

[1893]. De steunpilaren van de maatschappij : tooneelspel in vier bedrijven. Vertaald door F. Kapteijn [overs. av F. Kapteijn]. Hoorn, Kapteijn. 203 s.

1893. Les soutiens de la société; L’union des jeunes. Traduction Pierre Bertrand et Edmond de Nevers. Paris, A. Savine. 309 s.

1896. Sobranie sočinenij, 1. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. 327 s. Inneholder bl.a. Stolpy obščestva, overs. av I. Jurovskij

[1897]. Die Stützen der Gesellschaft : Schauspiel in vier Aufzügen. Deutsch von Helmine Fick. Halle, O. Hendel. 135 s. (Bibliothek der Gesamtlitteratur des In- und Auslandes, 1051–52)

1897. Le colonne della societ : commedia in quattro atti. Traduzione di Bice Savini [overs. ved Bice Savini]. Milano, Treves. 152 s. (Teatro Straniero, 68)

1898. Wybór dramatów. Przełoźyła i wstępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning ved Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewentala. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Podpory społeczeństwa

[1899]. A társadalom támaszai : szinmü négy felvonásban. Norvégböl fordította Lázár Béla [overs. fra norsk av Béla Lázár]. Budapest, Lampel. 99 s. (Magyar könyvtár, 123)

[1900]. The pillars of society : a play in four acts. Translated by William Archer. Boston, W.H. Baker. 124 s.

1900. The pillars of society : play in four acts. Ed. with an introduction, by William Archer [translation by William Archer]. London, Walter Scott. 213 s.

1900. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 6. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. XXIV, 375 s. Inneholder bl.a. Die Stützen der Gesellschaft, overs. av Emma Klingenfeld

1901. Die Stützen der Gesellschaft : Schauspiel in vier Aufzügen. Deutsch von Emma Klingenfeld. Berlin, S. Fischer. 126 s.

1902. Les soutiens de la société; L’union des jeunes. Traduction Pierre Bertrand et Edmond de Nevers. Paris, Stock. 309 s. (Bibliothèque cosmopolite, 4)

1903. Polnoe sobranie sočinenij, 5. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 434 s. Inneholder bl.a. Stolpy obščestva

1903. Los puntales de la sociedad : drama en cuatro actos. Version espaola de José Farrán y Mayoral [spansk overs. ved José Farrán og Mayoral]. Barcelona, A. López. 159 s. (Teatro antiguo y moderno, 3)

[1904]. The pillars of society, and other plays. Ed. with an introduction by Havelock Ellis. London, Walter Scott. 315 s. (The Scott Library, 36)

1905. De steunpilaren der maatschappij : tooneelspel in vier bedrijven. Vertaald door F. Kapteijn, met een inleiding door L. Simons [overs. av F. Kapteijn, med en innledning av L. Simons]. Amsterdam, G. Schreuders. 115 s.

1906. The collected works of Henrik Ibsen, 6. Copyright ed. Rev. and ed. by William Archer. London, Heinemann. XXIII, 409 s. Inneholder bl.a. The pillars of society, overs. av William Archer

1906. Dramatische werke, 1. Vertaald naar de oorspronkelijke noorsche uitgave door J. Clant van der Mijll-Piepers; met een inleiding van W.G.C. Bijvanck [overs. fra den opprinnelige norske utgaven av J. Clant van der Mijll-Piepers; med en innledning av W.G.C. Bijvanck]. Amsterdam, Meulenhoff. LXIV, 333 s. Inneholder bl.a. Steunpilaren der maatschappij

1906. Di schtizen fun der geselschaft : drama in vier akten. Ibersetzt fun A. Prumkin [overs. av A. Prumkin]. London, Arbeiterfreind. 109 s.

1906. De steunpilaren van de maatschappij : tooneelspel in vier bedrijven. Naar de oorspronkelijke noorsche uitgave door J. Clant van der Mijll-Piepers [overs. fra den opprinnelige norske utgaven av J. Clant van der Mijll-Piepers]. Amsterdam, Meulenhoff. 92 s.

OPPFØRELSER

I god tid før skuespillet var utgitt, var Ibsen med hjelp fra sin forlegger i gang med å planlegge henvendelsen til teatrene i Norden. De hadde regnet med stor interesse fra teatrenes side, og dette slo til. Samtidig som Ibsen 29. juli 1877 sendte de første heftene med trykkmanuskript til forlaget, slik at trykkingen kunne begynne, uttrykker han håp om at han innen slutten av august kan få de eksemplarene han trenger til å levere inn til teatrene. I sitt svar går Hegel ut fra at Ibsen i god tid vil sende ham de brevene han vil teaterstyrene skal motta samtidig med skuespillets tekst (jf. brevkonsept 2. august 1877, KBK NKS 3742, 4°, II). Ibsen sender de aktuelle følgeskrivelsene til Hegel 23. august; det gjelder bare to teatre, Det kongelige Theater i København og Stora Teatern i Göteborg. Siden han skal til Stockholm tidlig i september, vil han personlig forhandle med Kongl. Dramatiska Theatern. Med teateret Bergens Nationale Scene haster det ikke så mye, siden han der har fast kontrakt; å sende et eksemplar dit før boken er utgitt, kan føre til at dette eksemplaret går på omgang blant de interesserte, slik at salget der kan bli svekket.

Med hensyn til Bergen ombestemte Ibsen seg før én måned var gått. Den 20. september 1877 sendte han stykket til Bendix Edvard Bendixen i styret til Bergens Nationale Scene, og i følgeskrivet har han en bønn: «Jeg beder Dem indstændig ikke at lade exemplaret komme til udlån hverken nu eller efter at bogen er kommen i handelen» .

