Rosmersholm

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1894 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

ROSMERSHOLM

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

The male protagonist in Ibsen’s drama is a widower and a former minister. He has lost both his wife and his Christian faith. Now another woman stands by his side, as a friend and soul mate. Her new ideas and goals inspire him. But can he really trust her? Is it true that she had something to do with his wife’s death?

Front cover image was taken in Christiania in 1894 by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

ROSMERSHOLM

SKUESPIL I FIRE AKTER

AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

FR. BAGGES BOGTRYKKERI

1886

ROSMERSHOLM

Personerne

JOHANNES ROSMER, ejer af Rosmersholm, forhenværende sogneprest

REBEKKA WEST, i huset hos Rosmer

REKTOR KROLL, Rosmers svoger

ULRIK BRENDEL

PEDER MORTENSGÅRD

MADAM HELSETH, husholderske på Rosmersholm

Handlingen foregår på Rosmersholm, en gammel herregård i omegnen af en liden fjordby i det vestlige Norge.

FØRSTE AKT

Dagligstuen på Rosmersholm; rummelig, gammeldags og hyggelig. Foran på væggen til højre en kakkelovn pyntet med friske birkegrene og markblomster. Længere tilbage en dør. På bagvæggen fløjdør til forstuen. På væggen til venstre et vindu og foran dette en opsats med blomster og planter. Ved ovnen et bord med sofa og lænestole. Rundt om på væggene hænger ældre og nyere portrætter af prester, officerer og embedsmænd i uniform. Vinduet står åbent. Ligeså forstuedøren og den ydre husdør. Udenfor sés store gamle trær i en allé, som fører til gården. Sommeraften. Solen er nede.

Rebekka West sidder i en lænestol ved vinduet og hækler på et stort hvidt uldsjal, som næsten er færdigt. Af og til kikker hun spejdende ud mellem blomsterne. Lidt efter kommer madam Helseth ind fra højre.

MADAM HELSETH

Det er vel bedst, jeg begynder så småt at dække kveldsbordet, frøken?

REBEKKA WEST

Ja, gør De det. Pastoren må vel snart komme.

MADAM HELSETH

Trækker det ikke svært, dér frøkenen sidder?

REBEKKA

Jo, lidt. Vil De kanske lukke.

Madam Helseth går hen og lukker forstuedøren; derefter går hun til vinduet.

MADAM HELSETH vil lukke, ser ud

Men er det ikke pastoren, som går der borte?

REBEKKA hurtigt

Hvor?

(rejser sig)

Jo, det er ham.

(bag forhænget)

Gå til side. Lad ham ikke få øje på os.

MADAM HELSETH inde på gulvet

Nej tænk, frøken, – han begynder at gå møllevejen igen.

REBEKKA

Han gik møllevejen i forgårs også.

(kikker mellem forhænget og vinduskarmen)

Men nu skal vi se –

MADAM HELSETH

Våger han sig over kloppen?

REBEKKA

Det er det, jeg vil se.

(lidt efter)

Nej. Han vender om. Går ovenom idag også.

(går fra vinduet)

Lang omvej.

MADAM HELSETH

Herregud, ja. Det må vel falde tungt for pastoren at træ’ over den kloppen. Dér, hvor sligt noget er sket, dér –

REBEKKA lægger hækletøjet sammen

De hænger længe ved sine døde her på Rosmersholm.

MADAM HELSETH

Jeg tror nu det, jeg, frøken, at det er de døde, som hænger så længe ved Rosmersholm.

REBEKKA ser på hende

De døde?

MADAM HELSETH

Ja, det er næsten at sige, som om de ikke kunde komme sig helt bort ifra dem, som sidder igen.

REBEKKA

Hvorledes falder De på det?

MADAM HELSETH

Jo, for ellers kom vel ikke denne her hvide hesten, ved jeg.

REBEKKA

Ja, hvad er det egentlig for noget, dette med den hvide hesten, madam Helseth?

MADAM HELSETH

Å, det er ikke værdt at snakke om det. Sligt noget tror nu ikke De på heller.

REBEKKA

Tror da De på det?

MADAM HELSETH går hen og lukker vinduet

Å, jeg vil ikke være til nar for frøkenen.

(ser ud)

Nej – men er ikke pastoren der borte på møllevejen nu igen –?

REBEKKA ser udad

Den mand dér?

(går til vinduet)

Det er jo rektoren!

MADAM HELSETH

Ja, rigtig er det rektoren.

REBEKKA

Nej, det var da morsomt! For De skal se, han agter sig hid til os.

MADAM HELSETH

Han går såmænd rakt over kloppen, han. Og det endda hun var hans kødelige søster. – Nå, så går jeg ind og dækker kveldsbordet da, frøken.

Hun går ud til højre.

Rebekka står en stund ved vinduet; så hilser hun, smiler og nikker ud.

Det begynder at mørknes.

REBEKKA går hen og taler ud gennem døren til højre

Å, snille madam Helseth, De sørger vel for lidt extra godt på bordet. De ved nok hvad rektoren liker bedst.

MADAM HELSETH udenfor

Ja vel frøken. Skal så gøre.

REBEKKA åbner døren til forstuen

Nå endelig en gang –! Hjertelig velkommen, kære rektor!

REKTOR KROLL i forstuen, sætter sin stok fra sig

Tak. Jeg kommer altså ikke til ulejlighed?

REBEKKA

De? Fy skamme Dem –!

KROLL kommer ind

Altid elskværdig.

(ser sig om)

Er Rosmer kanske oppe på sit værelse?

REBEKKA

Nej, han er ude og går. Han er ble’t lidt længere, end han plejer. Men nu kommer han visst på øjeblikket.

(viser mod sofaen)

Vær så god at ta’ plads så længe.

KROLL lægger hatten fra sig

Mange tak.

(sætter sig og ser sig om)

Nej, hvor De har fåt den gamle stuen pyntelig og pén. Blomster både højt og lavt.

REBEKKA

Rosmer holder så svært af at ha’ friske levende blomster omkring sig.

KROLL

Det gør nok De også, tror jeg.

REBEKKA

Ja. Jeg synes, de bedøver så dejligt. Før måtte vi jo nægte os den fornøjelse.

KROLL nikker tungt

Stakkers Beate tålte ikke duften.

REBEKKA

Ikke farverne heller. Hun blev så rent fortumlet –

KROLL

Jeg husker det nok.

(i lettere tone)

Nå, hvorledes går det så her ude?

REBEKKA

Jo, her går al ting sin stille, jævne gang. Den ene dag som den anden. – Og inde hos Dem? Deres hustru –?

KROLL

Å, kære frøken West, lad os ikke tale om mit. I en familje er der altid et eller andet, som kommer på tvers. Især i slige tider, som de, vi lever i nu.

REBEKKA lidt efter, sætter sig i en lænestol ved sofaen

Hvorfor har De ikke set ud til os en eneste gang i hele skoleferierne?

KROLL

Nå, man bør da ikke sådan rende folk på dørene –

REBEKKA

Dersom De vidste, hvor vi har savnet Dem –

KROLL

– og så desuden har jeg jo været bortrejst –

REBEKKA

Ja, de par ugers tid. De har jo været omkring på folkemøder?

KROLL nikker

Og hvad siger De så til det? Havde De tænkt, at jeg på mine gamle dage skulde ble’t politisk agitator? Hvad?

REBEKKA smiler

Lidt har De nu altid agiteret, rektor Kroll.

KROLL

Nå ja, sådan for min private fornøjelse. Men herefterdags skal det sandelig bli’ alvor af. – Læser De nogensinde disse radikale bladene?

REBEKKA

Ja, kære rektor, jeg vil ikke nægte for, at –

KROLL

Kære frøken West, der er ikke noget at sige på det. Ikke for Deres vedkommende.

REBEKKA

Nej, det synes jeg også. Jeg må da følge med. Vide besked –

KROLL

Nå, under alle omstændigheder forlanger jeg jo ikke af Dem, som fruentimmer, at De skal ta’ afgjort parti i den borgertvist, – borgerkrig kunde jeg gerne sige, som raser her. – Men De har altså læst, hvorledes disse herrer af «folket» har behaget at overfuse mig? Hvilke infame grovheder de har trod at turde tillade sig?

REBEKKA

Ja, men jeg synes, De har bidt ganske fyndigt fra Dem.

KROLL

Det har jeg. Det tør jeg selv sige. For nu har jeg fåt blod på tand. Og de skal få føle, at jeg ikke er den mand, som godvillig lægger ryggen til rette –.

(afbryder)

Nej, men hør nu, – lad os ikke komme ind på dette sørgelige og oprivende emne iaften.

REBEKKA

Nej, lad os ikke det, kære rektor.

KROLL

Sig mig heller, hvorledes De egentlig trives her på Rosmersholm nu, efter at De er ble’t alene? Efter at vor stakkers Beate –?

REBEKKA

Jo tak; jeg trives nok så godt her. En stor tomhed er der jo efter hende i mange måder. Og savn og sorg også, – naturligvis. Men ellers så –

KROLL

Tænker De at bli’ her? Sådan stadigt, mener jeg.

REBEKKA

Å kære rektor, jeg tænker såmænd hverken det ene eller det andet. Jeg er jo rigtignok ble’t så husvant nu, at jeg næsten synes jeg hører til her, jeg også.

KROLL

Ja De. Det skulde jeg da vel mene.

REBEKKA

Og så længe herr Rosmer finder, at jeg kan være til nogen hygge og nytte for ham, – ja, så blir jeg her vel sagtens, kan jeg tro.

KROLL ser bevæget på hende

Ved De hvad, – der er noget stort i dette, for en kvinde, således at la’ hele sin ungdom gå hen under opofrelser for andre.

REBEKKA

Å, hvad havde jeg ellers havt at leve for?

KROLL

Først gik De her i dette evindelige stræv med Deres lamme, urimelige plejefar –

REBEKKA

De må ikke tro doktor West var så urimelig der oppe i Finmarken. Det var de forfærdelige sjørejser, som knækked ham. Men da vi så var flyttet her ned, – ja, da kom der jo et par svære år, inden han fik stridt ud.

KROLL

Blev de ikke endda sværere for Dem, de år, som kom bagefter?

REBEKKA

Nej, hvor kan De da tale så! Jeg, som holdt så inderlig af Beate –. Og så sørgeligt, som hun, stakker, trængte til pleje og skånsom omgang.

KROLL

Tak og pris skal De ha’, fordi De mindes hende med overbærenhed.

REBEKKA flytter sig lidt nærmere

Kære rektor, De siger dette så vakkert og hjerteligt, så jeg er viss på, der ikke ligger nogen misstemning under.

KROLL

Misstemning? Hvad mener De med det?

REBEKKA

Nå, det vilde jo slet ikke være så underligt, om De følte det som noget pinsomt at se mig fremmede menneske gå og skalte og valte her på Rosmersholm.

KROLL

Nej men hvor i al verden –!

REBEKKA

Men det gør De altså ikke.

(rækker ham hånden)

Tak, kære rektor! Tak, tak for det.

KROLL

Men hvor i al verden har De kunnet falde på en sådan tanke?

REBEKKA

Jeg begyndte at bli’ lidt ræd, siden De kom så sjelden ud til os.

KROLL

Da har De sandelig været artig på vildspor, frøken West. Og desuden, – her er jo ingen ting forandret i selve sagen. Det var jo Dem, – og Dem alene, – som stod for styret her allerede i stakkers Beates sidste ulykkelige levetid.

REBEKKA

Det var nu mere som et slags regentskab i husfruens navn.

KROLL

Hvorom alting er –. Ved De hvad, frøken West, – jeg for min del skulde sandelig ikke ha’ noget imod, om De –. Men det går vel ikke an at sige sligt noget.

REBEKKA

Hvilket, mener De?

KROLL

Om det kunde føje sig så, at De tog den tomme plads –

REBEKKA

Jeg har den plads jeg ønsker, herr rektor.

KROLL

I gavnet, ja; men ikke i –

REBEKKA afbryder ham alvorligt

Skam Dem dog, rektor Kroll. Hvor kan De sidde og spase om sådant?

KROLL

Å ja, vor gode Johannes Rosmer synes sagtens, han har fåt mere end nok af ægtestanden. Men alligevel –

REBEKKA

Ved De hvad, – jeg må næsten le af Dem.

KROLL

Alligevel –. Sig mig engang, frøken West –. Hvis det er tilladt at spørge –. Hvor gammel er De egentlig?

REBEKKA

Med skam at melde, så har jeg såmænd fyldt de ni og tyve, herr rektor. Jeg går nu i det tredivte.

KROLL

Ja-ja. Og Rosmer, – hvor gammel er han? Lad mig se. Han er fem år yngre end jeg. Nå, han er altså godt og vel tre og firti. Jeg synes, det vilde passe bra’.

REBEKKA rejser sig

Ja-visst, ja-visst. Det vilde passe udmærket. – Drikker De té med os i aften?

KROLL

Ja tak. Jeg havde tænkt at slå mig ned her. For der er en sag, som jeg må tale med vor gode ven om. – Og så, frøken West, – for at De ikke skal komme på gale tanker igen, så vil jeg se herud alt som tiest, – ligesom i gamle dage.

REBEKKA

Å ja, gør endelig det.

(ryster hans hænder)

Tak, tak! De er da rigtig inderlig snil alligevel.

KROLL brummer lidt

Så? Det er såmænd mere end jeg får høre hjemme.

Johannes Rosmer kommer ind gennem døren til højre.

REBEKKA

Herr Rosmer, – kan De se, hvem der sidder her?

JOHANNES ROSMER

Madam Helseth fortalte det.

Rektor Kroll har rejst sig.

ROSMER mildt og dæmpet, trykker hans hænder

Velkommen til huset igen, kære Kroll.

(lægger hænderne på hans skuldre og ser ham ind i øjnene)

Du kære gamle ven! Det var nok det jeg vidste, at engang måtte det bli’ som før imellem os.

KROLL

Men snille menneske, – har du også været inde på den forrykte indbildning, at der skulde være noget ivejen!

REBEKKA til Rosmer

Ja tænk, – hvor dejligt, at det bare var en indbildning.

ROSMER

Var det virkelig det, Kroll? Men hvorfor trak du dig da så rent tilbage fra os?

KROLL alvorlig og dæmpet

Fordi jeg ikke vilde gå her som et levende minde om dine ulykkelige år – og om hende, – som endte i møllefossen.

ROSMER

Det var jo vakkert tænkt af dig. Du er jo altid så hensynsfuld. Men det var aldeles unødvendigt at bli’ borte af den grund. – Kom, du; lad os sætte os i sofaen.

(de sætter sig)

Nej, det står sandelig ikke for mig som nogen pine at tænke på Beate. Vi taler daglig om hende. Hun hører endnu ligesom huset til, synes vi.

KROLL

Gør I virkelig det?

REBEKKA tænder lampen

Ja, det gør vi da rigtignok.

ROSMER

Det er jo så lige til. Vi holdt jo begge to så inderlig af hende. Og både Rebek– både frøken West og jeg, vi véd med os selv, at vi gjorde, hvad der stod i vor magt, for den stakkers hjemsøgte. Vi har ingen ting at bebrejde os. – Derfor så synes jeg, der er noget mildt og blødt i det at tænke på Beate nu.

KROLL

I kære prægtige mennesker! Fra nu af kommer jeg ud til jer hver dag.

REBEKKA sætter sig i en lænestol

Ja, lad os nu bare se, at De holder ord.

ROSMER noget dvælende

Du, Kroll, – jeg skulde højlig ønsket, at omgangen mellem os aldrig var ble’t afbrudt. Du har jo været som en selvskreven rådgiver for mig sålænge vi har kendt hinanden. Lige fra jeg blev student.

KROLL

Nå ja; og det sætter jeg overmåde stor pris på. Er der kanske nu noget særligt –?

ROSMER

Der er mangt og meget, som jeg så gerne vilde tale uforbeholdent med dig om. Sådan lige ud af hjertet.

REBEKKA

Ja, ikke sandt, herr Rosmer? Jeg synes, det måtte være så godt – mellem gamle venner –

KROLL

Å du kan såmænd tro, jeg har endnu mere at tale med dig om. For nu er jeg ble’t aktiv politiker, som du nok ved.

ROSMER

Ja, du er jo det. Hvorledes gik det egentlig til?

KROLL

Jeg måtte, du. Måtte, så nødig jeg end vilde. Det går umulig an nu længer at stå som ørkesløs tilskuer. Nu, da de radikale så sørgeligt er kommet til magten, – nu er det på høj tid –. Derfor har jeg også fåt vor lille vennekreds inde i byen til at slutte sig engere sammen. Det er på høj tid, siger jeg!

REBEKKA med et let smil

Ja, er det ikke egentlig nu temmelig sent?

KROLL

Unegtelig havde det været heldigst, om vi havde standset strømmen på et tidligere tidspunkt. Men hvem kunde vel forudsé, hvad der vilde komme? Jeg i alle fald ikke.

(rejser sig og går om på gulvet)

Jo, nu har jeg rigtignok fåt øjnene op. For nu er oprørsånden trængt ind i selve skolen.

ROSMER

I skolen? Dog vel ikke i din skole?

KROLL

Jo så sandelig er den det. I min egen skole. Hvad synes du! Jeg er kommen under vejr med, at gutterne i øverste klasse, – det vil da sige en del af gutterne, – de har nu i over et halvt år havt en hemmelig forening og der holder de Mortensgårds avis!

REBEKKA

Å, «Blinkfyret».

KROLL

Ja, synes De ikke det er en sund åndsføde for vordende embedsmænd? Men det traurigste ved sagen er, at det er alle de begavede gutter i klassen, som har rottet sig sammen og stiftet dette komplot imod mig. Det er bare stymperne og eftersidderne, som har holdt sig udenfor.

REBEKKA

Går da dette Dem så nær til hjerte, rektor?

KROLL

Om det gør! Således at se mig hæmmet og modarbejdet i min livsgerning.

(sagtere)

Men jeg havde nær sagt, at det fik endda være for hvad det var. Men nu kommer det aller værste.

(ser sig om)

Her er vel ingen, som lytter ved dørene?

REBEKKA

Å aldeles ikke.

KROLL

Så skal I da vide, at tvedragten og oprøret er trængt ind i mit eget hus. I mit eget rolige hjem. Har forstyrret familjelivets fred for mig.

ROSMER rejser sig

Hvad siger du! Hjemme hos dig –?

REBEKKA går hen til rektoren

Men kære, hvad er der da hændt?

KROLL

Vil De tænke Dem til, at mine egne børn –. Kort og godt, – det er Laurits, som er formand for skolekomplottet. Og Hilda har broderet en rød mappe til at gemme «Blinkfyret» i.

ROSMER

Det havde jeg da aldrig drømt om, – at hos dig, – i dit hus –

KROLL

Nej, hvem kunde vel drømme om sligt? I mit hus, hvor der altid har hersket lydighed og orden, – hvor der hidtil kun har rådet en eneste samdrægtig vilje –

REBEKKA

Hvorledes tar Deres hustru dette her?

KROLL

Ja se, det er nu det utroligste af alt sammen. Hun, som alle sine dage – både i stort og i småt – har delt mine meninger og billiget alle mine anskuelser, hun er sandelig ikke fri for at hælde over til børnenes side i mange stykker. Og så gir hun mig skylden, for hvad der er sket. Hun siger, at jeg virker kuende på de unge. Ret som om ikke det var nødvendigt at –. Nå, således har jeg ufreden gående hjemme. Men jeg taler naturligvis så lidet om det, som muligt. Sligt bør jo helst dysses ned.

(driver opover gulvet)

Å ja, ja, ja.

Han stiller sig med hænderne på ryggen ved vinduet og ser ud.

REBEKKA har nærmet sig Rosmer og siger sagte, hurtigt og ubemærket af rektoren

Gør det!

ROSMER ligeså

Ikke i aften.

REBEKKA som før

Jo netop.

Hun går hen og steller med lampen.

KROLL kommer fremover gulvet

Ja, min kære Rosmer, nu ved du altså, hvorledes tidsånden har kastet sine skygger både ind i mit husliv og over min embedsgerning. Og denne fordærvelige, nedbrydende og opløsende tidsånd skulde jeg ikke bekæmpe med alle de våben, jeg kan overkomme? Jo, du, det agter jeg rigtignok at gøre. Og det både i skrift og i tale.

ROSMER

Har du nu også håb om, at du kan udrette noget på den måde?

KROLL

Jeg vil i alle fald aftjene min statsborgerlige værnepligt. Og jeg mener, det er enhver fædrelandssindet og for den gode sag bekymret mands skyldighed at gøre det samme. Ser du, – derfor er det nærmest, at jeg er kommet her ud til dig i aften.

ROSMER

Men kære, hvad mener du –? Hvad skal jeg –?

KROLL

Du skal hjælpe dine gamle venner. Gøre som vi andre. Ta’ hånd i med så godt du kan.

REBEKKA

Men rektor Kroll, De kender jo herr Rosmers ulyst til sligt noget.

KROLL

Den ulyst får han se at overvinde nu. – Du følger ikke nok med, Rosmer. Du sidder her og murer dig inde med dine historiske samlinger. Gud bevares, – al respekt for stamtavler og hvad dertil hører. Men tiden er ikke for den slags sysler – desværre. Du gør dig ingen forestilling om, hvorledes tilstanden er ude omkring i landet. Der er vendt op og ned på, snart sagt, hvert eneste begreb. Det vil bli et kæmpearbejde at få alle de vildfarelser ryddet ud igen.

ROSMER

Det tror jeg også. Men det slags arbejde ligger slet ikke for mig.

REBEKKA

Og så tror jeg nok, at herr Rosmer er kommet til at se på tingene i livet med åbnere øjne end før.

KROLL studser

Åbnere?

REBEKKA

Ja, eller friere da. Mere uhildet.

KROLL

Hvad skal dette her sige? Rosmer, – du kunde dog vel aldrig være så svag at la’ dig dåre af en slig tilfældighed, som den, at massehøvdingerne har vundet en midlertidig sejr!

ROSMER

Kære, du ved jo, hvor liden forstand jeg har på politik. Men jeg synes rigtignok, at der i de senere år er kommet ligesom noget mere selvstændighed ind i de enkeltes tænkning.

KROLL

Nå, – og det betragter du sådan uden videre som et gode! For resten tar du nok betydelig fejl, min ven. Forhør dig bare om, hvad det er for meninger, som har kurs blandt radikalerne, både her ude og inde i byen. Det er ikke en snus andet, end den visdom, som forkyndes i «Blinkfyret».

REBEKKA

Ja, Mortensgård har stor magt over mange her omkring.

KROLL

Ja, tænke sig til! En mand med en så tilsmudset fortid. Et menneske, som for usædeligt forhold er dømt fra sin lærerbestilling –! Slig en gir sig til at agere folkeleder! Og det går! Det går virkelig! Nu vil han udvide sit blad, hører jeg. Jeg ved fra sikker kilde, at han søger efter en habil medarbejder.

REBEKKA

Det er underligt, synes jeg, at ikke De og Deres venner stiller noget op imod ham.

KROLL

Det er netop det, vi vil gøre nu. Idag har vi købt «Amtstidenden». Pengespørsmålet frembød ingen vanskeligheder. Men –

(vender sig til Rosmer)

Ja, nu er jeg inde på mit egentlige ærinde til dig. Det er ledelsen, – den journalistiske ledelse, som det kniber med, ser du. – Sig mig, Rosmer, – skulde ikke du for den gode sags skyld føle dig opfordret til at overta’ den?

ROSMER næsten forskrækket

Jeg!

REBEKKA

Nej, men hvor kan De da tænke Dem sligt!

KROLL

At du har skræk for folkemøderne og ikke vil udsætte dig for den konfekt, som der vanker, det er jo nok så rimeligt. Men en redaktørs mere tilbagetrukne virksomhed, eller, rettere sagt –

ROSMER

Nej, nej, kære ven, dette her må du ikke be’ mig om.

KROLL

Jeg selv skulde så inderlig gerne forsøge mig i den retning også. Men det vilde bli’ aldeles uoverkommeligt for mig. Jeg er allerede i forvejen så bebyrdet med en utallighed af gøremål –. Du derimod, som nu ikke længer trykkes af nogen embedsgerning. – Vi andre vil naturligvis hjælpe dig så godt vi formår.

ROSMER

Jeg kan ikke, Kroll. Jeg duer ikke til det.

KROLL

Duer ikke? Det samme sa’ du, da din far skaffed dig kaldet –

ROSMER

Jeg havde ret. Derfor gik jeg også min vej.

KROLL

Å bli’ du bare lige så flink redaktør som du var prest, så skal vi være fornøjet.

ROSMER

Kære Kroll, – nu siger jeg dig én gang for alle, – jeg gør det ikke.

KROLL

Nå, så låner du os da vel dit navn i alle fald.

ROSMER

Mit navn?

KROLL

Ja, allerede navnet Johannes Rosmer vil være en vinding for bladet. Vi andre går jo og gælder for udprægede partimænd. Jeg selv skal endog være udskreget som en arg fanatiker, hører jeg. Derfor kan ikke vi regne på, under eget navn, at skaffe bladet synderlig indgang hos de vildledte masser. Du derimod, – du har altid holdt dig udenfor striden. Dit milde redelige sindelag, – dit fine tænkesæt, – din uantastelige hæderlighed er kendt og skattet af alle her omkring. Og så den agtelse og respekt, som din tidligere prestelige stilling omgir dig med. Og så endelig familjenavnets ærværdighed, du!

ROSMER

Å familjenavnet –

KROLL peger mod portrætterne

Rosmerne til Rosmersholm, – prester og officerer. Højt betroede embedsmænd. Korrekte hædersmænd alle sammen, – en æt, som nu snart i et par hundrede år har siddet her som den første i distriktet.

(lægger hånden på hans skulder)

Rosmer, – du skylder dig selv og din slægts traditioner at være med og værne om alt det, som hidtil har været godkendt i vort samfund.

(vender sig)

Ja, hvad siger De, frøken West?

REBEKKA med en let, stille latter

Kære rektor, – for mig er dette her så usigelig latterligt at høre på.

KROLL

Hvad for noget! Latterligt?

REBEKKA

Ja, for nu vil jeg sige Dem rent ud –

ROSMER hurtigt

Nej, nej, – lad være! Ikke nu!

KROLL ser afvekslende på dem

Men hvad i al verden, kære venner –?

(afbryder)

Hm!

Madam Helseth kommer i døren til højre.

MADAM HELSETH

Der er en mand ude i køkkengangen. Han si’er, at han vil hilse på pastoren.

ROSMER lettet

Ah så. Ja, bed ham værs’god komme ind.

MADAM HELSETH

Her ind i stuen?

ROSMER

Ja vel.

MADAM HELSETH

Men han ser nok ikke slig ud, at en kan slippe ham ind i stuen.

REBEKKA

Hvorledes ser han da ud, madam Helseth?

MADAM HELSETH

Å det er nok ikke videre, det, frøken.

ROSMER

Sa’ han ikke, hvad han heder?

MADAM HELSETH

Jo, jeg synes han sa’, at han heder Hekman eller noget sligt.

ROSMER

Jeg kender ingen af det navn.

MADAM HELSETH

Og så sa’ han, at han hed Uldrik også.

ROSMER studser

Ulrik – Hetman! Var det så?

MADAM HELSETH

Ja, Hetman var det.

KROLL

Det navn har jeg visst hørt før –

REBEKKA

Det var jo det navn, som han brugte at skrive under, han, denne underlige –

ROSMER til Kroll

Det er Ulrik Brendels forfatternavn, du.

KROLL

Den forlorne Ulrik Brendel. Ganske rigtig.

REBEKKA

Så han er i live endnu.

ROSMER

Han rejste om med et teaterselskab, trode jeg.

KROLL

Det sidste, jeg hørte om ham, var, at han sad i arbejdsanstalten.

ROSMER

Bed ham komme ind, madam Helseth.

MADAM HELSETH

Jaja.

Hun går.

KROLL

Vil du virkelig tåle det menneske i din stue?

ROSMER

Å du ved jo, at han var min lærer en tid.

KROLL

Ja, jeg ved, at han gik her og propped dig hodet fuldt med oprørske meninger og at din far så jog ham på porten med sin ridepidsk.

ROSMER lidt bittert

Far var major her hjemme i sit hus også.

KROLL

Tak du ham i hans grav for det, min kære Rosmer. Nå!

Madam Helseth åbner døren til højre for Ulrik Brendel, går igen og lukker efter ham. Han er en stadselig, noget udtæret men rask og rørig skikkelse med gråt hår og skæg. For resten klædt som en almindelig landstryger. Tyndslidt frakke; dårligt skotøj; skjorte ses ikke. Gamle sorte handsker påtrukne; en blød smudsig hat sammenklappet under armen og en spadsérstok i hånden.

ULRIK BRENDEL først usikker, går så raskt hen til rektoren og byder hånden frem

God aften, Johannes!

KROLL

Undskyld –

BRENDEL

Havde du ventet, at du skulde få se mig igen? Og det indenfor disse forhadte mure?

KROLL

Undskyld –.

(peger)

Dér –

BRENDEL vender sig

Rigtig. Der har vi ham. Johannes, – min gut, – du, hvem jeg har elsket mest –!

ROSMER rækker ham hånden

Min gamle lærer.

BRENDEL

Trods visse erindringer så vilde jeg dog ikke passere Rosmersholm forbi uden at aflægge en flygtig visit.

ROSMER

Her er De hjertelig velkommen nu. Vær sikker på det.

BRENDEL

Ah, denne tiltrækkende dame –?

(bukker)

Fru provstinden naturligvis.

ROSMER

Frøken West.

BRENDEL

Formentlig en nær pårørende. Og hin ubekendte –? En embedsbroder, kan jeg se.

ROSMER

Rektor Kroll.

BRENDEL

Kroll? Kroll? Bi lidt. Har De studeret filologi i Deres unge dage?

KROLL

Ja selvfølgelig.

BRENDEL

Men Donnerwetter, så har jeg jo kendt dig!

KROLL

Undskyld –

BRENDEL

Var ikke du –

KROLL

Undskyld –

BRENDEL

– en af hine dydens drabanter, som fik mig udstødt af diskussionsforeningen?

KROLL

Det kan gerne være. Men jeg protesterer imod ethvert nærmere bekendtskab.

BRENDEL

Nå-nå! Nach Belieben, herr doktor. Det kan komme mig ud på et. Ulrik Brendel blir den mand han er alligevel.

REBEKKA

De agter Dem vel indover til byen, herr Brendel?

BRENDEL

Fru pastorinden har truffet det. Med visse mellemrum er jeg nødt til at slå et slag for tilværelsen. Jeg gør det ikke gerne; men – enfin – den tvingende nødvendighed –

ROSMER

Å men kære herr Brendel, må da ikke jeg få lov til at hjælpe Dem med noget? På en eller anden måde, mener jeg –

BRENDEL

Ha, et sådant forslag! Kunde du ville makulere det bånd, som sammenknytter os? Aldrig, Johannes, – aldrig!

ROSMER

Men hvad tænker De da at ta’ Dem til i byen? De kan tro, det vil ikke falde Dem så let –

BRENDEL

Lad mig om det, min gut. Tærningerne er kastede. Således, som jeg her står for dig, er jeg ude på en omfattende rejse. Mere omfattende, end alle mine tidligere strejftog tilsammen.

(til rektor Kroll)

Turde jeg spørge herr professoren – unter uns –, findes der et nogenlunde anstændigt, respektabelt og rummeligt forsamlingslokale i Deres agtede by?

KROLL

Det rummeligste er arbejderforeningens sal.

BRENDEL

Har herr docenten nogen kvalificeret indflydelse i denne vistnok meget gavnlige forening?

KROLL

Jeg har ikke noget med den at skaffe.

REBEKKA til Brendel

De bør henvende Dem til Peder Mortensgård.

BRENDEL

Pardon, madame, – hvad er det for en idiot?

ROSMER

Hvorfor skal De nu just tro, han er en idiot?

BRENDEL

Hører jeg ikke fluks på navnet, at det bæres af en plebejer?

KROLL

Det svar havde jeg ikke ventet.

BRENDEL

Men jeg vil overvinde mig. Der er ikke andet for. Når man, – således som jeg, – står på et vendepunkt i sit liv –. Det er afgjort. Jeg sætter mig i forbindelse med personen, – indleder direkte underhandlinger –

ROSMER

Står De virkelig for alvor på et vendepunkt?

BRENDEL

Ved ikke min egen gut, at hvor Ulrik Brendel står, der står han altid for alvor? – Jo, du, nu vil jeg iføre mig et nyt menneske. Træde ud af den reserverte tilbageholdenhed, som jeg hidtil har iagttaget.

ROSMER

Hvorledes –?

BRENDEL

Jeg vil gribe ind i livet med en virksom hånd. Træde frem. Træde op. Det er en stormbevæget solhvervstid vi ånder i. – Nu vil jeg lægge min skærv på frigørelsens alter.

KROLL

Vil De også –?

BRENDEL til dem alle

Besidder almenheden her noget nøjere kendskab til mine spredte skrifter?

KROLL

Nej, jeg må oprigtig tilstå, at –

REBEKKA

Jeg har læst adskilligt. For min plejefar ejed dem.

BRENDEL

Skønne husfrue, – da har De spildt Deres tid. Thi det er noget pøjt, skal jeg sige Dem.

REBEKKA

Så?

BRENDEL

Hvad De har læst, ja. Mine betydningsfulde værker kender hverken mand eller kvinde. Ingen – uden jeg selv.

REBEKKA

Hvorledes går det til?

BRENDEL

Fordi de ikke er skrevne.

ROSMER

Men kære herr Brendel –

BRENDEL

Du ved, min Johannes, at jeg er et stykke af en sybarit. En Feinschmecker. Har været så alle mine dage. Jeg holder af at nyde i ensomhed. Thi da nyder jeg dobbelt. Tifold dobbelt. Ser du, – når gyldne drømme daled ned over mig, – omtåged mig, – når nye, svimlende, vidtrækkende tanker fødtes i mig, – omvifted mig med bærende vinger, – da formed jeg det ud i digt, i syner, i billeder. Sådan i de store omrids, forstår du.

ROSMER

Ja, ja.

BRENDEL

Å, hvorledes jeg har nydt og svælget i mine dage, du! Udformningens gådefulde salighed, – sådan i de store omrids, som sagt, – bifaldet, takken, berømmelsen, laurbærkronen, – alt har jeg indkasseret med fulde, glædeskælvende hænder. Mættet mig i mine lønlige forestillinger med en fryd, – å, så svimlende stor –!

KROLL

Hm –.

ROSMER

Men aldrig skrevet det ned?

BRENDEL

Ikke et ord. Dette platte skriverhåndværk har altid vakt en kvalmende ulyst i mig. Og hvorfor skulde jeg også profanere mine egne idealer, når jeg kunde nyde dem i renhed og for mig selv? Men nu skal de offres. Sandelig, – jeg er tilmode ved det, som en mor, der lægger unge døtre i ægtemænds arme. Men jeg offrer dem alligevel, – offrer dem på frigørelsens alter. En række af vel udformede foredrag – hele landet over –!

REBEKKA livfuldt

Dette er stort af Dem, herr Brendel! De gir det dyreste, De ejer.

ROSMER

Det eneste.

REBEKKA ser betydningsfuldt på Rosmer

Hvor mange er der vel, som gør det? Som tør det?

ROSMER gengælder blikket

Hvem ved?

BRENDEL

Forsamlingen er bevæget. Det kvæger mit hjerte – og styrker viljen. Og dermed så skrider jeg altså til handling. Dog én ting –.

(til rektoren)

Kan De sige mig, herr præceptor, – findes der en afholdsforening i byen? En total-afholdsforening? Det gør der naturligvis.

KROLL

Ja, til tjeneste. Jeg er selv formand.

BRENDEL

Kunde jeg ikke se det på Dem! Nå, da er det ikke umuligt, at jeg kommer hjem til Dem og skriver mig ind for en uges tid.

KROLL

Undskyld, – vi modtar ikke medlemmer på ugevis.

BRENDEL

A la bonheur, herr pædagog. Ulrik Brendel har aldrig rendt den slags foreninger på dørene.

(vender sig)

Men jeg tør ikke forlænge mit ophold i dette hus, så rigt på minder. Jeg må til byen og vælge mig et passende logis. Der findes dog vel et ordentligt hotel, vil jeg håbe.

REBEKKA

Vil De ikke drikke lidt varmt, før De går?

BRENDEL

Hvad slags varmt, min nådige?

REBEKKA

En kop té eller –

BRENDEL

Jeg takker husets rundhåndede værtinde. Men jeg lægger ikke gerne beslag på den private gæstfrihed.

(hilser med hånden)

Lev vel, mine herskaber!

(går mod døren men vender om)

Å, det er s’gu sandt –. Johannes, – pastor Rosmer, – vil du gøre din fordums lærer en tjeneste for mangeårigt venskabs skyld?

ROSMER

Ja så inderlig gerne.

BRENDEL

Godt. Så lån mig – for en dags tid eller to – en strøgen mansketskjorte.

ROSMER

Ikke andet end det!

BRENDEL

For, ser du, jeg rejser til fods – denne gang. Min kuffert blir sendt bagefter.

ROSMER

Ja vel. Men er der så ikke noget andet?

BRENDEL

Jo, ved du hvad, – du kunde kanske undvære en ældre, benyttet sommerfrakke?

ROSMER

Ja, ja, det kan jeg så visst.

BRENDEL

Og dersom der skulde høre et par anstændige støvler til den frakken –

ROSMER

Det skal der nok bli’ råd for. Så snart vi får vide adressen, skal vi sende sagerne ind.

BRENDEL

På ingen måde. Ikke nogen ulejlighed for min skyld! Jeg tar de bagateller med.

ROSMER

Godt, godt. Vil De så følge med mig ovenpå.

REBEKKA

Lad heller mig. Jeg og madam Helseth skal nok besørge det.

BRENDEL

Aldrig tillader jeg, at denne distingverte dame –!

REBEKKA

Å hvad! Kom De bare, herr Brendel.

Hun går ud til højre.

ROSMER holder ham tilbage

Sig mig, – er der ikke ellers noget, jeg kunde tjene Dem med?

BRENDEL

Jeg ved i sandhed ikke hvad det skulde være. Jo, død og helvede, – når jeg tænker mig om –! Johannes, – har du tilfældigvis otte kroner på dig?

ROSMER

Nu skal vi se.

(åbner portemonnæen)

Her har jeg to tikronesedler.

BRENDEL

Ja, ja, det kan være det samme. Jeg kan ta’ dem. Får dem altid vekslet inde i byen. Tak så længe. Husk på, det var to tiere jeg fik. God nat, du, min egen kære gut! God nat, min agtede herre!

Han går til højre, hvor Rosmer tar afsked og lukker døren efter ham.

KROLL

Forbarmende gud, – det var altså den Ulrik Brendel, som folk engang trode, der skulde bli noget stort af i verden.

ROSMER stille

Han har i alle fald havt mod til at leve livet efter sit eget hode. Jeg synes ikke det er så lidet endda.

KROLL

Hvad nu? Et sligt liv som hans! Jeg tror så nær, at han var mand for at forvirre dine begreber endnu engang.

ROSMER

Å nej, du. Nu er jeg kommen på det rene med mig selv i alle dele.

KROLL

Gid det var så vel, kære Rosmer. For du er så svært modtagelig for indtryk udenfra.

ROSMER

Lad os sætte os. Og så vil jeg tale med dig.

KROLL

Ja lad os.

De sætter sig i sofaen.

ROSMER lidt efter

Synes du ikke, vi har det godt og hyggeligt her?

KROLL

Jo, nu er her ble’t godt og hyggeligt – og fredsomt. Ja, du har fåt dig et hjem, du, Rosmer. Og jeg har mistet mit.

ROSMER

Kære, sig ikke så. Det, som nu er splittet, det vil nok heles igen.

KROLL

Aldrig. Aldrig. Brodden vil bli siddende i. Det kan aldrig bli som før.

ROSMER

Hør nu her, Kroll. Vi to har nu ståt hinanden nær i så mange, mange år. Synes du, det er tænkeligt, at vort venskab kunde gå overstyr?

KROLL

Jeg ved ikke den ting i verden, som kunde bryde mellem os. Hvorledes falder du på sligt?

ROSMER

Fordi du lægger en så afgørende vægt på enighed i meninger og synsmåder.

KROLL

Nå ja; men vi to er da så omtrent enige. I de store kernespørsmål i alle fald.

ROSMER sagte

Nej. Ikke nu længer.

KROLL vil springe op

Hvad er dette her!

ROSMER holder på ham

Nej, du må bli’ siddende. Jeg bér dig, Kroll.

KROLL

Hvad er det for noget? Jeg forstår dig ikke. Tal da rent ud!

ROSMER

Der er kommet en ny sommer i mit sind. Et nyt ungdomssyn. Og derfor så står jeg nu der –

KROLL

Hvor, – hvor står du?

ROSMER

Der, hvor dine børn står.

KROLL

Du? Du! Det er da vel umuligt! Hvor står du, siger du?

ROSMER

På samme side som Laurits og Hilda.

KROLL sænker hodet

Frafalden. Johannes Rosmer frafalden.

ROSMER

Jeg skulde ha’ følt mig så glad, – så inderlig lykkelig ved det, som du kalder frafaldet. Men så led jeg pinligt alligevel. For jeg vidste jo nok, at det vilde volde dig en bitter sorg.

KROLL

Rosmer, – Rosmer! Dette forvinder jeg aldrig.

(ser tungt på ham)

Å, at også du kan ville være med og række hånd til fordærvelsens og forstyrrelsens værk i dette ulykkelige land.

ROSMER

Det er frigørelsens værk, jeg vil være med på.

KROLL

Ja, jeg ved det nok. Således kaldes det både af forførerne og af de vildledte. Men synes du da, at der er nogen frigørelse at vente af den ånd, som nu holder på at forgifte hele vort samfundsliv?

ROSMER

Jeg slutter mig ikke til den ånd, som råder. Ikke til nogen af de stridende. Jeg vil prøve på at samle menneskene sammen fra alle sider. Så mange og så inderligt jeg bare formår det. Jeg vil leve og sætte alle mine livsens kræfter ind på dette ene, – at skabe det sande folkedømme i landet.

KROLL

Så du synes ikke vi har folkedømme nok! Jeg for min part synes vi alle til hobe er på god vej til at drages ned i det mudder, hvor ellers kun almuen plejer at trives.

ROSMER

Just derfor stiller jeg folkedømmets sande opgave.

KROLL

Hvilken opgave?

ROSMER

At gøre alle mennesker i landet til adelsmennesker.

KROLL

Alle mennesker –!

ROSMER

Så mange som muligt i alle fald.

KROLL

Ved hvilke midler?

ROSMER

Ved at frigøre sindene og luttre viljerne, tænker jeg.

KROLL

Du er en drømmer, Rosmer. Vil du frigøre dem? Vil du luttre dem?

ROSMER

Nej, kære, – jeg vil bare søge at vække dem til det. Gøre det, – det må de selv.

KROLL

Og du tror, de kan?

ROSMER

Ja.

KROLL

Ved egen kraft altså?

ROSMER

Ja, netop ved egen kraft. Der findes ikke nogen anden.

KROLL rejser sig

Er dette at tale, som det sømmer sig en prest?

ROSMER

Jeg er ingen prest længer.

KROLL

Ja, men – din barnetro da –?

ROSMER

Den har jeg ikke mere.

KROLL

Du har ikke –!

ROSMER rejser sig

Jeg har opgi’t den. Jeg måtte opgi’ den, Kroll.

KROLL rystet men behersket

Ja så. – Ja, ja, ja. Det ene følger vel med det andet. – Var det kanske derfor, at du trådte ud af kirkens tjeneste?

ROSMER

Ja. Da jeg blev klar over mig selv, – da jeg fik fuld visshed for, at det ikke bare var en forbigående anfægtelse, men at det var noget, som jeg aldrig mere kunde eller vilde komme ifra, – da gik jeg.

KROLL

Så længe har det altså gæret i dig. Og vi, – dine venner, har ikke fåt noget at vide om det. Rosmer, Rosmer, – hvor kunde du dølge den sørgelige sandhed for os!

ROSMER

Fordi jeg syntes, det var en sag, som kun vedkom mig selv. Og så vilde jeg da ikke volde dig og de andre vennerne nogen unødig sorg. Jeg tænkte, jeg kunde bli’ ved at leve her som hidtil, stille og glad og lykkelig. Jeg vilde læse og fordybe mig i alle de værker, som før havde været lukkede bøger for mig. Rigtig inderlig leve mig ind i den store sandhedens og frihedens verden, som nu er ble’t mig åbenbaret.

KROLL

Frafalden. Hvert ord vidner om det. Men hvorfor bekender du så dette dit lønlige frafald alligevel? Og hvorfor just netop nu?

ROSMER

Det har du selv tvunget mig til, Kroll.

KROLL

Jeg? Har jeg tvunget dig –!

ROSMER

Da jeg fik høre om din voldsomme færd ved møderne, – da jeg læste om al den ukærlige tale, du der førte, – alle dine hadefulde udfald mod dem, som står på den anden side, – din hånende fordømmelsesdom over modstanderne –. Å, Kroll, – at du, du, kunde bli’ sådan! Da stod pligten uafviselig for mig. Menneskene blir onde under den strid, som nu pågår. Her må komme fred og glæde og forsoning ind i sindene. Derfor er det, jeg nu træder frem og bekender mig åbent, som den jeg er. Og så vil jeg prøve mine kræfter, jeg også. Kunde ikke du – fra din side – være med på dette, Kroll?

KROLL

Aldrig i dette liv slutter jeg forlig med de nedbrydende kræfter i samfundet.

ROSMER

Så lad os da i det mindste kæmpe med adelige våben, – siden vi endelig må det.

KROLL

Hvo som ikke er med mig i de afgørende livssager, ham kender jeg ikke mere. Og ham skylder jeg ingen hensyn.

ROSMER

Gælder det også mig?

KROLL

Du har selv brudt med mig, Rosmer.

ROSMER

Men er da dette et brud!

KROLL

Dette! Det er et brud med alle dem, som hidtil stod dig nær. Nu får du ta’ følgerne.

Rebekka West kommer ind fra højre og slår døren vidt op.

REBEKKA

Se så; nu er han på vejen til sin store offerfest. Og nu kan vi gå til bords. Vær så god, herr rektor.

KROLL tar sin hat

God nat, frøken West. Her har jeg ikke mere at gøre.

REBEKKA spændt

Hvad er det?

(lukker døren og kommer nærmere)

Har De talt –?

ROSMER

Nu ved han det.

KROLL

Vi slipper dig ikke ud af hænderne, Rosmer. Vi skal tvinge dig tilbage til os igen.

ROSMER

Did kommer jeg aldrig mere.

KROLL

Vi skal få se. Du er ikke den mand, der holder ud at stå ensom.

ROSMER

Jeg blir ikke så helt ensom endda. – Vi er to om at bære ensomheden her.

KROLL

Ah –!

(en mistanke skyder op i ham)

Dette også! Beates ord –!

ROSMER

Beate –?

KROLL afviser tanken

Nej, nej, – det var stygt –. Tilgiv mig.

ROSMER

Hvad? Hvilket?

KROLL

Ikke videre om det. Fy! Tilgiv mig. Farvel!

Han går mod forstuedøren.