Han ønsker ikke å levere stykket til Christiania Theater med det første, og begrunnelsen for det er nokså spesiell:

Den nye direktør er en komplet uduelig mand og så snart mit stykke kommer i handelen agter jeg i et norsk blad at erklære at jeg under denne mands direktionstid afbryder enhver forbindelse med dette theater. Jeg har grund til at tro at Bjørnson vil gøre det samme. Efter mit kendskab til forholdene deroppe tør jeg forsikre at denne fremgangsmåde så langt fra vil skade bogens afsætning at den snarere vil bidrage til at stykket bliver så meget mere læst og købt (brev til Hegel 23. august 1877).

Ibsens boikott av Christiania Theater hadde sammenheng med teaterstyrets holdning til Ludvig Josephson, teaterets kunstneriske leder fra 1873 til 1877, især hans operaplaner, som ble avvist. Dermed forlot Josephson teateret. Ibsen hadde hatt et meget positivt forhold til Christiania Theater under Josephsons ledelse, ikke minst var oppsetningen av Peer Gynt i 1876 en stor seier for alle parter, og videre hadde Josephson hatt planer om å oppføre første del av Kejser og Galilæer. Fra 1877 ble en ung litterat, Johan Vibe, ansatt som artistisk direktør. I et åpenhjertig brev til Hartvig Lassen, teaterets konsulent, skriver Ibsen (2. november 1877): «Efterfølgeren var her i München isommer, og han talte som et femårs barn om den stilling, han skulle tiltræde. Hvorlænge tror I det kan gå med dette sørgelige og fuldstændig ubrugelige individ? Ikke sæsonen ud.»

Etter at de øvrige aktuelle teatrene hadde fått et eksemplar av skuespillet til vurdering, tok det ikke lang tid før det kom positive svar. Under oppholdet i Uppsala fikk Ibsen melding fra teatersjef Edvard Fallesen ved Det kongelige Theater i København om at man der hadde et forslag til godtgjørelse og håp om at man kunne komme til enighet om en oppførelse. Ibsen svarte telegrafisk: «Betingelserne lidt fordelagtige, men antages dog. Naermere mundtlig. Hurtig Forberedelse forventes» (telegram 7. september 1877). Han hadde merket seg Hegels bemerkning i brevet 2. august om at «vort Theater, som bekjendt, arbejder meget langsomt» (brevkonsept, KBK NKS 3742, 4°, II), derfor ber han om hurtig forberedelse. På hjemveien til München via København har Ibsen trolig truffet ledelsen ved Det kongelige Theater og nevnt 15. november som et passende tidspunkt for boksalgets begynnelse, slik Hegel hadde anbefalt. I alle fall fikk han etter hjemkomsten en anmodning om å utsette boksalget til 30. november; teateret trengte mer tid til innstuderingen. Han sendte straks et telegrafisk avslag: «Ønsket utsettelse umulig nærmere per brev» (telegram 4. oktober 1877). Dagen etter postlegger han et lengre brev med begrunnelse for avslaget. Både forfatter og forlag risikerer å tape penger på en sen utgivelse, siden det nettopp er i de to siste måneder av året boksalget er av betydning i de nordiske land. Et slikt pengetap kan ikke oppveies ved det honoraret som teateret har tilbudt ham. I det samme brevet peker Ibsen også på at dramatiske arbeider ikke er tjent med at oppførelsen kommer før bøkene er tilgjengelige. Et nytt skuespill bør bli bedømt som diktning, og det skjer lettest dersom førsteinntrykket er rent litterært og ikke avhengig av skuespillernes og teatrenes prestasjoner (jf. brev til Fallesen 5. oktober 1877). Det kongelige Theater måtte dermed finne seg i at boken ville være i bokhandlene før teppet kunne gå opp for skuespillet.

Straks de aktuelle teatrene hadde bestemt seg for å anta Ibsens nye skuespill, begynte kampen om urpremieren. Den 31. oktober 1877 meldte Bergens Tidende at Det kongelige Theater i København hadde kommet i gang med leseprøvene på Samfundets støtter (Anonym 1877c). Bergensposten kunne den 6. november følge opp med å fortelle at «Efter Forlydende skal ‹Samfundets Støtter› allerede i Slutningen af denne Maaned komme til Opførelse paa vor Scene» (Anonym 1877b).

Urpremieren for Samfundets støtter fant ikke sted ved noen av de nordiske hovedscenene, men i den danske provinsen, ved Odense Teater 14. november 1877, fire dager før Det kongelige Theater i København var klar med sin forestilling. Teateret i Odense hadde på denne tiden ikke noe fast ensemble, men ble leiet ut til vekslende teaterselskaper. I sesongen 1877/78 var det August Rasmussens teaterselskap som holdt til i Odense. Dette selskapet hadde i årene 1871–76 for det meste oppholdt seg i Bergen og ellers reist rundt i den norske provinsen. Rasmussen var en dyktig teaterleder, og et av hans største varp var at han 21. januar 1875, på kong Oscar 2.s fødselsdag, kunne oppføre Bjørnsons En fallit på Bergens Nationale Scene – før noe annet teater i Norge (jf. Wiers-Jenssen & Nordahl-Olsen 1926, 46) og bare to dager etter urpremieren på Nya teatern i Stockholm. Dette var før skuespillet var utgitt. Også for nye stykker av Ibsen var det på 1870-tallet betydelig interesse blant norske teatergjengere, og det samme kunne sies om publikum i Danmark. Rasmussen hadde skaffet seg en viss godvilje hos Ibsen, blant annet ved en vellykket oppførelse av Hærmændene på Helgeland i Bergen i februar 1876. Vel var Ibsens honorar ved den anledningen, hundre kroner, ikke imponerende, men i brevet hvor han takker for beløpet, nevner han at han er beskjeftiget med et nytt stykke «behandlende forholde af vort moderne liv […] Stykket kræver et temmelig stort personale, men vil, hva dekorationer, dragter og andet udstyr betræffer, ingen vanskelighed frembyde» (brev til Rasmussen 26. februar 1876). Dette stykket vil Ibsen sende både til ham og til de øvrige nordiske teatrene så snart det er ferdig. Rasmussens teaterselskap ble altså likestilt med de faste teatrene, og det glemte han neppe. Det er ikke kjent om eller når Rasmussen tok ny kontakt med Ibsen høsten 1877, og vi vet heller ikke når boken ble sendt til Odense, men fra München sendte Ibsen følgende erklæring 12. november: «Undertegnede erklærer herved, at jeg har givet herr theaterdirektør August Rasmussen eneret til at opføre mit skuespil ‹Samfundets støtter› overalt i Danmark udenfor København.»