ROSMER følger efter ham

Kroll! Således må det ikke være slut imellem os. Imorgen kommer jeg ind til dig.

KROLL i forstuen, vender sig

Ikke med din fod i mit hus!

Han tar sin stok og går.

Rosmer står en stund i den åbne dør; derpå lukker han den og går hen til bordet.

ROSMER

Det gør ikke noget, Rebekka. Vi skal nok holde det ud. Vi to trofaste venner. Du og jeg.

REBEKKA

Hvad tror du, han mente, da han sa’: fy?

ROSMER

Kære, bryd dig ikke om det. Han trode ikke selv, hvad han mente. Men imorgen vil jeg ind til ham. God nat!

REBEKKA

Går du op så tidligt i aften også? Efter dette?

ROSMER

I aften som ellers. Jeg føler mig så lettet nu, da det er over. Du ser det, – jeg er ganske rolig, kære Rebekka. Tag du det også med ro. God nat!

REBEKKA

God nat, kære ven! Og sov vel.

Rosmer går ud gennem forstuedøren; man hører ham derpå opad en trappe.

Rebekka går hen og trækker i en klokkestreng ved ovnen.

Lidt efter kommer madam Helseth ind fra højre.

REBEKKA

De kan gerne ta’ af bordet igen, madam Helseth. For pastoren vil ikke ha’ noget, – og rektoren er gåt hjem.

MADAM HELSETH

Er rektoren gåt? Hvad var der i vejen med rektoren da?

REBEKKA tar sit hækletøj

Han spåde, at det vilde trække op til et svært uvejr –

MADAM HELSETH

Det var da underligt. For ikke er der en skyflæk at se i kveld.

REBEKKA

Bare han ikke møder den hvide hesten. For jeg er ræd, vi snart får høre fra slige nogen spøgelser nu.

MADAM HELSETH

Gud forlade Dem frøken! Snak da ikke så fælt.

REBEKKA

Nå, nå, nå –

MADAM HELSETH sagtere

Tror da rigtig frøkenen, at her er nogen, som snart skal gå bort?

REBEKKA

Nej såmænd om jeg det tror. Men der er så mange slags hvide heste i denne verden, madam Helseth. – Ja, god nat da. Nu går jeg ind til mit.

MADAM HELSETH

God nat, frøken.

Rebekka går med hækletøjet ud til højre.

MADAM HELSETH skruer lampen ned, ryster på hodet, og mumler med sig selv

Jøsses, – Jøsses. Den frøken West. Slig, som hun kan snakke iblandt.

ANDEN AKT

Johannes Rosmers arbejdsværelse. På væggen til venstre er indgangsdøren. I baggrunden en døråbning med fratrukket forhæng, som fører ind til soveværelset. Et vindu til højre, og foran samme skrivebordet, bedækket med bøger og papirer. Boghylder og skabe ved væggene. Tarvelige møbler. En gammeldags kanapé med bord foran til venstre.

Johannes Rosmer, i husfrakke, sidder i en højrygget stol ved skrivebordet. Han skærer op og blader i et hefteskrift og ser lidt i det hist og her.

Det banker på døren til venstre.

ROSMER uden at vende sig

Kom kun ind.

Rebekka West, i morgenkjole, kommer ind.

REBEKKA

God morgen.

ROSMER slår efter i skriftet

God morgen kære. Er der noget du vil?

REBEKKA

Jeg vilde bare høre, om du har fåt sove godt?

ROSMER

Å, jeg har sovet så trygt og dejligt. Ingen drømme –.

(vender sig)

Og du?

REBEKKA

Jo tak. Så ud på morgenstunden –.

ROSMER

Jeg ved ikke, jeg på lang tid har følt mig så let om hjerte som nu. Å, det var rigtignok godt, at jeg fik sagt det.

REBEKKA

Ja, du skulde ikke ha’ tiet så længe, Rosmer.

ROSMER

Jeg begriber ikke selv, at jeg kunde være så fejg.

REBEKKA

Nå, det var da ikke egentlig af fejghed –

ROSMER

Å jo, jo, du, – når jeg ser til bunds i det, så var der noget fejghed med.

REBEKKA

Desto kækkere da at du brød overtvert. –

(sætter sig hos ham på en stol ved skrivebordet)

Men nu vil jeg fortælle dig noget, som jeg har gjort, – og som du ikke må ta’ mig fortrydelig op.

ROSMER

Fortrydelig? Kære, hvor kan du tro –?

REBEKKA

Jo, for det var kanské lidt egenmægtigt af mig, men –

ROSMER

Nå, så lad mig høre da.

REBEKKA

Igår aftes, da denne Ulrik Brendel skulde til at gå, – så gav jeg ham en to–tre linjer med til Mortensgård.

ROSMER lidt betænkelig

Men, kære Rebekka –. Nå, hvad skrev du da?

REBEKKA

Jeg skrev, at han vilde vise dig en god tjeneste, dersom han tog sig lidt af det ulykkelige menneske og hjalp ham med hvad han kunde.

ROSMER

Kære, det skulde du ikke ha’ gjort. Du har bare skadet Brendel ved det. Og Mortensgård er jo en mand, som jeg helst ønsker at holde mig fra livet. Du ved jo det udestående, jeg har havt med ham engang.

REBEKKA

Men tror du da ikke, det nu kunde være ganske bra’, om du kom i et godt forhold til ham igen?

ROSMER

Jeg? Til Mortensgård? Hvorfor det, mener du?

REBEKKA

Jo, for egentlig tryg kan du jo ikke være nu, – siden der er kommet dette imellem dig og vennerne.

ROSMER ser på hende og ryster på hodet

Har du virkelig kunnet tro, at Kroll eller nogen af de andre skulde ville ta’ hævn –? At de kunde være istand til at –?

REBEKKA

I den første hidsighed, kære –. Ingen kan vide det så sikkert. Jeg synes, – efter den måden, rektoren tog det på –

ROSMER

Å, du burde dog kende ham bedre end som så. Kroll er en hædersmand ud og ind. I eftermiddag går jeg ind til byen og taler med ham. Jeg vil tale med dem alle sammen. Å, du skal bare se, hvor let det går –

Madam Helseth kommer i døren til venstre.

REBEKKA rejser sig

Hvad er det, madam Helseth?

MADAM HELSETH

Rektor Kroll står nede i forstuen.

ROSMER rejser sig hurtigt

Kroll!

REBEKKA

Rektoren! Nej, tænk –!

MADAM HELSETH

Han spør’, om han kan få komme op og snakke med pastoren.

ROSMER til Rebekka

Hvad sa’ jeg! – Ja visst kan han så.

(går til døren og råber ned af trappen)

Kom du op, kære ven! Hjertelig velkommen skal du være!

Rosmer står og holder døren åben. – Madam Helseth går. – Rebekka trækker forhænget til foran døråbningen. Så ordner hun et og andet.

Rektor Kroll, med hat i hånden, kommer ind.

ROSMER stille, bevæget

Jeg vidste nok, at det ikke blev sidste gang –

KROLL

Idag ser jeg sagerne i et helt andet lys end igår.

ROSMER

Ja ikke sandt, Kroll? Gør du ikke det? Nu, da du har fåt tænkt dig om –

KROLL

Du misforstår mig aldeles.

(lægger sin hat på bordet ved kanapéen)

Det er mig magtpåliggende at få tale med dig under fire øjne.

ROSMER

Hvorfor må ikke frøken West –?

REBEKKA

Nej, nej, herr Rosmer. Jeg går.

KROLL ser nedad hende

Og så må jeg be’ frøkenen undskylde, at jeg kommer her så tidlig på dagen. At jeg overrasker Dem, før De har fåt stunder til at –

REBEKKA studser

Hvorledes det? Finder De, der er noget i vejen for, at jeg går her hjemme i morgenkjole?

KROLL

Bevares vel! Jeg ved jo slet ikke, hvad der er ble’t skik og brug på Rosmersholm.

ROSMER

Men, Kroll, – du er jo rent som forvandlet idag!

REBEKKA

Jeg anbefaler mig, herr rektor.

Hun går ud til venstre.

KROLL

Med din tilladelse –

Han sætter sig på kanapéen.

ROSMER

Ja, kære, lad os slå os fortroligt ned og tale sammen.

Han sætter sig i en stol lige over for rektoren.

KROLL

Jeg har ikke fåt lukket et øje siden igår. Jeg har ligget og tænkt og tænkt hele natten.

ROSMER

Og hvad siger du så idag?

KROLL

Det blir langt, Rosmer. Lad mig få begynde med en slags indledning. Jeg kan fortælle dig lidt om Ulrik Brendel.

ROSMER

Har han været hos dig?

KROLL

Nej. Han slog sig ned i en sjofel knejpe. I det sjofleste selskab naturligvis. Drak og trakterte så længe han havde noget. Siden skældte han hele kompaniet ud for pak og pøbel. Det havde han nu for resten ret i. Men så fik han prygl og blev kastet i rendestenen.

ROSMER

Så er han vel uforbederlig alligevel.

KROLL

Frakken havde han også sat i pant. Men den skal være ble’t indløst for ham. Kan du gætte, af hvem?

ROSMER

Af dig selv kanske?

KROLL

Nej. Af denne noble herr Mortensgård.

ROSMER

Ja så.

KROLL

Jeg har ladt mig fortælle, at herr Brendels første visit galdt idioten og plebejeren.

ROSMER

Det var jo ret heldigt for ham –.

KROLL

Visst var det så.

(læner sig over bordet, lidt nærmere mod Rosmer)

Men nu er vi inde på en sag, som jeg for vort gamle – for vort fordums venskabs skyld pligter at varsle dig om.

ROSMER

Kære, hvad er da det?

KROLL

Det er det, at der nok her i huset drives et og andet spil bag din ryg.

ROSMER

Hvor kan du tro det? Er det Reb–. Er det frøken West, du sigter til?

KROLL

Ja netop. Jeg kan så godt forstå det fra hendes side. Hun har jo nu så længe været vant til at være den rådende her. Men alligevel –

ROSMER

Kære Kroll, du tar aldeles fejl i dette. Hun og jeg, – vi lægger ikke dølgsmål for hinanden på nogen verdens ting.

KROLL

Har hun også tilståt for dig, at hun er trådt i brevveksling med redaktøren af «Blinkfyret»?

ROSMER

Å, du sigter til et par linjer, som hun gav Ulrik Brendel med.

KROLL

Du er altså kommen efter det. Og billiger du, at hun således indleder forbindelse med denne skandalskriver, som hver eneste uge søger at sætte mig i gabestokken både for min skolegerning og for min offentlige færd?

ROSMER

Kære, den side af sagen har hun visst ikke tænkt på engang. Og for resten så har hun naturligvis sin fulde handlefrihed, ligesom jeg har min.

KROLL

Så? Ja, det hører vel til den nye retning, du nu er kommen ind på. For der, hvor du står, der står vel frøken West også?

ROSMER

Det gør hun. Vi to har trolig arbejdet os frem sammen.

KROLL ser på ham og ryster langsomt på hodet

Å du blinde, besnærede mand!

ROSMER

Jeg? Hvor kommer du på det?

KROLL

Fordi jeg ikke vover – ikke vil tænke det værste. Nej, nej; lad mig få tale ud. – Du sætter jo virkelig pris på mit venskab, Rosmer? Og på min agtelse også? Gør du ikke det?

ROSMER

Det spørsmål behøver jeg vel ikke at svare på.

KROLL

Nå, men der er andre ting, som kræver svar, – en fuld forklaring fra din side. – Vil du finde dig i, at jeg holder et slags forhør –?

ROSMER

Forhør?

KROLL

Ja, at jeg spør dig ud om et og andet, som det kan falde dig pinligt at mindes om. Ser du, – dette med dit frafald, – nå, med din frigørelse, som du jo kalder det, – det hænger sammen med så meget andet, som du for din egen skyld må gøre mig rede for.

ROSMER

Kære, spørg du, om hvad du vil. Jeg har ingenting at lægge skjul på.

KROLL

Så sig mig da, – hvad tror du egentlig var den dybeste grund til, at Beate gik hen og endte sit liv?

ROSMER

Kan du være i tvil om det? Eller, rettere sagt, kan der spørges om grundene til det, som en ulykkelig, syg, utilregnelig foretar sig?

KROLL

Er du viss på, at Beate var så aldeles utilregnelig? Lægerne mente i alle fald, at det kanske ikke var så ganske afgjort.

ROSMER

Hvis lægerne nogensinde havde set hende således, som jeg så mangen gang har set hende både nætter og dage, da vilde de ikke ha’ tvilet.

KROLL

Jeg tvilte heller ikke dengang.

ROSMER

Å nej, det var nok desværre umuligt at tvile, du. Jeg har jo fortalt dig om hendes ustyrlige, vilde lidenskabelighed, – som hun forlangte, jeg skulde gengælde. Å, den rædsel, hun indgød mig! Og så hendes grundløse, fortærende selvbebrejdelser i de sidste år.

KROLL

Ja, da hun havde fåt vide, at hun for hele sit liv vilde bli’ børnløs.

ROSMER

Nå, tænk dig altså selv –. En slig jagende, grufuld kval over noget ganske uforskyldt –! Og hun skulde være tilregnelig?

KROLL

Hm –. Kan du huske, om du den gang havde bøger i huset, som handled om ægteskabets hensigt – efter vor tids fremskredne opfatning?

ROSMER

Jeg husker, at frøken West lånte mig et sådant værk. For hun arved jo doktorens bogsamling, som du ved. Men kære Kroll, du tror da vel aldrig, vi var så uforsigtige at indvie den stakkers syge i slige ting? Jeg kan forsikkre dig højt og dyrt, vi har ingen skyld. Det var hendes egne forstyrrede hjernenerver, som jog hende ind på de vildsomme afveje.

KROLL

Et kan jeg i alle fald fortælle dig nu. Og det er, at den stakkers forpinte og overspændte Beate gjorde ende på sit eget liv for at du skulde få leve lykkelig, – få leve frit og – efter din lyst.

ROSMER er faret halvt op fra stolen

Hvad vil du sige med det?

KROLL

Nu skal du høre rolig på mig, Rosmer. For nu kan jeg tale om det. I sit sidste leveår var hun to gange inde hos mig for at klage sin angst og sin fortvilelse.

ROSMER

Over dette samme?

KROLL

Nej. Den første gang kom hun ind og påstod, at du var på frafaldets vej. At du vilde bryde med dine fædres tro.

ROSMER ivrig

Det, du der siger, er umuligt, Kroll! Rent umuligt! Du må ta’ fejl i dette her.

KROLL

Hvorfor det?

ROSMER

Jo, for så længe Beate leved, gik jeg endnu i tvil og kamp med mig selv. Og den kamp udkæmped jeg ensom og i den fuldeste stilhed. Jeg tror ikke en gang, at Rebekka –

KROLL

Rebekka?

ROSMER

Nå ja, – frøken West. Jeg kalder hende Rebekka for nemheds skyld.

KROLL

Jeg har lagt mærke til det.

ROSMER

Derfor er det mig så ubegribeligt, hvorledes Beate kunde komme ind på den tanke. Og hvorfor talte hun ikke til mig selv om det? Og det har hun aldrig gjort. Aldrig med et eneste ord.

KROLL

Stakker, – hun bad og trygled om, at jeg skulde tale til dig.

ROSMER

Og hvorfor gjorde du så ikke det?

KROLL

Kunde jeg dengang et øjeblik tvile på, at hun var sindsforvirret? En slig anklage imod en mand som du! – Og så kom hun igen, – vel en måneds tid bagefter. Da var hun roligere at se til. Men da hun gik, sa’ hun: Nu kan de snart vente den hvide hesten på Rosmersholm.

ROSMER

Ja, ja. Den hvide hesten, – den talte hun så tidt om.

KROLL

Og da jeg så prøvte at få hende bort fra de triste tanker, så svarte hun bare: Jeg har ikke lang tid igen. For nu må Johannes straks gifte sig med Rebekka.

ROSMER næsten målløs

Hvad er det, du siger –! Jeg gifte mig med –!

KROLL

Det var en torsdags eftermiddag. – Lørdags aften kasted hun sig fra kloppen ned i møllefossen.

ROSMER

Og du, som ikke varsled os –!

KROLL

Du ved jo selv, hvor ofte hun lod ord falde om, at nu måtte hun visst snart dø.

ROSMER

Det ved jeg nok. Men alligevel; – du skulde varslet os!

KROLL

Det tænkte jeg også på. Men da var det for sent.

ROSMER

Men hvorfor har du så ikke siden efter –? Hvorfor har du fortiet alt dette?

KROLL

Hvad skulde det tjene til at komme her og pine og oprive dig endnu mere? Jeg har jo holdt det alt sammen for lutter tomme og vilde indbildninger. – Lige til igår aftes.

ROSMER

Altså ikke nu længer?

KROLL

Så ikke Beate ganske klart, da hun sa’, at du vilde falde fra din barnetro?

ROSMER stirrer frem for sig

Ja, det forstår jeg ikke. Det er mig det ubegribeligste af alt i verden.

KROLL

Ubegribelig eller ikke, – det er nu engang så. Og nu spør’ jeg dig, Rosmer, – hvor megen sandhed ligger der i hendes anden beskyldning? I den sidste, mener jeg.

ROSMER

Beskyldning? Var da det en beskyldning?

KROLL

Du la’ kanske ikke mærke til, hvorledes ordene faldt. Hun vilde gå bort, sa’ hun –. Hvorfor? Nå?

ROSMER

Jo, for at jeg kunde gifte mig med Rebekka –.

KROLL

Ordene faldt ikke ganske så. Beate udtrykte sig anderledes. Hun sa’: Jeg har ikke lang tid igen. For nu må Johannes straks gifte sig med Rebekka.

ROSMER ser en stund på ham; så rejser han sig

Nu forstår jeg dig, Kroll.

KROLL

Og så? Hvad svar har du?

ROSMER altid stille, behersket

På noget så uhørt –? Det eneste rette svar vilde være at pege mod døren.

KROLL rejser sig

Godt og vel.

ROSMER stiller sig foran ham

Hør nu her. I over år og dag, – lige siden Beate gik bort, – har Rebekka West og jeg levet alene her på Rosmersholm. I al den tid har du kendt Beates beskyldning imod os. Men aldrig et øjeblik har jeg mærket, at du tog anstød af, at Rebekka og jeg leved sammen her.

KROLL

Jeg vidste ikke før igår aftes, at det var en frafalden mand og en – frigjort kvinde, som førte dette samliv.

ROSMER

Ah –! Du tror altså ikke, at der hos frafaldne og frigjorte mennesker kan findes renhedssind? Du tror ikke, de kan ha’ sædelighedskravet i sig som en naturtrang!

KROLL

Jeg bygger ikke stort på den slags sædelighed, som ikke har sin rod i kirkens tro.

ROSMER

Og dette lar du gælde om Rebekka og mig også? Om mit og Rebekkas forhold –?

KROLL

Jeg kan ikke til gunst for jer to fravige den mening, at der vel ikke er nogen svælgende kløft mellem den fri tanke og – hm.

ROSMER

Og hvad –?

KROLL

– og den fri kærlighed, – siden du endelig vil høre det.

ROSMER sagte

Og det skammer du dig ikke for at sige til mig! Du, som har kendt mig lige fra min tidligste ungdom af.

KROLL

Just derfor. Jeg ved, hvor let du lar dig påvirke af de mennesker, du omgås med. Og denne din Rebekka –. Nå, denne frøken West, – hende kender vi jo egentlig ikke videre til. Kort og godt, Rosmer, – jeg opgir dig ikke. Og du selv, – du må søge at redde dig i tide.

ROSMER

Redde mig? Hvorledes –?

Madam Helseth kikker ind gennem døren til venstre.

ROSMER

Hvad vil De?

MADAM HELSETH

Jeg skulde be’ frøkenen komme ned.

ROSMER

Frøkenen er ikke her oppe.

MADAM HELSETH

Så?

(ser sig om)

Det var da besynderligt.

Hun går.

ROSMER

Du sa’ –?

KROLL

Hør nu. Hvad der her er gåt for sig i løndom, mens Beate leved, – og hvad der fremdeles går for sig her, – det vil jeg ikke forske nøjere efter. Du var jo dybt ulykkelig i dit ægteskab. Og det får vel på en måde tale til din undskyldning –

ROSMER

Å, hvor lidet du i grunden kender mig –!

KROLL

Afbryd mig ikke. Det er det, jeg vil sige, – at skal endelig dette samliv med frøken West fortsættes, så er det aldeles nødvendigt, at du dysser ned det omslag, – det sørgelige frafald, – som hun har forledet dig til. Lad mig tale! Lad mig tale! Jeg siger, at når galt skal være, så tænk og mén og tro, i herrens navn, alt hvad du vil – både i den ene retning og i den anden. Men behold bare dine meninger for dig selv. Dette her er jo en rent personlig sag. Der er da ingen nødvendighed for, at sligt noget råbes ud over hele landet.

ROSMER

Det er en nødvendighed for mig at komme ud af en falsk og tvetydig stilling.

KROLL

Men du har en pligt imod din slægts traditioner, Rosmer! Husk på det! Rosmersholm har siden umindelige tider været som et arnested for tugt og orden, – for respektfuld agtelse lige over for alt det, der er hævdet og godkendt af de bedste i samfundet. Hele egnen har ta’t sit præg fra Rosmersholm. Det vil fremkalde en usalig, en ubodelig forvirring, dersom det rygtes, at du selv har brudt med, hvad jeg vil kalde den rosmerske familjetanke.

ROSMER

Kære Kroll, – jeg kan ikke se sagen så. Jeg synes, det er en uafviselig pligt for mig at tænde lidt lys og glæde her, hvor slægten Rosmer har skabt mørke og tyngsel gennem alle de lange, lange tider.

KROLL ser strængt på ham

Jo, det vilde være en værdig gerning for den mand, med hvem slægten dør ud. Lad sligt ligge, du. Det er ikke passeligt arbejde for dig. Du er skabt til at leve som den stille forsker.

ROSMER

Ja, det kan så være. Men jeg vil nu med i livsstriden en gang, jeg også.

KROLL

Den livsstrid, – ved du, hvad den blir for dig? Den blir en kamp på liv og død med alle dine venner.

ROSMER stille

De er vel ikke alle sammen så fanatiske som du.

KROLL

Du er en troskyldig sjæl, Rosmer. En uerfaren sjæl er du. Du aner ikke, hvor overhændigt uvejret vil komme over dig.

Madam Helseth glytter på døren til venstre.

MADAM HELSETH

Jeg skulde spørge fra frøkenen –

ROSMER

Hvad er det?

MADAM HELSETH

Der er en nede, som gerne vilde snakke et ord med pastoren.

ROSMER

Er det kanske ham, som var her igår aftes?

MADAM HELSETH

Nej, det er denne her Mortensgård.

ROSMER

Mortensgård!

KROLL

Aha! Så vidt er vi altså! Så vidt allerede!

ROSMER

Hvad vil han mig? Hvorfor lod De ham ikke gå igen?

MADAM HELSETH

Frøkenen sa’, jeg skulde spørge, om han måtte komme op.

ROSMER

Sig ham, at her er nogen –

KROLL til madam Helseth

Lad De ham bare komme, madam.

Madam Helseth går.

KROLL tar sin hat

Jeg viger marken – foreløbig. Men hovedslaget er ikke slåt endnu.

ROSMER

Så sandt jeg lever, Kroll, – jeg har ikke noget med Mortensgård at skaffe.

KROLL

Jeg tror dig ikke længer. Ikke på noget punkt. Ikke i noget forhold tror jeg dig herefter. Nu gælder det krig på kniven. Vi vil dog prøve, om vi ikke kan få gjort dig uskadelig.

ROSMER

Å, Kroll, – hvor dybt, – hvor lavt nede du står nu!