Den første norske premieren på skuespillet var 30. november samme år ved teateret i Bergen, mens Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm hadde premiere 13. desember. Ibsen var meget tilfreds med at skuespillet hadde møtt en så stor velvilje ved teatrene, og han skriver til Hegel:

Tillad mig på det venskabeligste at takke Dem for al den opmærksomhed, De i denne tid har vist mig ved tilsendelse af telegram, aviser og skriftlig meddelelse angående opførelsen af mit nye stykke. Det må jo siges at være bragt på scenen med usædvanlig hurtighed, og efter den modtagelse, det har fåt, er det at håbe at det kan gives en hel del gange i denne vinter. Gid nu blot ingen sygdomsforfald måtte træde hindrende ivejen! (brev 24. november 1877).

I det samme brevet nevner Ibsen at den tyske utgaven er kommet ut og nå blir sendt til en hel del teatre i Tyskland. I et senere brev til Hegel gir han en oversikt over hvor i Tyskland hans skuespill vil bli oppført: «Af ‹Samfundets støtter› existerer der nu tre tyske oversættelser; de to tror jeg jeg før har nævnt for Dem; den tredje er af en skrækkelig literær bandit, som heder Emil Jonas og som kalder og underskriver sig ‹kgl: dansk kammerråd›» (brev til Hegel 28. januar 1878).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSENE

Teaterselskapet i Odense var nok godt i gang med prøvene da erklæringen fra Ibsen kom om enerett til Samfundets støtter i den danske provinsen; urpremieren fant sted allerede 14. november 1877. Fyns Tidende bragte en forhåndsomtale og averterte at stykket skulle spilles tre dager på rad. I Fyens Stiftstidende skrev signaturen W to omtaler av urpremieren som ble trykt 15. og 16. november. Den første omtalen gir en skisse av handlingen, og peker ellers på at man vil bli skuffet dersom man venter krasse angrep på samfunnsforholdene, noe Ibsen av og til har vært kjent for. Forestillingens kjerne er heller «indre Brøst i Kamp med Sandheden og Friheden, en Kamp, hvori disse sidste længe kunne holdes nede, men skulle og maae bryde sejrende frem, omend Frembrudet sprænger Mangt og Meget, der hidtil gav den løjede Tilværelse Glans og Magt» (W 1877, 15/11). Den dramatiske stigningen er ellers jevn og sammenhengen god. Den andre omtalen gjelder mer utførelsens enkeltheter. «Næsten enhver Person, der træder op i ‹Samfundets Støtter›, er en Type, der skal gives fuld og helstøbt for at komme til Gyldighed,» skriver anmelderen, som synes at dette var blitt klart oppfattet både av skuespillerne og ledelsen (W 1877, 16/11). I rollen som konsul Bernick bestrebet Wilhelm Dall seg på å unngå hul patos; han ville forsøke «at være saaledes, som Folk ere i det daglige Liv». Oppsetningens utstyr finner kritikeren meget rosverdig, især med tanke på at dette er et teater som ikke rår over de store teaterhusenes ressurser. Et bakteppe som var utført av hr. Aagaard, «hilstes med velfortjent Bifald». Mottagelsen var «overordentlig god og gav sig saavel under som efter Opførelsen tilkjende ved stærkt Bifald» . Det var tydelig at publikum var fullt tilfreds med det man hadde sett. Anmelderen konkluderer med at urpremieren «geraader Theatret og Personalet til Ære» (W 1877, 16/11).

I en kortfattet omtale i Fyns Tidende 18. november er også signaturen V tilfreds: Oppsetningen «kunde gjort ethvert Theater Ære, særlig hvad de Rollehavendes Præstationer angik». Rollen som Lona Hessel, spilt av Fanny Dall, var takknemlig å spille fordi publikum følte «mere Sympathi for den ligefræmme, trohjærtige Lona end for Bernick, der vilde fræm, koste hva det vilde, skulde han endog føje en ny Løgn til den store, hvorpaa hans hele Fortid og Fræmtid hvilede» . Mellom de øvrige roses særlig Hans Orlamundt, «der med den ham egne Begavelse havde faaet en særdeles god om just ikke meget tiltalende Person ud af Hilmar» . Signaturen er i det hele tatt positiv til stykket. Det «turde være det bedste, Hr. Rasmussen i Vinter har ført fræm paa vor Scene, uagtet han stadig har haft et særdeles righoldigt og godt Repertoire» (V 1877).

Etter oppførelsen i Odense ble Samfundets støtter oppført av August Rasmussens teaterselskap i flere andre danske byer. Det viste seg snart at Rasmussen ikke var den eneste omreisende danske teaterdirektøren som hadde sett mulighetene med dette skuespillet. Thomas Cortes, som ikke hadde innhentet Ibsens tillatelse til å spille det, satte det opp med sitt selskap i Horsens og Vejle, visstnok i løpet av mai 1878. Rasmussen forsøkte å verne om sin enerett og begjærte forbud mot at Cortes skulle kunne oppføre stykket. Fogden i Horsens nektet ved kjennelse å etterkomme Rasmussens krav, med den begrunnelsen at fremmede forfattere ikke var beskyttet av den danske ettertrykkslovgivningen. Rasmussen henvendte seg til Ibsen i et (nå tapt) brev av 30. mai 1878 for å få en bekreftelse av sin enerett, og Ibsen bekreftet denne retten i brev til Rasmussen 7. juni. Imidlertid var det ikke mulig å få myndighetene til å stoppe Cortes (jf. også Ibsens brev til August Larsen 19. juli 1878). Dermed gikk Rasmussen høsten 1879 til sak mot Cortes, da det var klart at Ibsens fortsatte skuespillproduksjon ville kunne gjøre konflikten aktuell igjen. Dommen, som gikk i Rasmussens favør, må ha falt før 1. desember 1879 (jf. brev fra Ibsen til Rasmussen 1. desember 1879). Den slo fast at siden Ibsens skuespill er utgitt på et dansk forlag, er de beskyttet ved dansk lov. Den 17. november 1877 mottok han 600 kroner fra Rasmussen som honorar for Samfundets støtter (jf. HIS 13k, 553). Dette var også en grunn for Ibsen til å hjelpe Rasmussen i hans rettighetskamp. Fra Cortes fikk han intet honorar.