KROLL

Jeg? Og det siger en sådan en, som du er! Husk på Beate!

ROSMER

Kommer du igen tilbage til det!

KROLL

Nej. Møllefossens gåde får du se at løse efter din samvittighed, – hvis du endnu har noget af den slags i behold.

Peder Mortensgård kommer sagte og stille ind gennem døren til venstre. Han er en liden spinkel mand med tyndt rødligt hår og skæg.

KROLL med et hadefuldt øjekast

Nå, «Blinkfyret» altså –. Tændt på Rosmersholm.

(knapper sin frakke)

Ja, så kan jeg ikke være i tvil om, hvad kurs jeg skal styre.

MORTENSGÅRD spagfærdig

«Blinkfyret» skal altid holdes tændt for at lyse rektoren hjem.

KROLL

Ja, De har længe vist Deres gode vilje. Der er jo rigtignok et bud, som siger, at vi ikke skal aflægge falskt vidnesbyrd imod vor næste –

MORTENSGÅRD

Rektoren behøver ikke at undervise mig om budene.

KROLL

Ikke om det sjette heller?

ROSMER

Kroll –!

MORTENSGÅRD

Behøves det, så er vel pastoren den nærmeste mand.

KROLL med dulgt hån

Pastoren? Ja, unægtelig er pastor Rosmer den nærmeste mand i det stykke. – Godt udbytte, mine herrer!

Han går og slår døren i efter sig.

ROSMER blir ved at se mod døren og siger hen for sig

Ja, ja, – det får så være da.

(vender sig)

Vil De sige mig, herr Mortensgård, hvad der fører Dem her ud til mig?

MORTENSGÅRD

Det var egentlig frøken West, jeg søgte. Jeg syntes, jeg måtte takke hende for det gode brev, jeg fik fra hende igår.

ROSMER

Jeg ved, hun har skrevet Dem til. Fik De så tale med hende?

MORTENSGÅRD

Ja, lidt.

(med et svagt smil)

Jeg hører, synsmåderne har ændret sig i et og andet her ude på Rosmersholm.

ROSMER

Mine synsmåder har ændret sig i mangt og meget. Jeg kan næsten sige – i alt.

MORTENSGÅRD

Hun sa’ det, frøkenen. Og derfor så mente hun, jeg skulde gå op og snakke lidt med pastoren om dette her.

ROSMER

Om hvad, herr Mortensgård?

MORTENSGÅRD

Må jeg få lov til at fortælle i «Blinkfyret», at De er kommet på andre tanker, – og at De slutter Dem til frisindets og fremskridtets sag?

ROSMER

Det må De gerne gøre. Jeg bér Dem endogså om at fortælle det.

MORTENSGÅRD

Så skal det stå der imorgen tidlig. Det vil bli’ en stor og vigtig nyhed, det, at pastor Rosmer på Rosmersholm mener, at han kan stride for lysets sag i den betydning også.

ROSMER

Jeg forstår Dem ikke rigtig.

MORTENSGÅRD

Jeg siger som så, at det gir vort parti et stærkt moralsk rygstød hver gang vi vinder en alvorlig, kristeligt sindet tilhænger.

ROSMER noget forundret

De ved altså ikke –? Har ikke frøken West sagt Dem det også?

MORTENSGÅRD

Hvilket, herr pastor? Frøkenen havde nok svært hastværk. Hun sa’, jeg skulde gå ovenpå og få høre resten af Dem selv.

ROSMER

Nå, så vil jeg da sige Dem, at jeg har frigjort mig fuldt ud. Til alle sider. Jeg står nu uden noget som helst forhold til kirkens læresætninger. De sager kommer mig ikke det ringeste ved herefterdags.

MORTENSGÅRD ser fortumlet på ham

Nej, – om så månen faldt ende ned, kunde jeg ikke bli’ mere –! Selve pastoren siger sig løs –!

ROSMER

Ja, jeg står nu der, hvor De selv har ståt i lange tider. Det kan De altså meddele i «Blinkfyret» imorgen.

MORTENSGÅRD

Det også? Nej, kære herr pastor –. Undskyld mig, – men den side af sagen er det ikke værdt at røre ved.

ROSMER

Ikke røre ved dette?

MORTENSGÅRD

Ikke for det første, mener jeg.

ROSMER

Men jeg begriber ikke –.

MORTENSGÅRD

Jo, for ser De, herr pastor –. De er nu vel ikke sådan inde i alle forholdene som jeg, kan jeg tænke. Men når De nu altså er gåt over til den frisindede retning, – og når De, – som frøken West sa’, – vil ta’ del i bevægelsen, – så gør De det vel med det ønske at være både retningen og bevægelsen så nyttig, som De på nogen måde være kan.

ROSMER

Ja, det vilde jeg så inderlig gerne.

MORTENSGÅRD

Nå; men da vil jeg bare la’ Dem vide det, herr pastor, at træder De åbenlyst frem med dette her om Deres frafald fra kirken, så binder De Deres egne hænder lige straks på timen.

ROSMER

Tror De det?

MORTENSGÅRD

Ja, De kan være viss på, der blir ikke stort for Dem at udrette her på disse kanter da. Og desuden, – fritænkere har vi nok af i forvejen, herr pastor. Jeg havde nær sagt, – vi har altfor mange af den slags folk. Det, som partiet trænger til, det er kristelige elementer, – noget, som alle må respektere. Det er det, som det skorter os så svært på. Derfor er det rådeligst, at De holder tæt med alt sligt, som ikke kommer almenheden ved. Se, det er nu min mening.

ROSMER

Ja så. De vover altså ikke at indlade Dem med mig, dersom jeg åbent bekender mit frafald?

MORTENSGÅRD ryster på hodet

Jeg tør så nødig, herr pastor. I den senere tid har jeg gjort mig til regel, aldrig at støtte noget eller nogen, som vil de kirkelige ting til livs.

ROSMER

Er De da selv i den senere tid vendt tilbage til det kirkelige?

MORTENSGÅRD

Det får bli’ en sag for sig.

ROSMER

Nå, således altså. Ja, da forstår jeg Dem.

MORTENSGÅRD

Herr pastor, – De burde huske på, at jeg, – særlig jeg, – ikke har fuld handlefrihed.

ROSMER

Hvad binder Dem da?

MORTENSGÅRD

Der binder mig det, at jeg er en mærket mand.

ROSMER

Ah, – ja så.

MORTENSGÅRD

En mærket mand, herr pastor. Det burde særlig De huske på. For det var da først og fremst Dem, som fik sat mærket på mig.

ROSMER

Havde jeg den gang ståt, hvor jeg nu står, så havde jeg ta’t på Deres forseelse med varsommere hænder.

MORTENSGÅRD

Det tænker jeg med. Men nu er det for sent. De har mærket mig en gang for alle. Mærket mig for hele livet. Nå, De skønner vel ikke fuldt ud, hvad sligt noget har på sig. Men nu kan De kanske snart få føle den svien selv, herr pastor.

ROSMER

Jeg?

MORTENSGÅRD

Ja. For De tror da vel aldrig, at rektor Kroll og hans kreds har syndsforladelse for et sligt brud som Deres? Og «Amtstidenden» skal nok bli’ svært blodig nu, siges der. Det kan godt hænde, at De blir en mærket mand, De også.

ROSMER

Jeg føler mig usårlig på alle personlige områder, herr Mortensgård. Min vandel lar sig ikke angribe.

MORTENSGÅRD med et lunt smil

Det var et stort ord, det, herr pastor.

ROSMER

Kan gerne være. Men jeg har ret til at bruge så stort et ord.

MORTENSGÅRD

Også om De vilde ransage Deres vandel så grundigt, som De engang ransaged min?

ROSMER

De siger dette så besynderlig. Hvad er det for noget, De sigter til? Er det noget bestemt?

MORTENSGÅRD

Ja, det er en bestemt sag. Bare en eneste en. Men den turde bli’ slem nok, om ondskabsfulde modstandere havde nys om den.

ROSMER

Vil De så værs’god la’ mig høre, hvad det skulde være for noget.

MORTENSGÅRD

Kan ikke pastoren gætte det selv?

ROSMER

Nej, aldeles ikke. Ikke på nogen måde.

MORTENSGÅRD

Jaja, så får jeg vel rykke ud med det da. – Jeg har i mit værge et underligt brev, som er skrevet her på Rosmersholm.

ROSMER

Frøken Wests brev, mener De? Er det så underligt?

MORTENSGÅRD

Nej, det brevet er ikke underligt. Men jeg har en gang fåt et andet brev her fra gården.

ROSMER

Også fra frøken West?

MORTENSGÅRD

Nej, herr pastor.

ROSMER

Nå, fra hvem da? Fra hvem?

MORTENSGÅRD

Fra salig fruen.

ROSMER

Fra min hustru! Har De fåt noget brev fra min hustru!

MORTENSGÅRD

Ja, jeg har det.

ROSMER

Når?

MORTENSGÅRD

Det var i salig fruens sidste levetid. Det kan nu vel være så en halvandet år siden. Og det brevet er det, som er så underligt.

ROSMER

De ved vel, at min hustru var syg på sindet i den tid.

MORTENSGÅRD

Ja, jeg ved, der var mange, som trode det. Men jeg synes ikke, en kunde mærke sligt noget af brevet. Når jeg siger, at brevet er underligt, så mener jeg det på en anden måde.

ROSMER

Og hvad i al verden har min stakkers hustru fundet på at skrive til Dem om?

MORTENSGÅRD

Jeg har brevet hjemme. Hun begynder omtrent som så, at hun lever i stor skræk og gru. For der er her på disse kanter så mange onde mennesker, skriver hun. Og de mennesker tænker bare på at gøre Dem fortræd og skade.

ROSMER

Mig?

MORTENSGÅRD

Ja, så siger hun. Og så kommer det underligste. Skal jeg nævne det, herr pastor?

ROSMER

Ja visst! Alt sammen. Uden forbehold.

MORTENSGÅRD

Salig fruen be’r og bønfalder mig om at være højmodig. Hun ved, siger hun, at det var pastoren, som fik mig afsat fra min lærerbestilling. Og så be’r hun så inderlig om, at jeg ikke må ta’ hævn.

ROSMER

Hvorledes tænkte hun sig da, at De kunde ta’ hævn?

MORTENSGÅRD

Der står i brevet, at hvis jeg skulde få høre rygter om, at der gik syndige ting i svang på Rosmersholm, så måtte jeg ikke fæste lid til sligt noget; for det var bare slette mennesker, som spredte det ud for at gøre Dem ulykkelig.

ROSMER

Står det i brevet!

MORTENSGÅRD

Pastoren kan selv få læse det ved lejlighed.

ROSMER

Men jeg begriber ikke –! Hvad bildte hun sig da ind, at de onde rygter gik ud på?

MORTENSGÅRD

Først, at pastoren skulde være falden ifra sin barnetro. Det nægted nu fruen ganske bestemt – dengang. Og dernæst – hm –

ROSMER

Dernæst?

MORTENSGÅRD

Ja dernæst skriver hun, – og det er temmelig forvirret, – at hun ikke kender til noget syndigt forhold på Rosmersholm. At der aldrig er øvet nogen uret imod hende. Og hvis rygter af den slags skulde komme ud, så bønfalder hun mig om ikke at røre ved det i «Blinkfyret».

ROSMER

Nævnes ikke noget navn?

MORTENSGÅRD

Nej.

ROSMER

Hvem bragte Dem det brev?

MORTENSGÅRD

Jeg har lovet, ikke at sige det. Det blev båret ind til mig en kveld i mørkningen.

ROSMER

Havde De spurgt Dem for straks, så havde De fåt vide, at min stakkers ulykkelige hustru ikke var fuldt tilregnelig.

MORTENSGÅRD

Jeg spurte også, herr pastor. Men jeg må sige, jeg fik ikke rigtig det indtryk.

ROSMER

Ikke det? – Men hvorfor oplyser De mig egentlig nu om dette gamle forvirrede brev?

MORTENSGÅRD

For at gi’ Dem det råd at være yderlig forsigtig, pastor Rosmer.

ROSMER

I mit liv, mener De?

MORTENSGÅRD

Ja. De må huske på, De er ikke nogen fredlyst mand herefterdags.

ROSMER

De holder således fast ved, at her er noget at lægge dølgsmål på?

MORTENSGÅRD

Jeg ved ikke, hvorfor en frigjort mand skulde la’ være at leve livet så fuldt ud som muligt. Men vær, som sagt, bare forsigtig efter denne dag. Skulde der rygtes et eller andet, som er på tvers med fordommene, så kan De være viss på, at hele den fri åndsretning får høre ilde for det. – Farvel, pastor Rosmer.

ROSMER

Farvel.

MORTENSGÅRD

Og så går jeg lige i trykkeriet og sætter ind den store nyheden i «Blinkfyret».

ROSMER

Sæt alt ind.

MORTENSGÅRD

Jeg sætter ind alt det, som godtfolk behøver at vide.

Han hilser og går. Rosmer blir stående i døren, mens han går ned af trappen. Man hører gadedøren lukkes.

ROSMER i døren, kalder dæmpet

Rebekka! Re–. Hm.

(højt)

Madam Helseth, – er ikke frøken West dernede?

MADAM HELSETH høres nede i forstuen

Nej, herr pastor, her er hun ikke.

Forhænget i baggrunden drages til side. Rebekka kommer til syne i døråbningen.

REBEKKA

Rosmer!

ROSMER vender sig

Hvad! Var du inde i mit sovekammer! Kære, hvad har du gjort der?

REBEKKA går hen til ham

Jeg har lyttet.

ROSMER

Nej men, Rebekka, hvor kunde du da det!

REBEKKA

Jo, jeg kunde. Han sa’ det så stygt, – det om morgenkjolen –

ROSMER

Ah, så du var også derinde da Kroll –?

REBEKKA

Ja. Jeg vilde vide, hvad der stak under med ham.

ROSMER

Jeg skulde nok ha’ fortalt dig det.

REBEKKA

Du havde knapt fortalt mig alt. Og visst ikke med hans egne ord.

ROSMER

Hørte du da alt?

REBEKKA

Det meste, tænker jeg. Jeg måtte ned en stund, da Mortensgård kom.

ROSMER

Og så op igen –

REBEKKA

Tag det ikke fortrydeligt, kære ven.

ROSMER

Gør du alt, hvad du selv finder ret og rigtigt. Du har jo din fulde frihed. – Men hvad siger du så, Rebekka –? Å, aldrig synes jeg, at jeg har trængt således til dig før.

REBEKKA

Både du og jeg har jo været forberedt på, hvad engang vilde komme.

ROSMER

Nej, nej, – ikke på dette.

REBEKKA

Ikke på dette?

ROSMER

Jeg tænkte mig nok, at sent eller tidligt kunde vort skønne rene venneforhold bli’ tilstænket og mistænkeliggjort. Ikke af Kroll. Af ham havde jeg aldrig kunnet tænke mig sligt. Men af alle disse mange med de rå sind og med de uædle øjne. Å jo, du, – jeg havde nok god grund til det, når jeg så skinsygt la’ et slør over vort forbund. Det var en farlig hemmelighed.

REBEKKA

Å, hvad er det at bry’ sig om, hvad alle disse andre dømmer! Vi ved jo med os selv, at vi er uden skyld.

ROSMER

Jeg? Uden skyld? Ja, det trode jeg jo rigtignok – lige indtil idag. Men nu, – nu, Rebekka –

REBEKKA

Ja, hvad nu?

ROSMER

Hvorledes skal jeg forklare mig Beates forfærdelige anklage?

REBEKKA i udbrud

Å, tal ikke om Beate! Tænk ikke på Beate mere! Nu var du jo kommet så godt bort fra hende, som er død.

ROSMER

Siden jeg fik vide dette her, så er hun ble’t ligesom så uhyggelig levende igen.

REBEKKA

Å nej, – du må ikke, Rosmer! Du må ikke!

ROSMER

Jo, siger jeg dig. Vi får prøve på at komme til bunds i dette. Hvorledes kan hun ha’ forvildet sig ind på den usalige mistydning?

REBEKKA

Du begynder da vel ikke selv at tvile på, at hun var så noget nær vanvittig?

ROSMER

Å jo, du, – det er just netop det, som jeg ikke kan være så ganske viss på længer. Og desuden, – om så var –

REBEKKA

Om så var? Ja, hvad da?

ROSMER

Jeg mener, – hvor skal vi så søge den nærmeste grund til, at hendes sygelige sind gik over i vanvid?

REBEKKA

Å, hvad kan det da nytte, at du går her og fortaber dig i slige grublerier!

ROSMER

Jeg kan ikke andet, Rebekka. Jeg kan ikke la’ disse nagende tvil fare, om jeg end aldrig så gerne vilde det.

REBEKKA

Å men det kan bli’ farligt – således bestandig at kredse om dette ene tunge.

ROSMER går urolig og tankefuld omkring

Jeg må ha’ forrådt mig på en eller anden måde. Hun må ha’ lagt mærke til, hvor lykkelig jeg begyndte at føle mig fra den tid, da du kom til os.

REBEKKA

Ja men, kære, om nu også så var –!

ROSMER

Du skal se, – det har ikke undgåt hende, at vi læste de samme bøger. At vi søgte hinanden og talte sammen om alle de nye ting. Men jeg begriber det ikke! For jeg var da så omsorgsfuld for at skåne hende. Når jeg tænker tilbage, så synes jeg, jeg var som på mit liv for at holde hende udenfor alt vort. Eller var jeg ikke det, Rebekka?

REBEKKA

Jo, jo, det var du så visst.

ROSMER

Og du også. Og så alligevel –! Å, dette er forfærdeligt at tænke på! Så har hun altså gåt her, hun, – i sin syge kærlighed, – tiet og tiet, – passet på os, – lagt mærke til alt, og, – og mistydet alt.

REBEKKA knuger sine hænder

Å, jeg skulde aldrig ha’ kommet til Rosmersholm.

ROSMER

Å tænke sig til, hvad hun har lidt i taushed! Alt det stygge, som hun i sin syge hjerne har troet at kunne bygge op og lægge sammen om os. – Talte hun aldrig til dig om noget, som kunde bringe dig på et slags spor?

REBEKKA ligesom opjaget

Til mig! Tror du, at jeg da var ble’t her en dag længer?

ROSMER

Nej, nej, det forstår sig. – Å, hvilken kamp hun må ha’ kæmpet. Og så kæmpet alene, Rebekka. Fortvilet og ganske alene. – Og så til slut denne gribende – anklagende sejr – i møllefossen.

Han kaster sig ned i stolen ved skrivebordet, støtter albuerne på bordet og dækker ansigtet med hænderne.

REBEKKA nærmer sig ham varsomt bag fra

Hør nu her, Rosmer. Om det stod i din magt at kalde Beate tilbage – til dig – til Rosmersholm, – vilde du så gøre det?

ROSMER

Å hvad ved jeg, hvad jeg vilde gøre eller ikke gøre. Jeg har ikke tanke for andet, end dette ene, – som er uigenkaldeligt.

REBEKKA

Nu skulde du begyndt at leve, Rosmer. Du var alt begyndt. Du havde gjort dig fuldt fri – til alle sider. Du følte dig så glad og så let –

ROSMER

Å ja, du, – det gjorde jeg rigtignok. – Og så kommer dette knugende tunge.

REBEKKA bag ham med armene på stolryggen

Hvor dejligt det var, når vi sad der nede i stuen i mørkningen. Og vi så hjalp hinanden at lægge de nye livsplaner til rette. Du vilde gribe ind i det levende liv, – i dagens levende liv, – som du sa’. Du vilde gå som en frigørende gæst fra det ene hjem til det andet. Vinde sindene og viljerne for dig. Skabe adelsmennesker rundt omkring, – i videre og videre kredse. Adelsmennesker.

ROSMER

Glade adelsmennesker.

REBEKKA

Ja – glade.

ROSMER

For det er glæden, som adler sindene, Rebekka.

REBEKKA

Tror du ikke – smerten også? Den store smerte?

ROSMER

Jo, – når en kunde komme igennem den. Over den. Ud over den.

REBEKKA

Det er det, du må.

ROSMER ryster tungt på hodet

Ud over dette kommer jeg aldrig – helt. Altid vil der bli’ siddende igen en tvil. Et spørsmål. Jeg vil aldrig mere komme til at svælge i det, som gør livet så vidunderlig dejligt at leve.

REBEKKA over stolryggen, sagtere

Hvad er det for noget, du mener, Rosmer?

ROSMER ser op på hende

Den stille, glade skyldfrihed.

REBEKKA et skridt tilbage

Ja. Skyldfrihed.

Kort ophold.

ROSMER med albuen på bordet, støtter hodet i hånden og ser frem for sig

Og således, som hun har forståt at kombinere. Så systematisk, som hun har sat det sammen. Først begynder hun at nære tvil om min rettroenhed –. Hvorledes kunde hun falde på det dengang? Men hun faldt på det. Og så vokste det til visshed. Og så, – ja, da var det jo for hende så let at holde alt det andet for tænkeligt.

(retter sig op i stolen og farer med hænderne gennem håret)

Å, alle disse vilde indbildninger! Jeg blir dem aldrig kvit. Jeg føler det så godt. Jeg ved det. Ret som det er, vil de komme jagende frem og minde om den døde.

REBEKKA

Ligesom den hvide hesten på Rosmersholm.

ROSMER

Ja slig. Susende frem i mørket. I stilheden.

REBEKKA

Og for dette usalige hjernespinds skyld vil du slippe det levende liv, som du var begyndt at få tag i.

ROSMER

Du har ret i, at det er tungt. Tungt, Rebekka. Men det står ikke til mig at træffe valg. Hvorledes skulde jeg vel kunne komme ud over dette!

REBEKKA bag stolen

Ved at skabe dig nye forhold.

ROSMER studser, ser op

Nye forhold!

REBEKKA

Ja, nye forhold til verden udenfor. Leve, virke, handle. Ikke sidde her og gruble og ruge over uløselige gåder.

ROSMER rejser sig

Nye forhold?

(går henover gulvet, standser ved døren og kommer så tilbage)

Et spørsmål falder mig ind. Har ikke du også gjort dig det spørsmål, Rebekka?

REBEKKA ånder besværligt

La’ mig – få vide – hvad det er.

ROSMER

Hvorledes tror du vort forhold vil arte sig efter denne dag?

REBEKKA

Jeg tænker nok vort venskab kan holde ud, – hvad der så end kommer.

ROSMER

Ja, det var nu ikke just så, jeg mente det. Men det, som fra først af førte os to sammen, – det, som binder os så inderligt til hinanden, – vor fælles tro på et rent samliv mellem mand og kvinde –

REBEKKA

Ja, ja, – hvad det?

ROSMER

Jeg mener, at et sligt forhold, – som vort altså, – egner ikke det sig nærmest for en livsførelse i stille, lykkelig fred –?

REBEKKA

Og så!

ROSMER

Men nu åbner der sig for mig et liv med kamp og med uro og med stærke sindsstemninger. For jeg vil leve mit liv, Rebekka! Jeg lar mig ikke slå til jorden af uhyggelige muligheder. Jeg lar mig ikke foreskrive min livsgang, hverken af levende eller af – nogen anden.

REBEKKA

Nej, nej, – la’ dig ikke det! Vær helt ud en fri mand, Rosmer!

ROSMER

Men ved du, hvad jeg så tænker på? Ved du det ikke? Ser du ikke, hvorledes jeg bedst kan vinde frigørelse fra alle nagende minder, – fra hele den triste forgangenhed?

REBEKKA

Nu!

ROSMER

Ved at stille op imod den en ny, en levende virkelighed.

REBEKKA famler efter stolryggen

En levende –? Hvad er – dette?

ROSMER nærmere

Rebekka, – hvis jeg nu spurte dig, – vil du være min anden hustru?