Forestillingen på Det kongelige Theater i København 18. november 1877 ble anmeldt anonymt i samme artikkel i Fædrelandet som anmeldte bokutgaven av skuespillet 19. november. Huset var fullt besatt, og bifallet var sterkt, især etter de to første aktene. I rollen som Bernick får Emil Poulsen meget god kritikk:

Allerede hans Maske betegner ham som den slebne, kolde Verdensmand, der bag sit glatte Ydre skjuler en ond Samvittigheds nervøse Pirrelighed, og Overgangene fra den første Forskrækkelse i Slutningen af første Akt gjennem Gnavenheden mod Hustruen og den forstilte Hjertelighed mod de amerikanske Slægtninge i anden, og videre gjennem den mere og mere overhaandtagende Spænding og febrilske Uro til Fortvivlelsens Udbrud i 4de Akt, gjør Hr. P. med en saadan Tænksomhed, Sikkerhed og fin Nuancering, at hele det uhyggelige, sjælelige Fysiognomi træder slaaende klart frem for Tilskuerne (Anonym 1877d).

Wilhelm Wiehe spiller Johan Tønnesen, og han får også ros; riktignok er han noe eldre enn rollen forutsetter, men han gir den hele sin noble personlighet, slik at den får den vekten som handlingen forutsetter. Figuren Hilmar Tønnesen kunne godt ha vært gjort morsommere av dikteren, skriver anmelderen, men Adolph Rosenkilde leverer replikkene så affektert og karakteriserende som man kan kreve. I rollen som den hederlige, men bornerte og selvrettferdige pietisten adjunkt Rørlund har Peter Jerndorff greid å holde seg innenfor de grensene som gjelder. Den emansiperte Lona Hessel er en skikkelse anmelderen finner noe problematisk. Ibsen skal ha bedt om Louise Jacobson i denne rollen (jf. DBL 7, 1981), og hun gjør det beste ut av den:

Fru Jacobsons Entrée er fortræffelig, og saa længe L.H. bliver i Karakteren som den hensynsløse, djerve, i Udtrykkene noget raa Kvinde, gjengiver Fru J. hende ogsaa paa en paaskjønnelsesværdig Maade, saaledes at det Tækkelige i Personligheden mildner det Grovkornede i Rollen. Men naar Digteren siden bryder Karakteren itu og gjør hende til en sentimental gammel Jomfru, saa temmelig ud ad Landevejen, saa er det naturligvis ikke muligt for Fru J. at bringe nogen Helhed eller Enhed tilveje, og derfor vækker hendes Spil i den sidste Halvdel af Stykket mindre Interesse end det maaske fortjener (Anonym 1877d).

Iscenesettelsen roses, hyllesttoget i siste akt er «fortræffelig ordnet», men man ser mindre til illuminasjonen, ifølge Fædrelandets anmelder.

På Bergens Nationale Scene, hvor oppførelsen av De unges Forbund hadde vært en viktig begivenhet i den foregående sesongen, gikk man under Niels Wichströms ledelse i gang med innstuderingen av Samfundets støtter umiddelbart etter at boken var utgitt. Også Nordahl Rolfsen tok del i personinstruksjonen. Det var en produksjon man hadde store forventninger til. Av styreprotokollen til Bergens Theaterforening går det frem at styret 30. oktober bevilget 200 kroner til «Sceneudstyr og Dekorationer m.v.» (Tark UiB DNS 27). Også med leseprøver og arrangementsprøver gjorde teateret seg ekstra flid. Den første leseprøven ble holdt 26. oktober 1877, og premieren var opprinnelig planlagt til 26. november. Uvisst av hvilken grunn ble den utsatt til fredag 30. november. Ingen annen oppsetning fikk så mange prøver i sesongen 1877/78.

Det var stykkets første oppførelse i Norge. I Bergens Tidende skriver den anonyme anmelderen 1. desember 1877 at dersom man tar stykkets vanskelighetsgrad i betraktning – det forutsetter en dempet konversasjonstone som ikke er lett å treffe – må man fastslå at utførelsen alt i alt var meget tilfredsstillende. Det var en jevnhet og ærlighet over fremstillingen og en sikkerhet over samspillet som gjorde at publikums interesse ble vedlikeholdt. Både utstyr og iscenesettelse var vellykket. Den 3. desember kommer anmelderen tilbake med en vurdering av de enkelte opptredende. Jacob Asmundsen som konsul Bernick får anerkjennelse for sin evne til å trenge inn i rollens ånd. Over Octavia Speratis Lona Hessel er det friskhet, sympati og varme. Adjunkt Rørlund blir fremstilt av Bernt Johannessen som en helstøpt figur hvor både tonefall, mimikk, replikkbehandling og bevegelser virker sammen og bidrar til en naturtro type. Også de andre skuespillerne blir nevnt på overveiende positiv måte, selv om en og annen kanskje virker litt for ung for sin rolle. Oppførelsen var en seier ikke minst for sceneinstruktør Wichström. Også økonomisk ble det en av de bedre produksjonene. I løpet av åtte dager hadde man seks fulle hus (jf. Wiers-Jenssen & Nordahl-Olsen 1926, 102).