REBEKKA et øjeblik målløs, skriger op i glæde

Din hustru! Din –! Jeg!

ROSMER

Godt. Lad os prøve det. Vi to vil være et. Her må ikke længere stå noget tomt rum efter den døde.

REBEKKA

Jeg – i Beates sted –!

ROSMER

Så er hun ude af sagaen. Helt ude. For evig og altid.

REBEKKA sagte og bævende

Tror du det, Rosmer?

ROSMER

Det må ske! Det må! Jeg kan ikke, – jeg vil ikke gå igennem livet med et lig på ryggen. Hjælp mig at kaste det af, Rebekka. Og lad os så kvæle alle mindelser i frihed, i fryd, i lidenskab. Du skal være for mig den eneste hustru, jeg nogen sinde har havt.

REBEKKA behersket

Kom ikke oftere ind på dette. Jeg blir aldrig din hustru.

ROSMER

Hvad! Aldrig! Å, tror du da ikke, at du kunde komme til at elske mig? Er der da ikke allerede et stænk af kærlighed i vort venskab!

REBEKKA holder for ørerne som i skræk

Tal ikke så, Rosmer! Sig ikke noget sligt!

ROSMER griber hende i armen

Jo, jo, – der er en spirende mulighed i vort forhold. Å, jeg kan se på dig, at du føler det samme. Gør du ikke det, Rebekka?

REBEKKA atter fast og fattet

Hør nu her. Det siger jeg dig, – at blir du ved med dette, så rejser jeg fra Rosmersholm.

ROSMER

Rejse! Du! Det kan du ikke. Det er umuligt.

REBEKKA

Det er endda umuligere, at jeg kan bli’ din hustru. Aldrig i denne verden kan jeg bli’ det.

ROSMER ser studsende på hende

Du siger «kan». Og det siger du så underligt. Hvorfor kan du ikke?

REBEKKA griber begge hans hænder

Kære ven, – både for din egen skyld og for min, – spørg ikke om hvorfor.

(slipper ham)

Se så, Rosmer.

Hun går mod døren til venstre.

ROSMER

Herefterdags har jeg ikke noget andet spørsmål end det ene – hvorfor?

REBEKKA vender sig og ser på ham

Så er det slut.

ROSMER

Mellem dig og mig?

REBEKKA

Ja.

ROSMER

Aldrig blir det slut mellem os to. Aldrig rejser du fra Rosmersholm.

REBEKKA med hånden på dørklinken

Nej, jeg gør vel ikke det. Men spør’ du mig tiere, – så er det slut alligevel.

ROSMER

Slut alligevel? Hvorledes –?

REBEKKA

Jo, for så går jeg den vej, som Beate gik. Nu ved du det, Rosmer.

ROSMER

Rebekka –!

REBEKKA i døren, nikker langsomt

Nu ved du det.

Hun går.

ROSMER stirrer som fortabt mod den lukkede dør og siger hen for sig

Hvad – er – dette?

TREDJE AKT

Dagligstuen på Rosmersholm. Vinduet og forstuedøren står åbne. Formiddagssolen skinner udenfor.

Rebekka West, klædt som i første akt, står ved vinduet og vander og steller med blomsterne. Hendes hækletøj ligger i lænestolen. Madam Helseth går omkring med en fjerkost i hånden og støver møblerne af.

REBEKKA efter en tids taushed

Det er underligt, at pastoren blir så længe ovenpå idag.

MADAM HELSETH

Å, det gør han jo så tidt. Men nu kommer han vel snart ned, kan jeg tro.

REBEKKA

Har De set noget til ham?

MADAM HELSETH

Det var just så vidt. Da jeg kom op med kaffeen, gik han inde i sengkammerset og klædte sig på.

REBEKKA

Jeg spør’, for igår var han ikke rigtig vel til pas.

MADAM HELSETH

Nej, han så slig ud. Og så undres jeg på, om der ikke er noget ivejen med ham og svogeren.

REBEKKA

Hvad tror De, det skulde være?

MADAM HELSETH

Jeg kan ikke vide det. Kanske er det denne her Mortensgård, som har sat de to op imod hinanden.

REBEKKA

Det er vel muligt, det. – Kender De noget til denne Peder Mortensgård?

MADAM HELSETH

Nej da. Hvor kan frøkenen tænke det? En slig en, som han er!

REBEKKA

Mener De, fordi han gir ud den stygge avisen?

MADAM HELSETH

Å, det er nu ikke bare for det. – Frøkenen har vel hørt, at han fik barn med en gift kone, som manden var rømt ifra?

REBEKKA

Jeg har hørt sige det. Men det var nok længe, før jeg kom hid.

MADAM HELSETH

Ja kors, han var helt ung dengang. Og hun skulde vel havt bedre forstand, end han. Gifte sig med hende vilde han jo også. Men det kunde han da ikke få lov til. Og så fik han nok svie svært for det. – Men siden så har, min tro, Mortensgård slåt sig op, han. Der er nok mange, som søger den manden.

REBEKKA

De fleste ringere folk vender sig helst til ham, når der er noget på færde.

MADAM HELSETH

Å, der turde være andre end de ringe folk også –

REBEKKA skotter lønligt hen på hende

Så?

MADAM HELSETH ved sofaen, støver og fejer ivrigt

Der turde være de folk, som en mindst skulde tænke det om, frøken.

REBEKKA steller med blomsterne

Ja, det er nu bare noget, som De tror, madam Helseth. For De kan jo ikke vide sligt noget så bestemt.

MADAM HELSETH

Så det mener frøkenen, jeg ikke kan vide? Jo såmænd kan jeg så. For, – når jeg endelig skal ud med det, – så har jeg selv engang gåt med brev til Mortensgård.

REBEKKA vender sig

Nej, – har De!

MADAM HELSETH

Ja, det har jeg rigtignok. Og det brevet var såmænd skrevet her på Rosmersholm.

REBEKKA

Virkelig, madam Helseth?

MADAM HELSETH

Ja min tro var det så. Og fint papir var det skrevet på. Og fint rødt lak var der sat udenpå det også.

REBEKKA

Og De blev betro’d til at gå med det? Ja, kære madam Helseth, så er det jo ikke vanskeligt at skønne, hvem det var fra.

MADAM HELSETH

Nå?

REBEKKA

Det var naturligvis noget, som den stakkers fru Rosmer i sin sygelighed –

MADAM HELSETH

Det er frøken West, som siger det, og ikke jeg.

REBEKKA

Men hvad stod der så i brevet? Nå, det er sandt, – det kan jo ikke De vide.

MADAM HELSETH

Hm, det kunde nok hænde, at jeg vidste det ligevel.

REBEKKA

Sa’ hun Dem, hvad hun skrev om?

MADAM HELSETH

Nej, hun gjorde ikke just det. Men da han, Mortensgård, havde læst det, så gav han sig til at spørge mig slig ud, både på langs og på tvers, så jeg kunde nok skønne, hvad der stod i det.

REBEKKA

Hvad tror De da, der stod i det? Å, kære, snille madam Helseth, sig mig det!

MADAM HELSETH

Nej da, frøken. Ikke for alt det, som i verden er.

REBEKKA

Å, til mig kan De da sige det. Vi to er jo så gode venner.

MADAM HELSETH

Gud bevare mig for at sige noget til Dem om det, frøken. Jeg kan ikke sige andet, end at det var noget stygt, som de havde gåt og bildt den stakkers syge fruen ind.

REBEKKA

Hvem havde bildt hende det ind?

MADAM HELSETH

Slette mennesker, frøken West. Slette mennesker.

REBEKKA

Slette –?

MADAM HELSETH

Ja, det siger jeg to ganger. Rigtig slette mennesker må det ha’ vær’t.

REBEKKA

Og hvad tror De, det kunde være for nogen?

MADAM HELSETH

Å, jeg ved nok, hvad jeg tror. Men gud bevare min mund. Der går rigtignok en viss frue der inde i byen – hm!

REBEKKA

Jeg kan se på Dem, at De mener fru Kroll.

MADAM HELSETH

Ja, hun er en for sig selv, hun. Imod mig har hun nu altid vær’t så stor på det. Og Dem har hun da aldrig havt noget godt øje til.

REBEKKA

Tror De, fru Rosmer var ved sin fulde forstand, da hun skrev det brevet til Mortensgård?

MADAM HELSETH

Det er så underligt med forstanden, frøken. Rent ifra sig selv tror jeg nu ikke hun var.

REBEKKA

Men hun blev da som forstyrret, da hun fik vide, at hun ikke kunde få børn. Det var da galskaben brød ud.

MADAM HELSETH

Ja, det tog svært på hende, stakkers frue.

REBEKKA tar hækletøjet og sætter sig i stolen ved vinduet

For resten, – tror ikke De også, at det i grunden var godt for pastoren, madam Helseth?

MADAM HELSETH

Hvilket, frøken?

REBEKKA

At her ingen børn blev af. Hvad?

MADAM HELSETH

Hm, jeg ved ikke rigtig, hvad jeg skal sige til det.

REBEKKA

Jo, De kan tro mig. Det var det bedste for ham. Pastor Rosmer er ikke skikket til at gå her og høre på ungeskrig.

MADAM HELSETH

Små barn skriger ikke på Rosmersholm, frøken.

REBEKKA ser på hende

Skriger de ikke?

MADAM HELSETH

Nej. Her på gården har de små barn aldrig brugt at skrige, så længe folk kan mindes.

REBEKKA

Det var da underligt.

MADAM HELSETH

Ja, er ikke det underligt? Men det ligger til slægten. Og så er der én underlig ting til. Når de blir større, så lér de aldrig. Lér aldrig, så længe de lever.

REBEKKA

Det vilde da være besynderligt –

MADAM HELSETH

Har frøkenen nogen eneste gang hørt eller set pastoren lé?

REBEKKA

Nej, – når jeg tænker mig om, så tror jeg næsten, De har ret. Men menneskene lér nu i det hele ikke meget her på disse kanter, synes jeg.

MADAM HELSETH

De gør ikke det. Det begyndte på Rosmersholm, siger folk. Og så har det vel bredt sig ud, som et slags smitte, det også, kan jeg tro.

REBEKKA

De er en dybsindig kone, De, madam Helseth.

MADAM HELSETH

Å, frøkenen skal ikke sidde og gøre nar –.

(lytter)

Hys, hys, – nu kommer pastoren ned. Han liker ikke at se fejekosten her inde.

Hun går ud gennem døren til højre.

Johannes Rosmer, med stok og hat i hånden, kommer ind fra forstuen.

ROSMER

God morgen, Rebekka.

REBEKKA

God morgen, kære.

(lidt efter; hækler)

Skal du ud?

ROSMER

Ja.

REBEKKA

Vejret er jo så vakkert.

ROSMER

Du så ikke op til mig imorges.

REBEKKA

Nej, – jeg gjorde ikke det. Ikke idag.

ROSMER

Vil du ikke gøre det herefter heller?

REBEKKA

Å jeg ved ikke endnu, du.

ROSMER

Er der kommet noget til mig?

REBEKKA

«Amtstidenden» er kommet.

ROSMER

«Amtstidenden» –!

REBEKKA

Den ligger der på bordet.

ROSMER sætter hat og stok fra sig

Står der noget –?

REBEKKA

Ja.

ROSMER

Og så sender du den ikke op –

REBEKKA

Du får tidsnok læse den.

ROSMER

Nå så.

(tar bladet og læser stående ved bordet)

– Hvad! – – «kan ikke noksom advare imod karakterløse overløbere» –.

(ser hen på hende)

De kalder mig en overløber, Rebekka.

REBEKKA

Der nævnes ikke noget navn.

ROSMER

Det er jo det samme.

(læser videre)

– «lønlige forrædere imod den gode sag» –. – «Judasnaturer, som frækt bekender sit frafald, så snart de tror, at det belejlige og – profitableste tidspunkt er kommet». «Hensynsløst attentat på ærværdige forfædres eftermæle» –. – «i påvente af at øjeblikkets magthavere ikke vil lade en passende belønning udeblive.»

(lægger avisen på bordet)

Og det skriver de om mig. De, som har kendt mig så længe og så nøje. Dette, som de ikke selv tror på. Dette, som de ved, at der ikke er et eneste sandt ord i, – det skriver de alligevel.

REBEKKA

Der står mere endnu.

ROSMER tar atter avisen

– «undskyldning i en uøvet dømmekraft» –. – «fordærvelig indflydelse, – kanske udstrakt også til områder, som vi foreløbig ikke vil gøre til genstand for offentlig omtale eller påtale» –.

(ser på hende)

Hvad er det?

REBEKKA

Det sigter til mig, kan du skønne.

ROSMER lægger avisen fra sig

Rebekka, – dette her er uhæderlige mænds færd.

REBEKKA

Ja, jeg synes ikke, de har noget at la’ Mortensgård høre.

ROSMER går om på gulvet

Her må bringes redning. Alt, hvad godt er i menneskene, går tilgrunde, hvis dette får vare ved. Men det skal det ikke! Å, hvor glad, – hvor glad jeg vilde føle mig, om jeg kunde få det til at lysne lidt i al denne skumle styghed.

REBEKKA rejser sig

Ja, ikke sandt, du? I dette her har du noget stort og herligt at leve for!

ROSMER

Tænk, om jeg kunde vække dem til selverkendelse. Bringe dem til at angre og til at skamme sig for sig selv. Få dem til at nærme sig hverandre i fordragelighed, – i kærlighed, Rebekka.

REBEKKA

Ja, sæt bare al din evne ind på dette, og du skal sé, du vinder.

ROSMER

Jeg synes, det måtte kunne lykkes. Å, hvilken fryd det da vilde bli’ at leve livet. Ingen hadefuld strid mere. Bare kappestrid. Alle øjne rettede mod det samme mål. Alle viljer, alle sind stevnende fremad, – opad, – enhver ad sin egen naturnødvendige vej. Lykke for alle, – skabt igennem alle.

(kommer til at se ud i det fri, farer sammen og siger tungt)

Ah! Ikke gennem mig.

REBEKKA

Ikke –? Ikke gennem dig?

ROSMER

Og ikke for mig heller.

REBEKKA

Å, Rosmer, lad ikke slig tvil komme op i dig.

ROSMER

Lykke, – kære Rebekka, – lykke, det er først og fremst den stille, glade, trygge følelse af skyldfrihed.

REBEKKA ser hen for sig

Ja, dette med skyld –.

ROSMER

Å, det kan du så lidet dømme om. Men jeg –

REBEKKA

Du mindst!

ROSMER peger ud mod vinduet

Møllefossen.

REBEKKA

Å, Rosmer –!

Madam Helseth ser ind gennem døren til højre.

MADAM HELSETH

Frøken!

REBEKKA

Siden, siden. Ikke nu.

MADAM HELSETH

Bare et ord, frøken.

Rebekka går hen til døren. Madam Helseth meddeler hende noget. De taler en stund hviskende sammen. Madam Helseth nikker og går.

ROSMER urolig

Var det noget til mig?

REBEKKA

Nej, det var bare husets sager. – Nu skulde du gå ud i den friske luft, kære Rosmer. Gå rigtig langt, skulde du.

ROSMER tar hatten

Ja, kom. Så går vi sammen.

REBEKKA

Nej, kære, jeg kan ikke nu. Du får gå alene. Men ryst så alle disse tunge tankerne af dig. Lov mig det.

ROSMER

Dem får jeg nok aldrig rystet af, – er jeg ræd for.

REBEKKA

Å, men at noget så grundløst kan ta’ dig med slig magt –!

ROSMER

Desværre, – det er nok ikke så grundløst, du. Jeg har ligget og grublet over det hele natten. Beate har kanske set rigtig alligevel.

REBEKKA

I hvad, mener du?

ROSMER

Set rigtig, da hun trode, jeg elsked dig, Rebekka.

REBEKKA

Set rigtig i det!

ROSMER lægger hatten på bordet

Jeg går og tumler med det spørsmål, – om ikke vi to hele tiden har dåret os selv – når vi kaldte vort forhold for venskab.

REBEKKA

Mener du kanske, at det lige så godt kunde kaldes et –?

ROSMER

– kærlighedsforhold. Ja, du, jeg mener det. Allerede mens Beate leved, var det dig, jeg gav alle mine tanker til. Det var dig alene, jeg stunded efter. Det var hos dig, jeg følte denne stille, glade, begærløse lyksalighed. Når vi tænker os rigtig om, Rebekka, – så begyndte vort samliv som en sød, løndomsfuld barneforelskelse. Uden krav og uden drømme. Følte ikke du det også på slig vis? Sig mig det.

REBEKKA kæmper med sig selv

Å, – jeg ved ikke, hvad jeg skal svare dig.

ROSMER

Og det er dette inderlige liv i hinanden og for hinanden, som vi har ta’t for venskab. Nej, du, – vort forhold har været et åndeligt ægteskab – kanske lige fra de første dagene af. Derfor er der brøde hos mig. Jeg havde ikke ret til det, – ikke lov for Beates skyld.

REBEKKA

Ikke lov til at leve i lykke? Tror du det, Rosmer?

ROSMER

Hun så på vort forhold med sin kærligheds øjne. Dømte vort forhold efter sin kærligheds art. Naturligvis. Beate kunde ikke dømme anderledes, end hun gjorde.

REBEKKA

Men hvor kan du da anklage dig selv for Beates vildfarelse!

ROSMER

I kærlighed til mig, – på sin måde, – gik hun i møllefossen. Den kendsgerning står fast, Rebekka. Den kommer jeg aldrig ud over.

REBEKKA

Å, tænk ikke på andet end den store, skønne opgave, som du har sat dit liv ind på!

ROSMER ryster på hodet

Den kan visst aldrig føres igennem, du. Ikke af mig. Ikke efter det, jeg nu ved.

REBEKKA

Hvorfor ikke af dig?

ROSMER

Fordi der aldrig vindes sejr for en sag, som har sit udspring i brøde.

REBEKKA i udbrud

Å, dette her er slægtstvil, – slægtsangst, – slægtsskrupler. De snakker her om, at de døde kommer igen som jagende, hvide heste. Jeg synes, dette her er noget sligt.

ROSMER

Lad det være, hvad det være vil. Hvad hjælper det, når jeg nu ikke kan komme ifra det? Og du kan tro mig, Rebekka. Det er, som jeg siger. Den sag, som skal vinde frem til varig sejr, – den må bæres af en glad og skyldfri mand.

REBEKKA

Er glæden da så rent umistelig for dig, Rosmer?

ROSMER

Glæden? Ja, du, – det er den.

REBEKKA

For dig, som aldrig kan lé?

ROSMER

Alligevel. Du kan tro, jeg har store anlæg til at være glad.

REBEKKA

Nu skal du gå, kære. Langt, – rigtig langt. Hører du det? – Se, her er din hat. Og her har du stokken.

ROSMER tar begge dele

Tak. Og du går ikke med?

REBEKKA

Nej, nej, jeg kan ikke nu.

ROSMER

Jaja da. Du er nu med mig alligevel.

Han går ud gennem forstuen. Lidt efter kikker Rebekka ud bag den åbne dør. Derpå går hun hen mod døren til højre.

REBEKKA åbner og siger halvhøjt

Se så, madam Helseth. Nu kan De slippe ham ind.

Hun går henover imod vinduet.

Kort efter kommer rektor Kroll ind fra højre. Han hilser taus og afmålt og beholder sin hat i hånden.

KROLL

Han er altså gåt?

REBEKKA

Ja.

KROLL

Plejer han gå langt?

REBEKKA

Å ja. Men idag er han så uberegnelig. Og dersom De ikke vil træffe ham –

KROLL

Nej, nej. Det er Dem, jeg ønsker at tale med. Og ganske alene.

REBEKKA

Så er det bedst, vi nytter tiden. Sid ned, herr rektor.

Hun sætter sig i lænestolen ved vinduet. Rektor Kroll sætter sig på en stol ved siden af hende.

KROLL

Frøken West, – De kan vel neppe forestille Dem, hvor dybt og smerteligt det går mig til hjertet, – dette omslag, som er sket med Johannes Rosmer.

REBEKKA

Vi var forberedt på, at så vilde ske – i førstningen.

KROLL

Bare i førstningen?

REBEKKA

Rosmer havde det sikkre håb, at sent eller tidligt vilde De nok gå med ham.

KROLL

Jeg!

REBEKKA

Både De og alle hans andre venner.

KROLL

Ja, der ser De! Så skrøbelig er hans dømmekraft, når det gælder mennesker og forhold i livet.

REBEKKA

For resten, – når nu altså han føler det som en fornødenhed at frigøre sig til alle sider –

KROLL

Ja men se, – det er netop det, som jeg ikke tror.

REBEKKA

Hvad tror De da?

KROLL

Jeg tror, det er Dem, som står bag det hele.

REBEKKA

Det har De fra Deres frue, rektor Kroll.

KROLL

Det kan være ligegyldigt, hvem jeg har det fra. Men visst er det, at jeg bærer på en stærk tvil, – en overmåde stærk tvil, siger jeg, – når jeg tænker mig om og lægger sammen hele Deres adfærd lige siden De kom hid.

REBEKKA ser på ham

Det foresvæver mig, at der var en tid, da De bar på en overmåde stærk tro til mig, kære rektor. En varm tro, havde jeg nær sagt.

KROLL dæmpet

Hvem kunde ikke De forhekse, – når De la’ an på det?

REBEKKA

La’ jeg an på at –!

KROLL

Ja, det gjorde De. Jeg er ikke så tosset nu længer, at jeg bilder mig ind, der var nogen følelse med i spillet. De vilde simpelt hen skaffe Dem indpas på Rosmersholm. Sætte Dem fast her. Det var det, jeg skulde hjælpe Dem med. Nu ser jeg det.

REBEKKA

De har altså rent glemt, at det var Beate, som tigged og trygled mig om at flytte her ud.

KROLL

Ja, da De havde fåt forhekset hende også. Eller kan det kaldes for venskab, det, som hun kom til at føle for Dem? Det slog over i forgudelse, – i tilbedelse. Det arted ud til, – hvad skal jeg kalde det? – til et slags desperat forelskelse. Ja, det er det rette ord.

REBEKKA

De får være så god at huske på Deres søsters tilstand. Hvad mig angår, så tror jeg ikke, jeg kan siges at være overspændt på nogen måde.

KROLL

Nej, det er De visselig ikke. Men desto farligere blir De for de mennesker, som De vil vinde magt over. De har så let for at handle med overlæg og fuld rigtig beregning, – just fordi De bærer på et koldt hjerte.

REBEKKA

Koldt? Er De så sikker på det?

KROLL

Nu er jeg ganske viss på det. Ellers havde De ikke kunnet gå her år efter år og forfølge Deres mål så urokkelig. Ja, ja, – De har nåd’, hvad De vilde. De har fåt ham og det hele i Deres magt. Men for at sætte alt dette igennem, har De ikke skyd’ at gøre ham ulykkelig.

REBEKKA

Det er ikke sandt. Det er ikke mig. Det er Dem selv, som har gjort ham ulykkelig.

KROLL

Har jeg!

REBEKKA

Ja, da De leded ham ind i den indbildning, at han var skyld i den forfærdelige ende, som det tog med Beate.

KROLL

Så det har dog altså grebet ham så dybt?

REBEKKA

Det kan De vel tænke Dem. Så blødt et sind som hans –

KROLL

Jeg trode, at en såkaldt frigjort mand forstod at sætte sig ud over alle skrupler. – Men der har vi det altså! Å ja, – i grunden så var det jo nok det, jeg vidste. Ætlingen af de mænd, som her ser ned på os, – han slipper nok for at rive sig løs fra det, som uafhændelig er gåt i arv fra slægt til slægt.

REBEKKA ser tankefuld ned for sig

Johannes Rosmer har svært dybe rødder i slægten. Det er både visst og sandt.

KROLL

Ja, og det skulde De ta’t hensyn til, ifald De havde havt hjertelag for ham. Men De kunde vel sagtens ikke ta’ den slags hensyn. Deres forudsætninger er jo så himmelvidt forskellige fra hans.

REBEKKA

Hvilke forudsætninger, mener De?

KROLL

Jeg mener forudsætningerne i udspringet. I oprindelsen, – frøken West.

REBEKKA

Nå så. Ja, det er ganske sandt, – jeg er gåt ud fra meget ringe forhold. Men alligevel –

KROLL

Det er ikke stand og stilling, jeg sigter til. Jeg tænker på de moralske forudsætninger.

REBEKKA

Forudsætninger –? For hvad?

KROLL

For at De overhovedet blev til.

REBEKKA

Hvad er det, De siger!

KROLL

Jeg siger det jo kun, fordi det forklarer hele Deres adfærd.

REBEKKA

Jeg forstår ikke dette. Fuld besked vil jeg ha’!

KROLL

Jeg trode sandelig, De havde fuld besked. Det vilde dog ellers være besynderligt, at De lod Dem adoptere af doktor West –

REBEKKA rejser sig

Ah så! Nu forstår jeg.

KROLL

– at De antog hans navn. Deres mors navn var Gamvik.

REBEKKA går henover gulvet

Min fars navn var Gamvik, herr rektor.

KROLL

Deres mors bestilling måtte jo tidt og jævnt bringe hende sammen med distriktslægen.

REBEKKA

Det har De ret i.

KROLL

Og så tar han Dem til sig, – straks da Deres mor var død. Han behandler Dem hårdt. Og dog blir De hos ham. De ved, at han ikke vil efterlade Dem en eneste skilling. De fik jo bare en kasse bøger. Og dog holder De ud hos ham. Bærer over med ham. Plejer ham lige til det sidste.

REBEKKA henne ved bordet, ser hånligt på ham

Og at jeg gjorde alt dette, – det forklarer De deraf, at der var noget usædeligt, – noget forbrydersk ved min tilblivelse!

KROLL

Hvad De gjorde for ham, udleder jeg af et uvilkårligt datterligt instinkt. Hele Deres færd for resten holder jeg for et udslag af Deres oprindelse.

REBEKKA heftigt

Men der er ikke et sandt ord i alt, hvad De siger! Og det kan jeg bevise! For doktor West var ikke kommen til Finmarken, da jeg blev født.

KROLL

Undskyld, – frøken. Han kom der op året i forvejen. Det har jeg undersøgt.

REBEKKA

De tar fejl, siger jeg! De tar aldeles fejl!

KROLL

De sa’ her i forgårs, at De var ni og tyve år. Gik i det tredivte.

REBEKKA

Så? Sa’ jeg det?

KROLL

Ja, De gjorde. Og deraf kan jeg regne ud –

REBEKKA

Stop! Det hjælper ikke at regne. For jeg kan lige så gerne sige Dem det straks: Jeg er et år ældre, end jeg gir mig ud for.

KROLL smiler vantro

Virkelig? Det er noget nyt. Hvorledes er det kommet?

REBEKKA

Da jeg havde fyldt de fem og tyve, så syntes jeg, – ugift som jeg var, – at jeg blev så rent for gammel. Og så tog jeg mig for at lyve et år af.

KROLL

De? En frigjort kvinde. Nærer De fordomme angående giftealderen?

REBEKKA

Ja det var tossedumt, – og latterligt også. Men der blir altid hængende et eller andet ved en, som en ikke kan gøre sig fri for. Vi er nu slig.

KROLL

Lad så være. Men regningen kan bli rigtig alligevel. For doktor West var deroppe på et flygtigt besøg året forinden han blev ansat.

REBEKKA bryder ud

Det er ikke sandt!

KROLL

Er det ikke sandt?

REBEKKA

Nej. For det har mor aldrig talt om.

KROLL

Så hun har ikke det?

REBEKKA

Nej, aldrig. Og ikke doktor West heller. Aldrig med et ord.

KROLL

Kunde ikke det være, fordi de begge to havde grunde til at springe et år over? Ligesom De har gjort, frøken West. Det er kanske en ejendommelighed i slægten.

REBEKKA går omkring, knuger og vrider hænderne

Det er umuligt. Det er bare noget, De vil bilde mig ind. Aldrig i verden er det sandt, dette her. Kan ikke være sandt! Aldrig i verden –!

KROLL rejser sig

Men, kære, – hvorfor i guds navn tar De så på vej? De gør mig rent forfærdet! Hvad skal jeg tro og tænke –!

REBEKKA

Ingen ting. De skal hverken tro eller tænke noget.

KROLL

Så må De sandelig forklare mig, hvorledes De kan ta’ Dem den sag, – den mulighed så nær.

REBEKKA fatter sig

Det er jo så ganske ligefrem, rektor Kroll. Jeg har da ikke lyst til at gå her og gælde for et uægte barn.

KROLL

Nå så. Jaja, lad os slå os til ro med den forklaring – foreløbig. Men så har De jo altså beholdt en viss – fordom på det punkt også.

REBEKKA

Ja, jeg har vel det.

KROLL

Nå, jeg tænker, det er ligedan bevendt med det meste af dette her, som De kalder for Deres frigjorthed. De har læst Dem til en hel hob nye tanker og meninger. De har fåt vide et slags besked om forskninger på forskellige områder, – forskninger, som synes at omstyrte adskilligt af det, der hidtil hos os har gældt for uomstødeligt og uangribeligt. Men alt dette er bare ble’t en viden hos Dem, frøken West. En kundskab. Det er ikke gåt Dem i blodet.

REBEKKA betænkelig

Kan hænde, De har ret i det.

KROLL

Ja, bare prøv De Dem selv, så skal De se! Og når det står slig til med Dem, så kan en sagtens vide, hvorledes det er fat med Johannes Rosmer. Det er jo den rene, skære galskab, – det er at rende lige lukt ind i fordærvelsen, når han vil træde åbenlyst frem og bekende sig som en frafalden! Tænk, – han med denne skyhed i sindet! Tænk Dem ham forstødt, – forfulgt af den kreds, han hidtil har tilhørt. Udsat for hensynsløse angreb af de bedste i samfundet. Aldrig i dette liv blir han mand for at stå det ud.

REBEKKA

Han må stå det ud! Nu er det for sent for ham at trække sig tilbage.

KROLL

Aldeles ikke for sent. Ikke på nogen måde. Hvad der er sked, det kan ties ned, – eller det kan i det mindste fortolkes som en blot og bart forbigående om end beklagelig forvildelse. Men – en forholdsregel er rigtignok uomgængelig fornøden.

REBEKKA

Og hvad er det for noget?

KROLL

De må få ham til at legalisere forholdet, frøken West.

REBEKKA

Det forhold, som han står i til mig?

KROLL

Ja. De må sé at få ham til det.

REBEKKA

De kan altså slet ikke gøre Dem fri for den tro, at vort forhold trænger til at – legaliseres, som De siger?

KROLL

Jeg vil ikke indlade mig nærmere på sagen selv. Men jeg tror rigtignok at ha’ iagttaget, at der, hvor det falder lettest at bryde med alle såkaldte fordomme, det er i – hm.

REBEKKA

Det er i forholdet mellem mand og kvinde, mener De?

KROLL

Ja, – oprigtig talt, – jeg tror det.

REBEKKA driver henover gulvet og ser ud gennem vinduet

Jeg havde nær sagt, – gid De havde ret, rektor Kroll.

KROLL

Hvad mener De med det? De siger det så besynderlig.

REBEKKA

Å hvad! Lad os ikke snakke mere om de ting. – Ah, – der kommer han.

KROLL

Allerede! Så vil jeg gå.

REBEKKA hen til ham

Nej, – bli’ her. For nu skal De få høre noget.

KROLL

Ikke nu. Jeg synes ikke, jeg tåler at sé ham.

REBEKKA

Jeg bér Dem, – bli’. Gør det. Ellers vil De angre det siden. Det er sidste gang jeg be’r Dem om noget.

KROLL ser forundret på hende og lægger hatten fra sig

Nu vel, frøken West. Lad så være da.

Det er en stund stille. Da kommer Johannes Rosmer ind fra forstuen.

ROSMER ser rektoren, standser i døren

Hvad! – Er du her!

REBEKKA

Han vilde helst ikke ha’ mødt dig, Rosmer.

KROLL uvilkårligt

Du!

REBEKKA

Ja, herr rektor. Rosmer og jeg – vi siger du til hinanden. Forholdet imellem os har ført det med sig.

KROLL

Var det det, som De lovte, jeg skulde få høre?

REBEKKA

Både det – og lidt mere til.

ROSMER kommer nærmere

Hvad er hensigten med besøget her idag?

KROLL

Jeg vilde endnu en gang prøve på at standse dig og vinde dig tilbage.

ROSMER peger på avisen

Efter det, som står der?

KROLL

Jeg har ikke skrevet det.

ROSMER

Gjorde du noget skridt for at holde det tilbage?

KROLL

Det vilde ha’ været uforsvarligt imod den sag, jeg tjener. Og desuden så stod det ikke i min magt.

REBEKKA river avisen i stykker, krøller stumperne sammen og kaster dem bag ovnen

Se så. Nu er det ude af øje. Og lad det så være ude af sind også. For der kommer ikke mere af den slags, Rosmer.

KROLL

Å ja, kunde De så sandt mage det så.

REBEKKA

Kom, og lad os sætte os, kære. Alle tre. Så vil jeg sige det altsammen.

ROSMER sætter sig uvilkårligt

Hvad er det for noget, som er kommet over dig, Rebekka! Denne uhyggelige ro –. Hvad er det for noget?

REBEKKA

Beslutningens ro.

(sætter sig)

Sæt Dem, De også, rektor.

Rektor Kroll tar plads i sofaen.

ROSMER

Beslutningens, siger du. Hvilken beslutning?

REBEKKA

Jeg vil gi’ dig igen, hvad du trænger for at leve livet. Du skal få din glade skyldfrihed tilbage, kære ven.

ROSMER

Men hvad er dog dette!

REBEKKA

Jeg vil bare fortælle. Der behøves ikke andet.

ROSMER

Nu!

REBEKKA

Da jeg var kommen her ned fra Finmarken – sammen med doktor West, – så syntes jeg, at der ligesom åbned sig en ny, stor, vid verden for mig. Doktoren havde lært mig både løst og fast. Alt det spredte, som jeg vidste om tingene i livet den gang.

(kæmpende og neppe hørligt)

Og så –

KROLL

Og så?

ROSMER

Men, Rebekka, – dette her ved jeg jo.

REBEKKA tar sig sammen

Ja, ja, – det har du i grunden ret i. Du ved nok om dette.

KROLL ser fast på hende

Det er kanske rettest, at jeg går.

REBEKKA

Nej, De skal bli’ siddende, kære rektor.

(til Rosmer)

Ja, det var altså det, ser du, – jeg vilde være med i den nye tid, som brød frem. Være med i alle de nye tankerne. – Rektor Kroll fortalte mig en dag, at Ulrik Brendel havde havt svær magt over dig en tid, mens du endnu var gut. Jeg syntes, det måtte kunne gå an for mig at ta’ dette her op igen.

ROSMER

Kom du hid med en dulgt hensigt –!

REBEKKA

Jeg vilde, at vi to skulde gå sammen fremad i frihed. Altid videre. Altid yderligere frem. – Men så var der jo denne skumle, uoverstigelige mur imellem dig og den hele, fulde frigørelse.

ROSMER

Hvilken mur, mener du?

REBEKKA

Jeg mener det, Rosmer, at du ikke kunde vokse dig fri uden i det lyse solskinnet. Og så gik du her og skranted og sygned i et sligt ægteskabs mørke.

ROSMER

Aldrig før idag har du talt til mig om mit ægteskab på den måde.

REBEKKA

Nej, det turde jeg ikke, for så havde jeg skræmt dig.

KROLL nikker til Rosmer

Hører du det!

REBEKKA blir ved

Men jeg skønte godt, hvor frelsen var for dig. Den eneste frelse. Og så handled jeg.

ROSMER

Hvad er det for handlinger, du sigter til?

KROLL

Vil De dermed sige, at –!

REBEKKA

Ja, Rosmer –.

(rejser sig)

Bli’ bare siddende. De også, rektor Kroll. Men nu må det for dagen. Det var ikke dig, Rosmer. Du er skyldfri. Det var mig, som lokked –, som kom til at lokke Beate ud på de vildsomme veje –

ROSMER springer op

Rebekka!

KROLL op fra sofaen

– på de vildsomme veje!

REBEKKA

På de veje, – som førte til møllefossen. Nu ved I det, begge to.

ROSMER som bedøvet

Men jeg forstår ikke –. Hvad er det, hun står og siger? Jeg forstår ikke et ord –!

KROLL

Å jo, du. Jeg begynder at forstå.

ROSMER

Men hvad har du da gjort! Hvad har du da kunnet sige hende for noget? Der var jo intet. Slet intet!

REBEKKA

Hun fik vide, at du holdt på at arbejde dig ud af alle de gamle fordommene.

ROSMER

Ja, men det gjorde jeg jo ikke dengang.

REBEKKA

Jeg vidste, at du snart vilde komme til at gøre det.

KROLL nikker til Rosmer

Aha!

ROSMER

Og så? Hvad mere? Nu vil jeg vide resten også.

REBEKKA

En tid bagefter – så bad og bønfaldt jeg hende om, at jeg måtte få rejse fra Rosmersholm.

ROSMER

Hvorfor vilde du rejse – dengang?

REBEKKA

Jeg vilde ikke rejse. Jeg vilde bli’ her, hvor jeg var. Men jeg sa’ til hende, at det nok var bedst for os alle – om jeg kom bort i tide. Jeg lod hende forstå, at blev jeg længere her, – så kunde der, – så kunde der ske, – hvad det så skulde være.

ROSMER

Dette er altså, hvad du har sagt og gjort.

REBEKKA

Ja, Rosmer.

ROSMER

Det var det, som du kaldte at handle.

REBEKKA med brudt stemme

Jeg kaldte det så, ja.

ROSMER lidt efter

Har du nu skriftet alt, Rebekka?

REBEKKA

Ja.

KROLL

Ikke alt.

REBEKKA ser skræmt på ham

Hvad mere skulde der være?

KROLL

Lod De så ikke til slut Beate forstå, at det var nødvendigt, – ikke blot at det var bedst, – men at det var nødvendigt, af hensyn til Dem og Rosmer, at De rejste et andet steds hen – så fort som muligt? – Nu?

REBEKKA sagte og utydeligt

Kanske jeg sa’ noget sligt også.

ROSMER segner ned i lænestolen ved vinduet

Og dette spind af løgn og bedrag har hun, – den ulykkelige syge, gåt her og trod på! Trod så fuldt og fast! Så uryggelig!

(ser op på Rebekka)

Og aldrig vendte hun sig til mig. Aldrig med et ord! Å, Rebekka, – jeg ser det på dig, – du har rådet hende fra det!

REBEKKA

Hun havde jo sat sig i hodet, at hun, – som børnløs hustru, ikke havde ret til at være her. Og så bildte hun sig ind, det var pligt imod dig at vige pladsen.

ROSMER

Og du, – du gjorde intet for at få hende ud af denne indbildning?

REBEKKA

Nej.

KROLL

De bestyrked hende kanske i den? Svar! Gjorde De ikke det?

REBEKKA

Hun forstod mig vel så, kan jeg tro.

ROSMER

Ja, ja, – og for din vilje bøjed hun sig i alle ting. Og så gav hun plads.

(springer op)

Hvor kunde, – hvor kunde du drive dette forfærdelige spil!

REBEKKA

Jeg syntes, at her var to liv at vælge imellem, Rosmer.

KROLL strængt og myndigt

De havde ingen ret til at træffe et sligt valg!

REBEKKA heftig

Men tror I da, at jeg gik her og handled med kold og kløgtig fatning! Jeg var da ikke slig, dengang, som nu, da jeg står og fortæller det. Og så er der da vel to slags vilje i et menneske, skulde jeg mene! Jeg vilde ha’ Beate væk. På den ene måden eller på den anden. Men jeg trode aldrig, at det skulde komme alligevel. Ved hvert skridt, som jeg fristed og voved fremad, syntes jeg ligesom noget skreg indeni mig: Nu ikke længer! Ikke et skridt længer! – Og så kunde jeg ikke la’ det være endda. Jeg måtte friste et bitte lidet gran til. Bare et eneste et. Og så et til – og altid et til. – Og så kom det. – Det er på den vis, sligt noget går for sig.

Kort taushed.

ROSMER til Rebekka

Hvorledes tror du, det herefter skal gå med dig? Efter dette?

REBEKKA

Med mig får det gå, som det kan. Det kommer det ikke så nøje an på.

KROLL

Ikke et ord, som tyder på anger. Føler De kanske ingen?

REBEKKA koldt afvisende

Undskyld, herr rektor, – det er en sag, som ikke kommer nogen anden ved. Det skal jeg nok klare med mig selv.

KROLL til Rosmer

Og denne kvinde er det, som du lever under tag sammen med. I fortroligt forhold til.

(ser om på portrætterne)

Å, – de, som er borte, – de skulde bare se op nu!

ROSMER

Går du indover til byen?

KROLL tar sin hat

Ja. Jo før jo heller.

ROSMER tar ligeledes sin hat

Så går jeg med dig.

KROLL

Vil du det! Ja, jeg tænkte nok, vi ikke helt havde mistet dig.

ROSMER

Kom så, Kroll! Kom så!

De går begge ud gennem forstuen uden at se til Rebekka.

Lidt efter går Rebekka forsigtig hen til vinduet og kikker ud mellem blomsterne.

REBEKKA taler halvhøjt med sig selv

Ikke over kloppen idag heller. Går ovenom. Kommer aldrig over møllefossen. Aldrig.

(går fra vinduet)

Ja, ja da!

Hun går hen og trækker i klokkestrengen.

Kort efter kommer madam Helseth ind fra højre.

MADAM HELSETH

Hvad er det, frøken?

REBEKKA

Madam Helseth, vil De kanske være så snil at få min rejsekoffert hentet ned fra loftet.

MADAM HELSETH

Rejsekofferten?

REBEKKA

Ja, den brune sælskindskofferten, som De ved.

MADAM HELSETH

Ja vel. Men gud bevare mig, – vil da frøkenen ud og rejse?

REBEKKA

Ja, – nu vil jeg ud og rejse, madam Helseth.

MADAM HELSETH

Og det så fort på timen!

REBEKKA

Så fort jeg har fåt pakket.

MADAM HELSETH

Nu har jeg da aldrig hørt magen! Men frøkenen kommer da vel snart igen, ved jeg?

REBEKKA

Jeg kommer aldrig mere igen.

MADAM HELSETH

Aldrig! Men herre gud, hvorledes skal det bli’ her på Rosmersholm, når ikke frøken West er her længer? Nu havde den stakkers pastoren fåt det så godt og hyggeligt.

REBEKKA

Ja, men idag er jeg blet ræd, madam Helseth.

MADAM HELSETH

Ræd! Jøsses, – hvorfor det da?

REBEKKA

Jo, for jeg synes, jeg har set ligesom et skimt af hvide heste.

MADAM HELSETH

Af hvide heste! Midt på lyse dagen!

REBEKKA

Å, de er nok ude både tidlig og sent, – de hvide hestene på Rosmersholm.

(slår over)

Nå, – det var altså rejsekofferten, madam Helseth.

MADAM HELSETH

Ja vel. Rejsekofferten.

De går begge ud til højre.

FJERDE AKT

Dagligstuen på Rosmersholm. Det er sen aften. Lampen, med skærm over, brænder på bordet.

Rebekka West står ved bordet og pakker nogle småting ned i en vadsæk. Hendes kåbe, hat og det hvide hæklede uldsjal hænger over sofaryggen.

Madam Helseth kommer ind fra højre.

MADAM HELSETH taler dæmpet og synes forbeholden

Ja, nu er alle sagerne båret ud, frøken. De står i køkkengangen.

REBEKKA

Godt. Kusken er vel tilsagt?

MADAM HELSETH

Ja. Han spør’, hvad tid han skal være her med vognen.

REBEKKA

Jeg tænker, så omkring klokken elleve. Dampskibet går ved midnat.

MADAM HELSETH lidt nølende

Men pastoren da? Hvis han nu ikke kommer hjem til den tid?

REBEKKA

Jeg rejser alligevel. Skulde jeg ikke få se ham, så kan De sige, at jeg skriver ham til. Et langt brev. Sig det.

MADAM HELSETH

Ja, det kan jo være bra’ nok – dette med at skrive. Men, stakkers frøken, – jeg synes nu, De skulde prøve på at snakke med ham en gang til.

REBEKKA

Kanske det. Eller kanske ikke alligevel.

MADAM HELSETH

Nej, – at jeg skulde opleve dette her, – det havde jeg da aldrig tænkt!

REBEKKA

Hvad havde De da tænkt, madam Helseth?

MADAM HELSETH

Å, jeg havde rigtignok tænkt, at pastor Rosmer var reellere mand end som så.

REBEKKA

Reellere?

MADAM HELSETH

Ja min sandten siger jeg så.

REBEKKA

Men, kære, hvad mener De da med det?

MADAM HELSETH

Jeg mener, som sandt og ret er, frøken. Han skulde ikke fri sig ifra det på den måden, ikke.

REBEKKA ser på hende

Hør nu her, madam Helseth. Sig mig ærligt og oprigtigt, – hvorfor tror De, jeg rejser bort?

MADAM HELSETH

Herre gud, det er vel nødvendigt, frøken. Å ja, ja, ja! Men jeg synes rigtignok ikke, det er pent gjort af pastoren. Mortensgård var da undskyldt, han. For hun havde jo sin mand i live. Så de to kunde ikke gifte sig sammen, om de aldrig så gerne vilde. Men sé, pastoren, han – hm!

REBEKKA med et svagt smil

Skulde De kunnet tænkt Dem sligt noget om mig og pastor Rosmer?

MADAM HELSETH

Aldrig i verden. Ja, jeg mener, – ikke før idag.

REBEKKA

Men idag altså –?

MADAM HELSETH

Nå, – efter alt det stygge, som folk siger der skal stå om pastoren i bladene, så –

REBEKKA

Aha!

MADAM HELSETH

For det er min mening, at den mand, som kan gå over til Mortensgårds reglion, ham kan en, min sandten, tro til hvad det så skal være.

REBEKKA

Å ja, det er vel så, det. Men jeg da? Hvad siger De om mig?

MADAM HELSETH

Bevar’s vel, frøken, – Dem synes jeg ikke det er så stort at sige på. Det er vel ikke så godt for et ensligt fruentimmer at stå imod, kan jeg tro. – Vi er jo alle sammen mennesker, frøken West.

REBEKKA

Det er et sandt ord, madam Helseth. Vi er alle sammen mennesker. – Hvad lytter De efter?

MADAM HELSETH sagte

Å Jøsses, – der tror jeg han kommer lige akkurat.

REBEKKA farer sammen

Altså alligevel –!

(bestemt)

Nå ja. Lad så være.

Johannes Rosmer kommer ind fra forstuen.

ROSMER ser rejsetøjet, vender sig til Rebekka og spørger

Hvad betyder dette her?

REBEKKA

Jeg rejser.

ROSMER

Straks?

REBEKKA

Ja.

(til madam Helseth)

Altså klokken elleve.

MADAM HELSETH

Godt og vel, frøken.

Hun går ud til højre.

ROSMER efter et kort ophold

Hvor rejser du hen, Rebekka?

REBEKKA

Nordover med dampskibet.

ROSMER

Nordover? Hvad vil du der nord?

REBEKKA

Det var jo der, jeg kom fra.

ROSMER

Men der oppe har du jo ikke noget at gøre nu.

REBEKKA

Det har jeg ikke her nede heller.