Den første oppførelsen av Samfundets støtter i Sverige fant sted på Kongl. Dramatiska Theatern 13. desember 1877. Det var ifølge August Strömbäck «en bland de mest glädjande företeelser, man der på länge haft tillfälle att bevitna» (Strömbäck 1878, 109). Ferdinand Thegerströms spill i rollen som konsul Bernick er et rosverdig eksempel på god karakteristikk: «Den kallt beräknande affärsmannen, den sjelfviske maken och familjfadern och den på skilda sätt uppskakade brottslingen äro allt skiftningar i karaktären, hvilka för åskådaren framstå i lika tydligt ljus» (1878, 110). Skuespilleren har innsett nødvendigheten av at interessen for personen holdes jevnt stigende utover i stykket. Det samme kan med enda større rett sies om Elise Hwasser som Lona Hessel. Hun hadde spilt Selma Brattsberg i De unges Forbund på det samme teateret i 1869, og Ibsen så henne som ideell for Lona Hessels rolle. Dette var grunnen til at han holdt fast ved at Stockholmspremieren på Samhällets pelare skulle være på Kongl. Dramatiska Theatern, selv om det hadde vært sterke fremstøt fra Nya teatern om å få eneretten til stykket (jf. Forser red. 2007, b. 2, 227). Tidskrift för hemmets anmelder har visse betenkeligheter ved at forfatteren «gått något väl långt» i å understreke kvinnens frihet i Lona Hessels skikkelse, men skuespillerinnen behersker kunsten å få frem rollens karakter på en måte som gjør at det emansiperte ved henne ikke støter. Elise Hwassers spill i de siste aktene er «prägladt af en finhet och styrka i framställningen af det sant och stort qvinnliga, som väl endast hon är mäktig» (Strömbäck 1878, 110–11).

Vi kan gå ut fra at alle parter hadde glede av oppførelsen av Samhällets pelare ved Kongl. Dramatiska Theatern, både publikum, forfatter, skuespillere og teaterets ledelse. Ibsen skriver i brev til Hegel 16. desember 1877 at han to dager tidligere har fått telegram fra Stockholm som forteller om meget sterkt bifall ved premieren. I et senere brev til Hegel, 6. mars 1878, nevner han at stykket den 19. februar ble spilt for 25. gang i Stockholm. Den 24. mars 1878 kvitterer han for honoraret fra Kongl. Dramatiska Theatern, og legger til i brevet til teatersjefen Erik af Edholm:

Det er med levende glæde at jeg har erfaret den over al forventning store fremgang, som mit seneste skuespil har havt i Stockholm. Et sådant resultat kan ikke opnåes uden en ualmindelig dygtig, velvillig og indsigtsfuld bistand såvel fra theatrets embedsmænds som fra dets artisters side, og jeg beder herr hofmarskalken være forvisset om at jeg aldrig skal glemme dette. Det særdeles rigelige honorar, der er tilfaldet mig, var det mig dobbelt kært at modtage fordi jeg deri så et vidnesbyrd om den livlige deltagelse, hvormed Stockholms almenhed også dennegang er kommet mig imøde (brev 24. mars 1878).

Stykket ble spilt på Stora Teatern i Göteborg i februar 1878, og senere samme år kom det opp på det svenske teateret Nya Teatern i Helsingfors. I Kristiania tok det lengre tid før publikum fikk se familien Bernick på scenen. Den første oppførelsen skjedde ved et svensk ensemble, direktør Keys selskap, på Folketheatret i Møllergaten fra 6. november 1878. På Christiania Theater måtte man på grunn av Ibsens kritiske holdning til teaterets ledelse vente til 7. mars 1879.

I mellomtiden hadde Samfundets støtter gått sin seiersgang også utenom Norden, først og fremst i Tyskland. Primo februar 1878 var interessen så stor at det på et tidspunkt ble spilt på fem Berlin-teatre samtidig, i tre ulike tyske oversettelser. Dette var Belle-Alliance-Theater med premiere 25. januar, Stadttheater Berlin 2. februar, Nationaltheater 3. februar og Ostendtheater og Reuniontheater 6. februar. Den uvanlige interessen spredte seg til det øvrige Tyskland, hvor det innen utgangen av samme år stod på repertoaret til ytterligere 26 teatre (jf. Friese red. 1976, XI). Den senere kjente teaterlederen og forfatteren Otto Brahm forteller i Frankfurter Zeitung 10. mai 1904 om sitt første sterke teaterinntrykk som 22-årig student i Berlin:

Da hendte det en dag at vi havnet i det bittelille byteateret i Lindenstrasse, til Samfundets støtter: Og med en gang fikk vi den første anelsen av en ny poetisk verden, vi følte oss for første gang stilt overfor mennesker av i dag, som vi kunne tro på, og ut fra en altomfattende sosial kritikk av samtiden så vi frihetens og sannhetens idealer stige seierrikt opp som samfunnets støtter. Fra første stund av tilhørte vi denne nye virkelighetskunsten, og vårt estetiske liv hadde tatt imot dets innhold (sitert etter Gimmler 2000, 162; til norsk ved HIS).

Fra de ikke-nordiske teateroppførelsene var det lite å hente i form av honorar for dikteren. Ikke desto mindre hadde han betydelige inntekter av dette skuespillet. For de to utgavene som kom i 1877, med et opplag på til sammen 10 000 eksemplarer, kunne Ibsen heve et honorar på 7618,75 kroner. En tredje utgave med et opplag på 1000 eksemplar kom i 1893 og innbragte 662,50 kroner, og en fjerde utgave, med et like stort opplag, kom i 1900 og var like innbringende. Inntektene av bokens fire utgaver lød dermed på 8943,75 kroner. Boksalget var mest lønnsomt, men også de viktigste nordiske teateroppførelsene var innbringende. Fra August Rasmussens teaterselskap mottok Ibsen i 1877 et honorar på 600 kroner. Fra Det kongelige Theater fikk han samme år 500 kroner. Bergens Nationale Scene betalte 400 kroner. Fra Stora Teatern i Göteborg fikk han ved årets utgang 997,50 kroner. I 1878 fikk han to ekstrahonorarer fra Det kongelige Theater i København på til sammen 1000 kroner, og et ekstrahonorar fra Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm på 2425 kroner. Fra Trondhjem kom det er honorar på 400 kroner. Til sammen mottok Ibsen 6322,50 kroner fra de nordiske teatrene i 1877 og 1878. Dessuten fikk han honorar også fra München Hoftheater, som i første halvår av 1878 hadde spilt både Samfundets støtter og Hærmændene på Helgeland, på til sammen 818 kroner. Fra det tyske dramatikerforbundet fikk han samme år honorarer på til sammen 626 kroner, trolig det meste for oppførelser av Samfundets støtter ved de øvrige tyske teatrene. Til sammen hadde han dermed innkassert 7766,50 kroner for teateroppførelsene av dette stykket inntil 1878 (jf. M. Meyer 1971, 446, 453; KBK NKS 2423, 2°).