ROSMER

Hvad tænker du da at ta’ dig til?

REBEKKA

Jeg ved ikke. Jeg vil bare sé at få ende på det.

ROSMER

Få ende på det?

REBEKKA

Rosmersholm har knækket mig.

ROSMER blir opmærksom

Siger du det?

REBEKKA

Knækket mig sønder og sammen. – Jeg havde så frisk og så modig en vilje, da jeg kom hid. Nu er jeg bøjet ind under en fremmed lov. – Herefterdags tror jeg ikke, jeg tør vove mig til nogen verdens ting.

ROSMER

Hvorfor ikke? Hvad er det for en lov, som du siger, at du er –?

REBEKKA

Kære, lad os ikke tale om det nu. – Hvad blev det så til med dig og rektoren?

ROSMER

Vi har sluttet fred.

REBEKKA

Ja så. Det blev altså til det.

ROSMER

Han samled hele vor gamle vennekreds sammen hos sig. De har gjort mig det indlysende, at arbejdet for at adle sindene, – det ligger slet ikke for mig. – Og det er desuden noget så håbløst i sig selv, du. – Jeg lar det ligge.

REBEKKA

Ja, ja, – det er vel kanske bedst så.

ROSMER

Siger du det nu? Er du nu af den mening?

REBEKKA

Jeg er kommen til den mening. I de sidste par dagene.

ROSMER

Du lyver, Rebekka.

REBEKKA

Lyver –!

ROSMER

Ja, du lyver. Du har aldrig trod på mig. Aldrig har du trod, at jeg var mand for at kæmpe den sag frem til nogen sejr.

REBEKKA

Jeg har trod, at vi to sammen skulde komme til at magte det.

ROSMER

Det er ikke sandt. Du har trod, at du selv skulde kunne udrette noget stort i livet. At du kunde bruge mig til det, som du vilde ha’ frem. At jeg kunde være dig tjenlig for dine formål. Det har du trod.

REBEKKA

Hør nu, Rosmer –

ROSMER sætter sig tungt ned i sofaen

Å lad være! Jeg ser nu til bunds i det hele. Jeg har været som en handske i dine hænder.

REBEKKA

Hør nu, Rosmer. Lad os tales ved om dette her. Det blir sidste gang.

(sætter sig i en stol ved sofaen)

Jeg havde tænkt, at jeg vilde skrive dig til om det altsammen, – når jeg var kommen der nord igen. Men det blir vel bedst, at du straks får høre det.

ROSMER

Har du endnu mere at tilstå?

REBEKKA

Jeg har det store igen.

ROSMER

Hvilket store?

REBEKKA

Det, som du aldrig har anet. Det, som gir både lys og skygge til alt det øvrige.

ROSMER ryster på hodet

Jeg forstår ikke noget af dette.

REBEKKA

Det er ganske sandt, at jeg engang la’ mine garn ud for at vinde indpas her på Rosmersholm. For jeg mente som så, at jeg nok skulde komme til at gøre min lykke her. Enten på den ene måden eller på den anden, – skønner du.

ROSMER

Du fik da også drevet igennem – det, som du vilde.

REBEKKA

Jeg tror, jeg kunde drevet igennem, hvad det så skulde være – dengang. For da havde jeg endnu min modige, fribårne vilje. Jeg kendte ikke hensyn at ta’. Ikke forhold at vige af vejen for. – Men så kom begyndelsen til det, som har knækket viljen i mig – og skræmt mig så ynkelig for hele livet.

ROSMER

Hvad kom? Tal, så jeg kan forstå dig.

REBEKKA

Da kom det over mig, – dette vilde, ubetvingelige begær –. Å, Rosmer –!

ROSMER

Begær? Du –! Efter hvad?

REBEKKA

Efter dig.

ROSMER vil springe op

Hvad er dette!

REBEKKA standser ham

Bliv siddende, kære. Nu skal du få høre videre.

ROSMER

Og du vil sige – at du har elsket mig – på slig vis!

REBEKKA

Jeg syntes, det måtte kaldes at elske – dengang. At dette var kærlighed, syntes jeg. Men det var det ikke. Det var, som jeg siger dig. Det var et vildt, ubetvingeligt begær.

ROSMER med møje

Rebekka, – er det virkelig dig selv, – dig – dig, som du sidder her og fortæller alt dette om!

REBEKKA

Ja, hvad synes du, Rosmer!

ROSMER

Ud af dette, – under magten af dette var det altså, at du – at du handled, som du kalder det.

REBEKKA

Det var over mig som et vejr ved havet. Det var som et af de vejr, vi kan ha’ ved vintertid der nordpå. Det tar en, – og bær’ en med sig, du, – så langt det skal være. Ikke tanke om at stå imod.

ROSMER

Så fejed det den ulykkelige Beate ud i møllefossen.

REBEKKA

Ja, for der stod som en kamp på bådkølen mellem Beate og mig i den tid.

ROSMER

Du var visselig den stærkeste på Rosmersholm. Stærkere, end både Beate og jeg tilsammen.

REBEKKA

Jeg kendte dig så vidt, at jeg vidste, – til dig var ingen vej fremkommelig, før du var gjort fri både i forholde – og i sind.

ROSMER

Men jeg begriber dig ikke, Rebekka. Du, – du selv, – hele din adfærd er mig en uløselig gåde. Nu er jeg jo fri, – både i sind og i forhold. Du står nu helt fremme ved det mål, du fra først af havde sat dig. Og så alligevel –!

REBEKKA

Aldrig har jeg ståt længere fra målet end nu.

ROSMER

– og så alligevel, siger jeg, – da jeg igår spurte dig, – bad dig: bliv min hustru, – da skreg du ud som i skræk, at det aldrig kunde ske.

REBEKKA

Da skreg jeg ud i fortvilelse, du.

ROSMER

Hvorfor?

REBEKKA

Fordi Rosmersholm har magtstjålet mig. Her har jeg fåt min egen modige vilje stækket. Og forkluddret! Den tid er forbi for mig, da jeg turde vove, hvad det så skulde være. Jeg har mistet evnen til at handle, Rosmer.

ROSMER

Sig mig, hvorledes dette er kommet.

REBEKKA

Det er kommet gennem samlivet med dig.

ROSMER

Men hvorledes? Hvorledes?

REBEKKA

Da jeg var ble’t alene med dig her, – og da du var ble’t dig selv –

ROSMER

Ja, ja?

REBEKKA

– for du var aldrig helt ud dig selv, så længe Beate leved –

ROSMER

Desværre, det har du nok ret i.

REBEKKA

Men da jeg så fik leve sammen med dig her, – i stilhed, – i ensomhed, – da du gav mig alle dine tanker uforbeholdent, – hver en stemning, så blødt og så fint, som du følte den, – da gik det store omslag for sig. Lidt efter lidt, – skønner du. Næsten umærkelig, – men så overvældende til slut. Lige til bunden af mit sind.

ROSMER

Å, hvad er dog dette her, Rebekka!

REBEKKA

Alt det andet, – dette stygge, sansedrukne begær, det kom så langt, så langt bort fra mig. Alle disse opjagede magter slog sig stilfærdigt ned i taushed. Der faldt en sindshvile over mig, – en stilhed, som på et fugleberg under midnatssolen oppe hos os.

ROSMER

Sig mere om dette. Alt, hvad du ved at sige.

REBEKKA

Der er ikke stort andet, du. Der er bare det, at så kom der kærlighed op i mig. Den store, forsagende kærlighed, som nøjer sig med samlivet, slig, som det har været imellem os to.

ROSMER

Å, ifald jeg blot havde anet et fnug af alt dette!

REBEKKA

Bedst så, som det er. Igår, – da du spurte mig, om jeg vilde være din hustru, – da jubled jeg ud –

ROSMER

Ja, gjorde du ikke det, Rebekka! Jeg syntes, jeg forstod det så.

REBEKKA

Et øjeblik, ja. I selvforglemmelse. For det var min fordums frejdige vilje, som holdt på at gøre sig fri igen. Men nu har den ikke mere nogen magt, – i længden, ikke.

ROSMER

Hvorledes forklarer du, hvad der er sked med dig?

REBEKKA

Det er Rosmer-slægtens livssyn, – eller dit livssyn i alle fald, – som har smittet min vilje.

ROSMER

Smittet?

REBEKKA

Og gjort den syg. Trælbundet den under love, som før ikke galdt for mig. Du, – samlivet med dig, – har adlet mit sind –

ROSMER

Å, turde jeg så sandt tro det!

REBEKKA

Du kan trygt tro det. Det rosmerske livssyn adler. Men –

(ryster på hodet)

– men, – men –

ROSMER

Men? Nu?

REBEKKA

– men det dræber lykken, du.

ROSMER

Siger du det, Rebekka?

REBEKKA

For mig i det mindste.

ROSMER

Ja, men ved du det så visst. Om jeg nu spurte dig igen –? Bad dig så bønligt –

REBEKKA

Å, kære, – kom aldrig mere ind på dette her! Det er umulige ting –! Ja, for du skal vide det, Rosmer, at jeg har en – fortid bag mig.

ROSMER

Noget mere, end det, du har fortalt?

REBEKKA

Ja. Noget andet og noget mere.

ROSMER med et svagt smil

Er det ikke underligt, du, Rebekka? Tænk, at en anelse om sligt noget har strejfet mig en gang imellem.

REBEKKA

Har det! Og endda så –? Alligevel? –

ROSMER

Jeg trode aldrig på det. Jeg bare legte med det, – sådan i tankerne, forstår du.

REBEKKA

Hvis du kræver det, så vil jeg nu straks sige dig dette også.

ROSMER afværgende

Nej, nej! Ikke et ord vil jeg vide. Hvad det så end er, – så har jeg glemsel for det.

REBEKKA

Men jeg ikke.

ROSMER

Å, Rebekka –!

REBEKKA

Ja, du, – det er jo det forfærdelige, at nu, da al livets lykke bydes mig med fulde hænder, – nu er jeg ble’t slig, at min egen fortid stænger for mig.

ROSMER

Din fortid er død, Rebekka. Den har ikke længere noget tag i dig, – ikke nogen sammenhæng med dig, – slig, som du nu er.

REBEKKA

Å, kære, det er nok bare talemåder, du. End skyldfriheden da? Hvor tar jeg den fra?

ROSMER tungt

Ja, ja, – skyldfriheden.

REBEKKA

Skyldfriheden, ja. I den er lykken og glæden. Det var jo den lære, som du vilde gøre levende i alle disse vordende, glade adelsmennesker –

ROSMER

Å, mind mig ikke om det. Det var bare en halvfærdig drøm, Rebekka. En overilet indskydelse, som jeg ikke selv tror på længer. – Menneskene lar sig nok ikke adle udenfra, du.

REBEKKA sagte

Ikke gennem den stille kærlighed, tror du?

ROSMER tankefuld

Ja, – det er jo det, som vilde være det store. Det herligste næsten i hele livet, synes jeg. – Ifald så var.

(vrider sig i uro)

Men hvorledes kommer jeg på det rene med det spørsmål? Til bunds i det?

REBEKKA

Tror du mig ikke, Rosmer?

ROSMER

Å, Rebekka, – hvor kan jeg tro fuldt ud på dig? På dig, som har gåt her og dækket og dulgt så usigelig meget! – Nu kommer du frem med dette nye. Ligger der nogen hensigt under, – så sig mig det rent ud. Er der kanske et eller andet, som du ønsker at opnå ved det. Jeg vil jo så gerne gøre for dig alt, hvad jeg kan.

REBEKKA vrider hænderne

Å, denne dræbende tvil –! Rosmer, – Rosmer –!

ROSMER

Ja, er det ikke forfærdeligt, du? Men jeg kan ikke gøre ved det. Jeg vil aldrig komme til at fri mig fra tvilen. Aldrig vide visst, at jeg har dig i hel og ren kærlighed.

REBEKKA

Men er der da ikke noget, inderst i dig selv, som vidner for, at med mig er der sket en forvandling! Og at forvandlingen er sket ved dig, – ved dig alene!

ROSMER

Å du, – jeg tror ikke længer på min evne til at forvandle mennesker. Jeg tror ikke på mig selv i nogen sag mere. Jeg tror hverken på mig eller på dig.

REBEKKA ser mørkt hen på ham

Hvorledes vil du da kunne leve livet?

ROSMER

Ja, det forstår jeg ikke selv. Jeg begriber det ikke. Jeg tror ikke, jeg kan leve det. – Og jeg ved jo heller ikke den ting i verden, som det kunde være værdt at leve for.

REBEKKA

Å livet, – det har fornyelse i sig. Lad os holde fast ved det, du. – Vi kommer tidsnok ud af det.

ROSMER springer urolig op

Så giv mig troen igen! Troen på dig, Rebekka! Troen på din kærlighed! Vidnesbyrd! Vidnesbyrd vil jeg ha’!

REBEKKA

Vidnesbyrd? Hvor kan jeg gi’ dig vidnesbyrd –!

ROSMER

Det må du!

(går henover gulvet)

Jeg bærer ikke dette øde, – denne forfærdelige tomhed, – dette, – dette –

Det banker hårdt på forstuedøren.

REBEKKA farer op fra stolen

Ah, – hørte du det!

Døren åbnes. Ulrik Brendel kommer ind. Han er iført mansketskjorte, sort frakke og gode støvler udenpå benklæderne. For øvrigt er han klædt som forrige gang. Ser forstyrret ud.

ROSMER

Å, er det Dem, herr Brendel!

BRENDEL

Johannes, min gut, – jeg hilser dig – farvel!

ROSMER

Hvor vil De hen så sent?

BRENDEL

Nedad bakke.

ROSMER

Hvorledes –?

BRENDEL

Nu går jeg hjemover, min dyrebare lærling. Jeg har fåt hjemvé efter det store ingenting.

ROSMER

Der er hændt Dem noget, herr Brendel! Hvad er det?

BRENDEL

Så du observerer forvandlingen? Ja, – du må vel det. Da jeg sidst betrådte denne sal, – da stod jeg for dig som velstandsmand og slog mig på brystlommen.

ROSMER

Så? Jeg forstår ikke ganske –

BRENDEL

Men slig, som du i denne nat ser mig, er jeg en afsat konge på askedyngen af mit brændte slot.

ROSMER

Hvis der er noget, som jeg kan hjælpe Dem med –

BRENDEL

Du har konserveret dit barnehjerte, Johannes. Kan du yde mig et lån?

ROSMER

Ja, ja, så gerne det!

BRENDEL

Kan du afsé et ideal eller to?

ROSMER

Hvad for noget, siger De?

BRENDEL

Et par aflagte idealer. Så gør du en god gerning. For nu er jeg læns, min kære gut. Blank og bar.

REBEKKA

Kom De ikke til at holde Deres foredrag?

BRENDEL

Nej, forlokkende dame. Hvad synes De vel! Just som jeg står parat til at tømme overflødighedshornet, gør jeg den penible opdagelse, at jeg er bankerot.

REBEKKA

Men alle Deres uskrevne værker da?

BRENDEL

I fem og tyve år har jeg siddet, som gnieren sidder på sit låsede pengeskrin. Og så igår, – da jeg åbner og vil hente skatten frem, – så er der ingen. Tidens tænder havde maset den til støv. Der var nichts og ingenting i hele stadsen.

ROSMER

Men véd De nu det så visst?

BRENDEL

Her er ikke rum for tvil, min yndling. Præsidenten har overtydet mig om det.

ROSMER

Præsidenten?

BRENDEL

Nå ja, – excellencen da. Ganz nach Belieben.

ROSMER

Ja, men hvem mener De?

BRENDEL

Peder Mortensgård naturligvis.

ROSMER

Hvad!

BRENDEL hemmelighedsfuldt

Hys, hys, hys! Peder Mortensgård er fremtidens høvding og herre. Aldrig har jeg været stedet for en størres åsyn. Peder Mortensgård har almægtigheds-evnen i sig. Han kan gøre alt, hvad han vil.

ROSMER

Å tro dog ikke det.

BRENDEL

Jo, min gut! For Peder Mortensgård vil aldrig mere, end han kan. Peder Mortensgård er kapabel til at leve livet uden idealer. Og det, – ser du, – det er just handlingens og sejrens store hemmelighed. Det er summen af al verdens visdom. Basta!

ROSMER lavmælt

Nu skønner jeg, – at De går herfra fattigere end De kom.

BRENDEL

Bien! Tag så et Beispiel af din gamle lærer. Stryg ud alt, hvad han gik her og prented ind i dig. Byg ikke din borg på svigtende sand. Og se dig for, – og prøv dig frem, – før du bygger på denne yndefulde skabning, som her forsøder dit liv.

REBEKKA

Er det mig, De mener?

BRENDEL

Ja, min tiltrækkende havfrue.

REBEKKA

Hvorfor skulde ikke jeg være at bygge på?

BRENDEL et skridt nærmere

Jeg har ladet mig sige, at min fordums lærling har en livssag at føre til sejr.

REBEKKA

Og så –?

BRENDEL

Sejren er ham sikkret. Men, – vel at mærke, – på et ufravigeligt vilkår.

REBEKKA

Hvilket?

BRENDEL tar hende lempeligt om håndledet

At den kvinde, som elsker ham, gladelig går ud i køkkenet og hakker sin fine rosenhvide lillefinger af, – her, – just her ved det midterste led. Item at bemeldte elskende kvinde – ligeledes gladelig – snitter af sig det så uforlignelig formede venstre øre.

(slipper hende og vender sig til Rosmer)

Farvel, min sejrende Johannes.

ROSMER

Vil De gå nu? I mørke natten?

BRENDEL

Mørke natten er bedst. Fred være med jer.

Han går.

Der er en stund stille i stuen.

REBEKKA ånder tungt

Å, hvor her er kvalmt og lummert!

Hun går hen til vinduet, åbner det og blir stående der.

ROSMER sætter sig i lænestolen henne ved ovnen

Der blir nok ikke andet for alligevel, Rebekka. Jeg ser det. Du må rejse.

REBEKKA

Ja, jeg øjner ikke noget valg.

ROSMER

Lad os nytte den sidste stund. Kom her hen og sæt dig hos mig.

REBEKKA går hen og sætter sig i sofaen

Hvad vil du mig så, Rosmer?

ROSMER

Først vil jeg nu sige dig det, at du ikke har nødig at nære bekymring for din fremtid.

REBEKKA smiler

Hm. Min fremtid.

ROSMER

Jeg har forudsét alle muligheder. For længe siden. Hvad der så end sker, så er der sørget for dig.

REBEKKA

Det også, du kære.

ROSMER

Det burde du da kunnet sagt dig selv.

REBEKKA

Der er gåt mere end år og dag siden jeg tænkte på sligt noget.

ROSMER

Ja, ja, – du mente vel, at det aldrig kunde bli’ anderledes mellem os, end det var.

REBEKKA

Ja, så trode jeg.

ROSMER

Jeg også. Men om nu jeg gik bort –

REBEKKA

Å, Rosmer, – du vil leve længer end jeg.

ROSMER

Det usle livet står det da vel i min magt at råde for selv.

REBEKKA

Hvad er dette her! Du tænker da vel aldrig på at –!

ROSMER

Synes du, det vilde være så underligt? Efter det ynkelige, jammerfulde nederlag, som jeg har lidt! Jeg, som vilde føre min livssag til sejr –. Og så er jeg flygtet fra det hele, – endnu før slaget rigtig var begyndt!

REBEKKA

Tag kampen op igen, Rosmer! Prøv bare, – og du skal se, du sejrer. Du vil adle hundreder, – du vil adle tusender af sind. Prøv bare!

ROSMER

Å, Rebekka, – jeg, som ikke længer tror på min egen livssag.

REBEKKA

Men din sag har jo alt ståt sin prøve. Et menneske har du i alle fald adlet. Mig, så længe jeg lever.

ROSMER

Ja, – hvis jeg turde tro dig i dette.

REBEKKA knuger sine hænder

Å men, Rosmer, – ved du da ikke noget, – ikke noget, som kunde få dig til at tro det?

ROSMER farer sammen som i angst

Kom ikke ind på dette her! Ikke nærmere, Rebekka! Ikke et eneste ord mere!

REBEKKA

Jo, just dette må vi ind på. Ved du noget, som kunde kvæle tvilen? For jeg ved ikke noget i verden.

ROSMER

Bedst for dig, at du ikke ved det. – Bedst for os begge.

REBEKKA

Nej, nej, nej, – dette slår jeg mig ikke tiltåls med! Ved du noget, som kan frikende mig i dine øjne, da kræver jeg som min ret, at du nævner det.

ROSMER ligesom uvilkårlig dreven imod sin egen vilje

Så lad os sé da. Du siger, at den store kærlighed er i dig. At gennem mig er dit sind adlet. Er det så? Har du regnet rigtig over, du? Skal vi gøre prøve på regnestykket? Hvad?

REBEKKA

Det er jeg rede til.

ROSMER

Når det så skal være?

REBEKKA

Når som helst. Jo før jo heller.

ROSMER

Så lad mig da få sé, Rebekka, – om du, – for min skyld, – endnu i denne aften. –

(afbryder)

Å nej, nej, nej!

REBEKKA

Jo, Rosmer! Jo, jo! Sig det, og du skal få sé.

ROSMER

Har du mod til, – er du villig til, – gladelig, som Ulrik Brendel sa’, – for min skyld, nu i nat, – gladelig, – at gå den samme vejen, – som Beate gik?

REBEKKA hæver sig langsomt op fra sofaen og siger næsten målløs

Rosmer –!

ROSMER

Ja, du, – det er dette spørsmål, som jeg aldrig vil kunne gøre mig fri for, – når du er rejst. Hver time på dagen vil jeg komme tilbage til dette samme. Å, jeg synes, jeg ser dig lys levende for mig. Du står ude på kloppen. Midt ude. Nu luder du dig ud over rækværket! Svimler i en dragning ned imod fossestryget! Nej. Så viger du. Vover ikke, – hvad hun voved.

REBEKKA

Men hvis jeg nu havde det mod? Og den gladelige vilje? Hvad så?

ROSMER

Så måtte jeg vel tro dig. Så måtte jeg vel få troen igen på min livssag. Troen på min evne til at adle menneskesind. Troen på menneskesindets evne til at adles.

REBEKKA tar langsomt sit sjal, slår det over hodet og siger behersket

Du skal få troen igen.

ROSMER

Har du mod og vilje – til dette, Rebekka?

REBEKKA

Det får du dømme om imorgen, – eller siden, – når de fisker mig op.

ROSMER tar sig for panden

Der er en lokkende gru i dette –!

REBEKKA

For jeg vil ikke gerne bli’ liggende der nede. Ikke længer end nødvendigt. Der må sørges for, at de finder mig.

ROSMER springer op

Men alt dette her, – det er jo vanvid. Rejs, – eller bliv! Jeg vil tro dig på dit blotte ord denne gang også.

REBEKKA

Talemåder, Rosmer. Ingen fejghed og flugt nu igen, du! Hvor kan du tro mig på mit blotte og bare ord efter denne dag?

ROSMER

Men jeg vil ikke sé dit nederlag, Rebekka!

REBEKKA

Det blir ikke noget nederlag.

ROSMER

Det blir. Aldrig har du sind til at gå Beates vej.

REBEKKA

Tror du ikke det?

ROSMER

Aldrig. Du er ikke som Beate. Du er ikke under et forkvaklet livssyns magt.

REBEKKA

Men jeg er under det rosmersholmske livssyn – nu. Hvad jeg har forbrudt, – det bør det sig, at jeg soner.

ROSMER ser stivt på hende

Er det der, du står?

REBEKKA

Ja.

ROSMER besluttet

Nu vel. Så er jeg under vort frigjorte livssyn, Rebekka. Der er ingen dommer over os. Og derfor så får vi sé at holde justits selv.

REBEKKA mistyder ham

Det også. Det også. Min bortgang vil frelse det bedste i dig.