Tekstredegjørelse til Samfundets støtter

skrevet av Mette Witting

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1877.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25954)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (01ga20361)

Henrik Ibsens skrifters eksemplar

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Det er derfor delkollasjonert ytterligere 5 eksemplarer (ark 3 og 5):

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25955)

Høgskulen i Voldas eksemplar (92uv20304)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (96sd38232)

Universitetsbiblioteket i Bergens eksemplar (98do42324)

Universitetsbiblioteket i Trondheims eksemplar (06a129723)

Variasjon mellom eksemplarene finnes to steder: I ark 3, s. 41 l. 15 mangler Å ring i alle eksemplarer unntatt eksemplar 1; i ark 5, s. 72 l. 10 mangler punktum etter «Bernick» i eksemplar 1 og 6. Den første satsinterne variasjonen blir det opplyst om i de tekstkritiske notene (for eksemplarene 1–3), mens den andre omfattes av HIS’ standardisering ved replikkåpner (se Tekstkritiske bemerkninger nedenfor). Schiøtz & Ringstrøm (2006, 169) nevner enda en satsintern variasjon: I ark 14, s. 211 l. 5 står det i noen eksemplarer «Du» i stedet for «du». Denne varianten ble ikke funnet i eksemplarene 1–3 og er derfor ikke dokumentert i vår hovedtekst. Varianten ble derimot funnet i fire av de fem ekstraeksemplarene (eksemplar 4, 5, 7 og 8).

Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken har tresidet gullsnitt og er bundet inn uten originalt omslagsblad og med enkle, limte forsatsblad av grått papir. Innbindingen er håndverksmessig utført, forlagsbind i blå helshirting. Ryggen har forfatternavn og tittel i gullpreg med ornamenter i gull- og blindpreg over og under. Forpermen er dekorert med ornamenter og tre rammer med border i sort, og forfatternavn og tittel er med gullpreg. Bakpermen har en ornamentert ramme samt forlagslogoen i blindpreg. Kapitelbåndet er i rødt og hvitt. Boken har bokmerkebånd i grønt. Det finnes minst to andre typer originalinnbinding: en med mønster i blindtrykk på for- og bakperm, og en med mønster i svart på forpermen og blindtrykk på bakpermen, men uten forlagets logo (Schiøtz & Ringstrøm 2006, 169). Disse typene er ikke blant HIS’ konsulterte eksemplarer.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 14 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 110 × 169 mm.Målene gjelder boksiden, bredde × høyde. Arksignaturene 2–14 (tekst: «Henrik Ibsen: Samfundets støtter.») finnes på s. 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, 129, 145, [161], 177, 193 og 209. Det siste arket har to blad, og bokens omfang er på 211 sider. Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer smusstittelblad s. [1–2], tittelblad s. [3–4], rolleliste s. [5], blank side [6], første akts begynnelse s. [7] og løper fra s. 8 til 211. På sidene [57], [117] og [161] begynner nye akter, og pagineringen er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Samfundets støtter 1877 er satt i antikva. En faksimile av tittelsiden gjengis på s. . Tittelen er satt midtstilt med majuskler. Rollelisten er venstrestilt, i en mindre skriftgrad enn replikkene, rollenavnene er sperret, overskriften «Personerne» er satt midtstilt med sperrede majuskler, likeledes aktoverskrifter, som står i samme skriftgrad som replikkene. Rollenavn før replikk og/eller sceneanvisning er sperret og midtstilt på egen linje, og i samme grad som replikkene. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene, i parentes. Rollenavn i sceneanvisninger står i samme grad som disse, men er sperret. Etter tittelen på smusstittelbladet og etter aktoverskrift brukes enkel skillestrek; etter rollelisten og ved aktslutt brukes dobbel skillestrek. Sidetall er plassert i overmarg med en kort strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god, men det er forekomster av svakt trykk.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er svakt gulnet i kantene og har enkelte bruksspor (fingermerker). En mørk fuktskade på innsiden av bakre perm har skadet papiret i de siste to arkene, og samme fuktskade skimtes i øvre kant av hele bokblokken. Permen er noe slitt i ryggen, og den holder på å løsne fra bokblokken. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av både manuskripter og trykte utgaver. Manuskriptene, som alle er egenhendige, omfatter notatene NBO Ms. 8° 1469, notatene og arbeidsmanuskriptene samlet under signaturen NBO Ms. 4° 1112, replikkutkastene i NBO Ms. 8° 1931 og på baksiden av et brev fra Sigurd Ibsen til Henrik Ibsen 10. august [1877] i NBO Brevs. 200, samt trykkmanuskriptet NBO Ms. 8° 956. (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) Trykte utgaver etter førstetrykket omfatter: 2. utg. 1877, 3. utg. 1893, FU 6 1899 og 4. utg. 1900. Det kom uautoriserte ettertrykk av Samfundets støtter i USA i Ibsens levetid. HIS kjenner til en utgave fra 1890 på Skandinavens Boghandels Forlag i Chicago. I Holtsmark (red. 1928, 40) er denne utgaven benevnt «Nytt opl.», så det finnes muligens et tidligere opplag. Ulovlige ettertrykksutgaver er det ikke tatt hensyn til under tekstetableringen.

De tidligste notater som kan knyttes til Samfundets støtter, er fra 1870. Det dreier seg om to manuskripter samlet under betegnelsen NBO Ms. 8° 1469, nemlig NBO Ms. 8° 1469:1 og NBO Ms. 8° 1469:2. Under samme manuskriptsignatur er det et notat (NBO Ms. 8° 1469:3) med oversikt over scener i annen akt; dette er trolig senere. Innholdet i notatene ligger ganske fjernt fra den endelige utformingen av Samfundets støtter, men det er noen trekk som peker frem mot nettopp dette dramaet – blant annet kan «skibsrederen» peke frem mot konsul Bernick og «plejebarnet» mot Dina. Det er ikke tatt hensyn til NBO Ms. 8° 1469 under etableringen av hovedteksten på grunn av den store ulikheten. Halvdan Koht fikk i 1932 tilgang til NBO Ms. 8° 1469, og han mente da å ha fått bevis for det han tidligere hadde antatt i sin Ibsen-biografi (Koht 1928–29, b. 2, 144), nemlig at Ibsen begynte arbeidet med Samfundets støtter like etter at De unges Forbund ble utgitt i 1869 (Koht 1932).

NBO Ms. 4° 1112 inneholder det mest omfattende og kompliserte manuskriptmateriale til Samfundets støtter. Skriveprosessen gjennomgikk faser det er vanskelig å rekonstruere. Både ES og HU presenterer materialet etter innhold og grad av utarbeidelse, med formodninger om genetisk sammenheng. I HIS vil inndelingen av manuskriptet i den elektroniske delen (HISe) følge manuskriptbeskrivelsen nedenfor, som relaterer delene til hverandre og til de øvrige manuskriptene. Der gis også referanse til omtalen i ES og HU.

NBO Ms. 4° 1112a består av fem udaterte korte deler som trolig hører til i begynnelsen av skriveprosessen fra 1875 av. NBO Ms. 4° 1112a har for lite ferdig utformet replikktekst til at det har kunnet tjene som grunnlag for etableringen av hovedteksten i HIS.

NBO Ms. 4° 1112b inneholder den første gjennomskrivningen av deler av dramaet, nemlig første akt og begynnelsen av annen akt. Scenegangen i NBO Ms. 4° 1112b er stort sett lik scenegangen i den endelige teksten, men noen av personene kommer ikke med videre, og replikkvekslingene blir utbygget og omformulert. Underveis i utformingen av første akt i NBO Ms. 4° 1112b har Ibsen notert noen engelske replikker på et dobbeltblad (NBO Ms. 8° 1931). Replikkene er tatt med i NBO Ms. 4° 1112b (og senere også i NBO Ms. 4° 1112c), men finnes ikke i den endelige teksten. Forskjellene mellom teksten i NBO Ms. 8° 1931 og det tilsvarende tekststedet i NBO Ms. 4° 1112b er små.

Ved en sammenligning av persongalleriet, scenegangen og replikkvekslingene i de fire arbeidsmanuskriptene NBO Ms. 4° 1112c–f ser man en utvikling mot trykkmanuskriptet. Allerede i NBO Ms. 4° 1112c er scenegangen stort sett som den blir i trykkmanuskriptet. Noen nye opptrinn kommer inn i NBO Ms. 4° 1112c og er med også i den endelige teksten, for eksempel innledningsscenen med Aune og Krap (som tidligere bare er nevnt i et notat i NBO Ms. 4° 1112a), samt sluttscenen i første akt med Lona Hessel som vil lufte ut hos Bernicks. Men i NBO Ms. 4° 1112d er innledningsscenen mellom Krap og Aune ikke med, selv om den er med i NBO Ms. 4° 1112c og igjen tas inn fra og med NBO Ms. 4° 1112e. Det kan være en forglemmelse fra Ibsens side, og det kan være grunnen til at han begynner forfra i NBO Ms. 4° 1112e. NBO Ms. 4° 1112e er nesten som en avskrift av NBO Ms. 4° 1112c når det gjelder innledningsscenen med Aune og Krap, og av NBO Ms. 4° 1112d for resten av teksten. Det er bare gjort små endringer. Dessuten slutter teksten nøyaktig samme sted som NBO Ms. 4° 1112d. Fra NBO Ms. 4° 1112e til NBO Ms. 4° 1112f er det bare noen få ord, en enkelt replikk og noe av tegnsettingen som er endret i den teksten disse to manuskriptene har felles.

NBO Ms. 4° 1112f inneholder sammenhengende tekst til begynnelsen av første akt og siste del av fjerde akt, med noen rettelser. Manuskriptet har trolig opprinnelig vært en full gjennomskrivning av dramaet, hvor de midterste legg er tapt, for leggnummereringen i det bevarte manuskriptet er 1, 2, 9, 10. Handlingsgangen i NBO Ms. 4° 1112f er i store trekk samsvarende med NBO Ms. 8° 956, men noen scener og replikkvekslinger blir i trykkmanuskriptet utbygget eller omformulert. Det gjelder for eksempel omtalen av jernbanesaken i første akt, Hilmar og Olafs samtale om Amerika og bjørnejakt, damenes samtale om affæren mellom Dinas mor og Johan Tønnesen og Dinas samtale med adjunkten om hvordan damene omtaler henne. Det finnes også mindre forskjeller i personlisten.

Førstetrykket baserer seg helt på trykkmanuskriptet (NBO Ms. 8° 956), og alle rettelser i trykkmanuskriptet er tatt til følge i førstetrykket. Forskjellene dem imellom gjelder: feil i trykkmanuskriptet som er rettet i førstetrykket (eks. «skiger» rettet til «skriger» s. 48; «skumlene» rettet til «skumlende» s. 66; «tid» rettet til «til» s. 112); noen få feil som er oppstått i førstetrykket (eks. «paa» for «på» s. [7]; «Du» for «du» s. 11; «skøne» for «skønne» s. 31) eller tegnsetting som er forandret bevisst eller ubevisst. Underveis i utformingen av trykkmanuskriptet brukte Ibsen baksiden av et brev fra Sigurd Ibsen datert 10. august [1877] (NBO Brevs. 200) til å lage utkast til en del av en replikk. Replikkteksten, som hører til sist i fjerde akt, er tatt med i trykkmanuskriptet, bare med endring av et semikolon til punktum. NBO Ms. 4° 1112b–f og NBO Ms. 8° 956 har vært benyttet under etableringen av HIS’ hovedtekst.

Første utgave utkom 11. oktober 1877 (i 6000 eksemplarer), og allerede 30. november samme år ble det nødvendig med en ny utgave (4000 eksemplarer). Det ser ut til at innsetting av kommaer foran leddsetninger, som vanligvis ble utført av August Larsen, Ibsens faste korrekturleser ved Gyldendal, ikke skjedde før i annen utgave. Trykkmanuskriptet og første utgave har stort sett ikke kommaer foran leddsetninger, men i annen utgave er kommaer satt inn i slike tilfeller. Kommabruken er ytterligere utvidet i tredje utgave. I et tapt brev fra 13. oktober 1877 skriver Ibsen til forlaget at han ønsker «midtsommertid» endret til «sommertid» (2. utg., s. 144) og «opvikler» til «opvigler» (2. utg., s. 121). Begge disse rettelsene tas inn i annen utgave. (Brevet er omtalt i de tekstkritiske bemerkninger i SU (7, 298), jf. Tidligere tekstkritiske utgaver nedenfor.) For hvert senere trykk kommer det inn nye feil i teksten som føres videre i de neste trykkene, eksempelvis: I annen utgave faller ordet «sammen» ut av en sceneanvisning (s. 79), og i en annen sceneanvisning blir «ud» endret til «bort» (s. 101); i tredje utgave endres rekkefølgen av de to ordene «ialfald dog» til «dog ialfald» (s. 200); i fjerde utgave endres «Forhængene» til «Forhænget» (s. 161). Fjerde utgave og FU er svært like; de har mange av de samme feilene ( «Tønneser» for «Tønnesen» (4. utg. s. 12); «histore» for «historie» (s. 17); «Sadstad» for «Sandstad» (s. 141)), noe som tyder på at de er trykt med samme sats. Fjerde utgave er et særtrykk av FU med samme sats, men nytt omslag, ny tittelside og nye arksignaturer.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved etableringen av hovedteksten er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert. Emendasjoner er foretatt med utgangspunkt i samtlige trykte utgaver samt trykk- og arbeidsmanuskriptene NBO Ms. 4° 1112b–f og NBO Ms. 8° 956.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er i hovedtrekk som offisiell norsk i samtiden ( for unntak, se Ord- og sakkommentarer).

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Samfundets støtter 1877 omfatter i hovedsak setterfeil som gal tegnsetting, majuskel for minuskel eller omvendt (for eksempel «Moder» for «moder», «de» for «De») samt feilstavinger (for eksempel «skøne» for «skønne»). Alle rettelser er anført i HIS’ tekstkritiske noteapparat. Når teksten avviker betydelig i kilder som anvendes ved rettelser, føres ikke tekst herfra i rettelsesnoten, og formuleringen «teksten mangler i» benyttes heller ikke. Den avvikende teksten vises derimot i sin sammenheng i den elektroniske delen av HIS. Dersom det er relevant for vår rettelse, vil tekstendringer i kilden det siteres fra, kommenteres kort i rettelsesnoten. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det dessuten til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875, HIS 1k, 34–40 og 146–48. Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er Samfundets støtter trykt i b. 6, med en innledning om tilblivelse, oversettelser, sekundærlitteratur og oppførelser s. I–VII. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I MU er Samfundets støtter trykt i b. 3. Tekstgrunnlaget for MU er FU (MU 5, [3]). Rettelser foretatt av Storm og et utvalg feil i FU og tidligere utgaver er oppgitt i MU (5, 15; tillegget). I ES 2 er deler av NBO Ms. 4° 1112 gjengitt på s. 263–324. Det redegjøres for manuskriptet og dets tilblivelse samt Ibsens tekstendringer i ES (3, 449–56). ES’ utgivere har ikke kjent til eller omtalt følgende manuskripter til Samfundets støtter: NBO Ms. 8° 1469, NBO Ms. 8° 1931 og replikkutkastet i NBO Brevs. 200. I SU er Samfundets støtter trykt i b. 4, tekstgrunnlaget oppgis (SU 7, 298) å være originalutgaven. Trykkfeil er rettet, og to av dem er nevnt (SU 7, 298). Dessuten nevner SU det nå tapte brevet fra Ibsen 13. oktober 1877 hvor han ber om å få rettet «midtsommertid» til «sommertid» og «opvikler» til «opvigler» (jf. Øvrige tekstkilder ovenfor). I HU er Samfundets støtter trykt i b. 8. Tekstgrunnlaget er trykkmanuskriptet (NBO Ms. 8° 956) (jf. HU 8, 153). Det redegjøres ikke for utgivernes rettelser, men rettelser foretatt av Ibsen (og en tilføyelse i August Larsens hånd, se Manuskriptbeskrivelse) i trykkmanuskriptet er tatt til følge i teksten (jf. HU 8, 242–43). HU gjengir en del av manuskriptmaterialet i sin helhet, nærmere bestemt NBO Ms. 8° 1469 og de delene av NBO Ms. 4° 1112 som ligger fjernt fra den endelige teksten (HU 8, 154–91). Resten av NBO Ms. 4° 1112 gjengis som utvalgte varianter til hovedteksten. I HU (19, 52) er replikkutkastet i NBO Brevs. 200 gjengitt. HU har ikke kjent til eller hatt tilgang til NBO Ms. 8° 1931.