ROSMER

Å, i mig er der ingen ting at frelse mere.

REBEKKA

Det er der. Men jeg, – jeg vilde herefterdags bare være som et havtrold, der hang og hæmmed det skib, som du skal sejle frem på. Jeg må overbord. Eller skulde jeg kanske gå her oppe i verden og slæbe på et forkrøblet liv? Ruge og gruble over lykken, som min fortid har forspildt for mig? Jeg må ud af spillet, Rosmer.

ROSMER

Hvis du går, – så går jeg med dig.

REBEKKA smiler næsten umærkeligt, ser på ham og siger sagtere

Ja, kom med, du, – og vær vidne –

ROSMER

Jeg går med dig, siger jeg.

REBEKKA

Til kloppen, ja. Den drister du dig jo aldrig ud på.

ROSMER

Har du lagt mærke til det?

REBEKKA tungt og brudt

Ja. – Det var det, som gjorde min kærlighed håbløs.

ROSMER

Rebekka, – nu lægger jeg min hånd på dit hode.

(gør som han siger)

Og tar dig til ægte som min rette hustru.

REBEKKA griber begge hans hænder og bøjer hodet mod hans bryst

Tak, Rosmer.

(slipper ham)

Og nu går jeg – gladelig.

ROSMER

Mand og hustru bør følges ad.

REBEKKA

Bare til kloppen, Rosmer.

ROSMER

Ud på den også. Så langt, som du går, – så langt går jeg med dig. For nu tør jeg det.

REBEKKA

Ved du så usvigelig visst – at denne vejen er den bedste for dig?

ROSMER

Jeg ved, at den er den eneste.

REBEKKA

Om du bedrog dig i det? Om det bare var et blændværk? En af disse hvide hestene på Rosmersholm.

ROSMER

Kunde vel være. For dem slipper vi ikke fra, – vi, her på gården.

REBEKKA

Så bliv, Rosmer!

ROSMER

Manden skal følge sin hustru, som hustruen sin mand.

REBEKKA

Ja, sig mig det først. Er det dig, som følger mig? Eller er det mig, som følger dig?

ROSMER

Det grunder vi aldrig ud tilbunds.

REBEKKA

Jeg vilde dog gerne vide det.

ROSMER

Vi to følger hinanden, Rebekka. Jeg dig og du mig.

REBEKKA

Det tror jeg næsten også.

ROSMER

For nu er vi to et.

REBEKKA

Ja. Nu er vi et. Kom! Så går vi gladelig.

De går hånd i hånd ud gennem forstuen og sés at dreje om til venstre. Døren blir stående åben efter dem.

Stuen står en liden stund tom. Så lukker madam Helseth på døren til højre.

MADAM HELSETH

Frøken, – nu er vognen –

(ser sig om)

Ikke inde? Ude sammen på denne tid? Nå da, – det må jeg sige –! Hm!

(går ud i forstuen, ser sig om og kommer ind igen)

Ikke på bænken. Å nej, nej.

(går til vinduet og ser ud)

Jøsses da! Det hvide der –! – Ja, så min sæl står de begge to på kloppen! Gud forlade de syndige mennesker! Slår de ikke armene om hinanden!

(skriger højt)

Åh, – udover – begge to! Ud i fossen. Hjælp! Hjælp!

(skælver i knæerne, holder sig rystende i stolryggen og kan knapt få ordene frem)

Nej. Ikke hjælp her. – Salig fruen tog dem.

Innledning til Rosmersholm

ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Rosmersholm inneholder en rekke referanser til den dype og intense politiske og kulturelle striden i Norge midt på 1880-tallet. Gjennom 1870-årene hadde det pågått en stillingskrig mellom det venstredominerte Stortinget og den uavhengige, selvsupplerende embetsmannsregjeringen. Etter at tre påfølgende storting hadde vedtatt en grunnlovsendring som ville gi statsrådene adgang til Stortinget, og dermed også binde dem sterkere til Stortinget, og kongen og regjeringen fremdeles nektet å sanksjonere reformen, bestemte venstreflertallet seg for å reise riksrettssak mot statsrådene. Venstre ville imidlertid vente med riksrett til etter stortingsvalget, i håp om å mobilisere velgerne bak aksjonen og sikre seg full kontroll over riksrettens sammensetning. Stortingsvalget 1882 fikk dermed karakter av en landsomfattende folkeavstemning, og det var det første nesten rene partivalg i norsk historie. Høyresidens forkjempere måtte tilpasse seg agitasjonsformer de tidligere hadde sett ned på, og for eksempel delta på folkemøter. På venstresiden var Johan Sverdrup og Bjørnstjerne Bjørnson de fremste agitatorene. Venstre åpnet valgkampen med et stort folkemøte på Stiklestad 4. og 5. juli, med Bjørnson som hovedtaler. Avisene opptrådte som partiorganer og spilte en viktig rolle i striden, dessuten ble en mengde brosjyrer og pamfletter spredt i store opplag. Av rundt 100 000 stemmeberettigede gikk over 72 000 til valgurnene. Venstre fikk vel 60 % av stemmene, med velgertyngdepunkt på bygdene, mens Høyre stod sterkest i byene og særlig i områdene rundt Kristianiafjorden. Riksretten ble innledet av Odelstinget 23. februar 1883. Den 27. april 1884 falt dommen mot statsminister C.A. Selmer, og deretter mot en etter en av de andre regjeringsmedlemmene. Oscar 2. forsøkte å føre den konservative motstandspolitikken videre ved å oppnevne et nytt ministerium. Dette måtte han imidlertid snart oppgis, og 26. juni 1884 ble Sverdrup statsminister i den første regjering med utgangspunkt i stortingsflertallet. Først i den siste fasen av striden ble partiene formelt organisert: Norges Venstreforening ble stiftet 28. januar 1884, Høyre i august samme år (Nerbøvik 1999, 118–61).

Ibsen kunne følge denne prosessen i avisene, men han kjente også en rekke av de sentrale aktørene på begge sider og erfarte selv hvordan striden splittet familier og ødela gamle vennskap. Da han var i Gossensass sommeren 1884, møtte han sin advokat fra rettssaken mot boktrykker H.J. Jensen, Emil Stang (jf. brev til Susanna Ibsen 19. august 1884). Stang var de konservatives fører på denne tiden og ble som Høyres første formann den som ledet dem over i en ny politisk fase. Like etter hadde Ibsen sitt gjensyn med Bjørnson i Schwaz, deres første møte på over 20 år. Under sitt opphold i Norge 1885 opplevde Ibsen konfliktene på nært hold, på samme tid som han ble trukket direkte inn i dem. Han var nå identifisert som venstresidens dikter og hadde en helt annen omgangskrets enn under sitt opphold i Kristiania i 1874. Ibsen oppsøkte denne gangen ikke sine gamle venner fra hollenderkretsen, men han møtte Ludvig Ludvigsen Daae tilfeldig på hotellet i Trondheim. «Hvem der rakte hånden ud først, ved jeg ikke,» skriver Daae, «men vi blev siddende og snakke sammen i 3 timer». Daae var en av Høyres fremste folketalere i 1882 og skal ha oppfattet seg som modell for rektor Kroll (Daae 2003, 440). En annen av de gamle hollenderne, O.A. Bachke, var en av statsrådene som ble fradømt embetet våren 1884. Mest dramatisk ble møtet med en annen gammel venn og nå profilert høyremann, Lorentz Dietrichson, i Molde. Misstemningen som oppstod mellom dem her, ledet senere på høsten til et åpent, offentlig brudd og en omfattende strid i Det Norske Studentersamfund (jf. nedenfor, samt brev til L. Dietrichson [6. oktober], Det Norske Studentersamfund 23. oktober og F.S. Lund 8. november 1885 og C. Snoilsky 14. februar 1886 med kommentarer, HIS 14 og 14k). Før dette hadde Ibsen også sittet på stortingsgalleriet og vært vitne til den første store splittelsen av Venstre-alliansen da partiet delte seg i diskusjonen om diktergasje til Alexander Kielland. Striden åpenbarte motsetningen mellom den frisinnede-kulturadikale og den kristne fløy av Venstre (jf. kommentar til brev til B. Bjørnson 22. desember 1885, HIS 14k). Til venstremannen og bankdirektøren Karl Bomhoff, som Ibsen var sammen med i Trondheim, sa Ibsen om den opphetede stemningen at han hadde følelsen av «at om han satte en utændt cigar i ryggen paa en mand, saa vilde den ta fyr» (NBO Ms. 4° 4432). Ibsens biograf Henrik Jæger refererer tre år senere at dikteren hadde oppfattet partistridighetene som tegn på «at Norge ikke var beboet af to millioner mennesker, men af to millioner hunde og katte» (Jæger 1888, 280). Ibsen var lite tilfreds med at Stortinget avslo søknaden om diktergasje til Kielland, men glad over at det hadde ført til «sprængning af den ligesaa kompakte som uensartede venstremajoritet og til dannelsen af et nyt parti» . Jo flere parter, desto større spillerom for individualiteten, mente han (Jæger 1892, 97).

Ved avreisen fra hovedstaden den 11. juni, dagen etter Stortingets behandling av Kielland-saken, skal Ibsen i vitners nærvær ha sagt til Bjørn Bjørnson at han ville være med de unge «som venstre Fløjmand. Det, som kan se ud som Galskab hos de unge, det blir dog tilslut det sejrende. Vær sikker paa det» (Anonym 1885b). Uttalelsen ble referert i pressen og kan ha spilt en rolle for hvordan Ibsens gamle venner deretter forholdt seg til ham. Dette kan også være grunnen til at det oppstod et anstrengt forhold mellom Ibsen og Dietrichson da de snart etter møttes i Molde. Gerhard Gran mener det er grunn til å tro at Ibsen hadde rett i en følelse av at de konservative nå prøvde å fryse ham ut av det gode selskap, og at dette var årsak til den konflikten som oppstod mellom ham og Dietrichson (Gran 1918, b. 2, 183).

Ibsens inntrykk av stridighetene kan ha forsterket seg ved tilbakekomsten til Kristiania. I et møte i Studentersamfundet 24. september foreslo Fritz Thaulow å hedre Ibsen med et fakkeltog, men de konservative studentene ville ikke være med. Forslaget ble likevel vedtatt, og Dietrichson meddelte planene til Ibsen, som avslo tilbudet (jf. kommentar til brev til L. Dietrichson [6. oktober 1885], HIS 14k). Den danske studenten Ove Rode meddelte Studentersamfundet at Ibsen ikke ønsket å motta hedersbevisninger fra en forening med konservativ ledelse. Men dersom samfundet ville skifte til et nytt og mer frisinnet styre, mottok han gjerne dets hyllest. Formannen Dietrichson oppfattet dette som et angrep på seg selv. I et følgende møte 10. oktober holdt han en tale mot Ibsen. Han skrev i tillegg et satirisk dikt, «Samfundsvise», som tre dager etter ble trykt i Verdens Gang, og hvor det blant annet het: «Og var saa Tyrannen end aldrig saa stor, / Vi ryster ham af i et vældigt Latterchor». Avisen bemerket syrlig at «Det er længe siden vi har seet et Smædedigt som dette» (Anonym 1885c).

Venstreavisene (blant dem Verdens Gang) svarte med angrep på Studentersamfundet og Dietrichson, og Ibsen dementerte i et brev til samfundet (offentliggjort i pressen) både Rodes og Dietrichsons fremstilling og ønsket for samfundets samtid at «venstresiden af studentersamfundet vil vokse» (jf. brev til Det Norske Studentersamfund 23. oktober 1885 med kommentarer, HIS 14 og 14k). Hendelsene førte til at de radikale studentene brøt ut og dannet sitt eget frisinnede studentersamfunn (Wallem 1916, b. 2, 840–66). Francis Bull mener at både Ibsen og Dietrichson hadde liten ære av sin oppførsel: «aldri nogen gang ellers har Ibsen tatt så direkte parti i den politiske strid i Norge» (HU 10, 322).

Under Ibsens opphold i Trondheim hadde byens arbeidere den 14. juni arrangert et fanetog til hans ære. Ibsen holdt her en tale, hvor han (mest sannsynlig med en referanse til Kielland-saken) sa at besøket i hjemlandet hadde skuffet ham:

Et Flertal af de styrende indrømmer ikke den enkelte hverken Troesfrihed eller Ytringsfrihed udenfor en vilkaarlig fastsat Grænse.

Her er altsaa endnu meget at gjøre, før vi kan siges at have naaet frem til virkelig Frihed. Men vort nuværende Demokrati vil neppe magte at løse de Opgaver. Der maa komme et adeligt Element ind i vort Statsliv, i vor Styrelse, i vor Repræsentation og i vor Presse.

Jeg tænker naturligvis ikke paa Fødselens Adel og heller ikke paa Pengenes, ikke paa Kundskabens Adel og ikke en Gang paa Evnernes eller paa Begavelsens. Men jeg tænker paa Karakterens, paa Sindets og paa Viljens Adel.

Den alene er det, som kan frigjøre os (Ibsen 1885).

Ibsens tale virker som en gjenklang av noen ord han mer enn fire år tidligere hadde skrevet til Georg Brandes etter den hatske mottagelsen av Gengangere. Også da kritiserte han partivesenet og klaget over den «almueagtige» politiske diskusjonen i hjemlandet. Han mente at politikk har lite med «sindets fornemhed» og en essensiell frihetstanke å gjøre (brev til G. Brandes 3. januar 1882). Etter besøket i hjemlandet fire år senere uttrykte han seg på tilsvarende måte. Han ville likevel ikke oppgi håpet om «at al denne rå midlertidighed engang kan klarne sig til et virkeligt kulturindhold i en virkelig kulturform» (brev til G. Brandes 10. november 1886).

Slik Ibsen benyttet ordet i sin tale, gir han adel en betydning i retning av ‘etisk høyverdig livsholdning’, oppnåelig for alle mennesker. Forestillingen om en sammenheng mellom sinnets adelskap og menneskelig frihet møter vi senere igjen hos dramapersonen Johannes Rosmer. Rosmers håp om å adle menneskene henger sammen med at han ser dette som en vei til lykke og frihet. En slik frigjøring er dermed noe helt annet enn resultatet av vanlig politisk virksomhet.

En mulig bakgrunn for denne tankegangen er Friedrich Schillers moralsk-politiske utopi om en forening av estetikk, moral og politikk, slik han presenterte dette i sine Briefe über die ästhetische Erziehung des Menschen (1801). Verket var en skarp kommentar til opplysningsfilosofiens overdrevne tro på fornuften og til de uheldige konsekvensene av den franske revolusjon, der folkestyret snart utartet i brutale tendenser. Schiller mente at usannhet, meningstvang og manglende individuell frihet preget en rekke europeiske stater i hans samtid. Slike udemokratiske tilstander kunne hverken endres ved fornuftens eller statens hjelp alene. For å oppnå individuell og kulturell frigjøring var det nødvendig å endre menneskenes karakter gjennom hva Schiller kalte estetisk utdannelse. Inspirert av gresk tenkning mente han at en tapt helhet mellom fornuft og følelse i menneskenaturen måtte gjenopprettes for å foredle menneskeheten. Skjønnhet var både et middel og et mål for en ideell mennskelig eksistens, og dette begrepet forutsatte eller inkluderte også harmoni og frihet. Som et rasjonelt vesen måtte mennesket danne seg et ideal for sitt liv der skjønneten spilte en avgjørende rolle. Først med en bevissthet om det skjønne som del av en måte å handle og leve på, kunne hver enkelt og menneskeheten som helhet nå frem til ideell eksistens, og først slik kunne man også håpe på en virkelig sosial frigjøring. Gjennom estetisk dannelse nærmer man seg altså et tredje rike, en estetisk stat, som bygger på noe annet enn ren natur og rasjonelt begrunnede lover:

Midt i kreftenes skremmende og midt i lovenes hellige rike bygger den estetisk formende drift ubemerket opp et tredje, et lekens og illusjonens glade rike hvor mennesket fratas alle konvensjonelle bånd og løses fra alt som heter tvang, både i det fysiske og det moralske […] Å gi frihet gjennom frihet, er dette rikes grunnlov (Schiller 2004, 125; jf. Schiller 1943, b. 20:1, brev nr. 27).

Schillers fremstilling fikk stor gjennomslagskraft under den etterfølgende romantikken. Johan Sebastian Welhaven var blant dem som var tydelig påvirket av hans tanker.

Den iranske Ibsen-forskeren Behzad Ghaderi har sett Rosmersholm som «a testing place for the Schillerian notion of reviving the ‹whole› man» (Ghaderi 2003, 197), men hevder at skuespillet fremstiller den historiske utviklingens resultat som det motsatte av den schillerske utopi.

Også John Stuart Mills filosofi kan danne noe av bakgrunnen for forestillinger om en menneskelig adling. Særlig innflytelsesrike var Mills moralfilosofiske bøker On Liberty (1859) og Utilitarianism (1863). Sistnevnte inneholder en systematisk fremstilling av Mills etiske teori om forholdet mellom riktige handlinger og den størst mulige lykke for flest mulig mennesker. Disse verkene forelå i danske oversettelser fra henholdsvis 1872 ( Moral grundet paa Nytte- eller Lykkeprincipet, oversatt av Georg Brandes) og 1875 ( Om Friheden, oversatt av Vilhelm Arntzen).

Brandes sendte Ibsen sin oversettelse fra 1872. I forordet til boken kaller Brandes forfatteren av verket for «en af Menneskehedens store Velgjørere, og der gaar en stor og ædel Aand igjennem det» (Mill 1872, I). Men Ibsen skrev nokså betinget tilbake:

Jeg vil da ærligt tilstå Dem at jeg aldeles ikke kan forstå at der skal ligge noget fremskridt eller nogen fremtid i den Stuart Millske retning […] dette skrift, der i filistrøs vismandsmæssighed synes at minde om Cicero eller Seneca […] «Tingene» er jo dog noget ganske andet end alskens urene forekomster og tilfældigheder. Der kan være nedlagt såre megen skarpsindighed i et sligt skrift; men hvis dette er videnskab, så er «den kristelige ethik» også et videnskabeligt værk (brev til G. Brandes 30. april 1873).

Ibsens kritikk av «Tingene» i Mills fremstilling gjelder sannsynligvis hans erfaringsteori. Likevel kan andre sider av Mills tenkning direkte eller indirekte ha spilt en rolle for Ibsen. For deterministen og liberalisten Mill betydde frihet ikke fraværet av determinerende faktorerer, men fravær av tvang. I On Liberty ser han frihet som den mest grunnleggende menneskerett. Offentlig meningsdominans er en fare for friheten, og han går følgelig inn for en størst mulig tanke- og ytringsfrihet. Ved å dyrke og utvikle det individuelle liv innenfor de grenser som settes av andre menneskers rettigheter,

bliver det menneskelige Liv ogsaa herved rigt [og] giver rigere Næring for høje Tanker og opløftende Følelser […] Stødet til alt klogt og ædelt kommer og maa komme fra enkelte, i Almindelighed først fra én enkelt. Gjennemsnitsmenneskets Hæder og Ære er, at han er i Stand til at følge dette Stød, at alt klogt og ædelt finder Gjenlyd i hans Indre (Mill 1875, 112, 119).

Målet for menneskenes liv må være «at nyde den Lykke, der tilkommer dem, og […] naa den aandelige, moralske og æsthetiske Udvikling, for hvilken deres Natur er modtagelig» (Mill 1875, 122).

Mill mente at utdannelse og menneskelig utvikling i form av selvforbedring og selvrealisering kunne bidra til å bestemme individets fremtidige frie handlinger. Et fritt individ tar hensyn til grunner for hvorfor man bør oppføre seg på en god måte, og lar dette bli styrende for sitt liv. Formålet er

ikke den Handlendes egen største Lykke, men den samlede største Sum af Lykke; og selv om man muligen vilde tvivle om, at en ædel Karakteer altid er lykkelig i samme Forhold, som den er ædel, kan der dog ingen Tvivl være om, at den gjør andre Mennesker lykkeligere […] Den høieste Nytte eller Lykke kunde følgelig kun virkeliggjøres ved en almindelig Udvikling af Karaktererne i Henseende til Reenhed og Adel, og det selv om hvert enkelt Individ kun havde Gavn af de andres Sjæleadel, og selv om hans eget Værd med hensyn til hans egen Lykke var et reent Minus i Summen (Mill 1872, 14).

Mill så målet for menneskelig handling i frihet, sannhet og lykke, og han mente at det ville oppstå en positiv selvutvikling når mennesket søker etter måter å nå disse målene på. Menneskehetens forbedring og frigjøring skjer altså gjennom en aristokratisk personlighetsdannelse hos enkeltindividet, som en motvekt mot massedemokratiet.

Forestillingen om sinnets adelskap kan også helt konkret ha blitt vekket hos Ibsen etter samværet med lyrikeren og adelsmannen Carl Snoilsky, som i månedsskiftet juli–august oppholdt seg fire dager i Molde sammen med sin nye hustru (Warburg 1905, 397). Etter besøket sendte han Ibsen sin nyeste samling Dikter fra 1883. Ibsen skrev senere fra München:

for samværet i Molde sender vi eder vor hjerteligste taksigelse. Dette samvær, gensynet af dig og bekendtskabet med din herlige storsindede hustru, har for os været en velgørende berigelse. Det er uden sammenligning den ædleste erindring, vi har taget med os fra vort ophold (brev til C. Snoilsky 14. februar 1886).

Snoilsky hadde i studietiden vært en sentral deltager i kretsen av unge diktere, de såkalte «Signaturerna» ( «Namnlösa sällskapet»), sammen med Ibsens venn Lorentz Dietrichson (Warburg 1905, 51–52). Han ble senere ansatt i den svenske utenrikstjenesten og i 1876 innvalgt i Svenska Akademien. Snoilsky giftet seg første gang i 1867. I 1879 skilte han seg og giftet seg året etter med Ebba Piper. Skilsmissen og det nye ekteskapet fikk stor og skandalepreget oppmerksomhet og ble i offentligheten knyttet sammen med den første hustruens død tre år senere. Snoilskys annen hustru delte hans interesser for kunst og poesi, og det nye ekteskapet førte til en fornyelse av hans diktning. I 1881 utgav Snoilsky sin tredje diktsamling under eget navn, Nya dikter, og i 1883 fulgte en ny samling Dikter. Den tyske litteraturkritikeren Adolf Stern mente at utbredelsen av Snoilskys dikt på dette tidspunkt var så stor «som en dikter i det svenske språket overhodet kunne oppnå» (Stern 1888, 212; til norsk ved HIS). Ifølge Snoilskys biograf Karl Warburg var hans popularitet aldri større enn den han opplevde midt på 1880-tallet (1905, 333).

Georg Brandes hadde i sitt tidsskrift Det nittende Aarhundrede i 1875 karakterisert Snoilsky som mer «Tilskuer end […] Deltager i Verdenslivet», og han mente at Snoilskys dikt «har alle det samme underlige, halvt fornemme, halvt afmægtige defensive Præg» . I en utvidelse av det opprinnelige essayet (trykt i Mennesker og Værker i 1883) hevdet Brandes at lyrikeren med sin samling Nya dikter åpenbarte «et nyt Stemningsliv, et fuldt harmonisk [og en] forsonet Ro» (G. Brandes 1899–1910, b. 3, 628–31).

Selv om Snoilskys dikt fra 1880-årene jevnt over ble oppfattet som mer samfunnsengasjerte og realistiske enn hans tidligere lyrikk (Warburg 1905, bl.a. 286–87, 317), ble han aldri noen samfunnsstormer. Hans personlighet var preget av «en boren nobless [med] prägeln af ädel förnemhet» , og han hadde «ett ridderligt och finkänsligt sinnelag […] En svaghet, som ej kan frånkännas honom, var hans obenägenhet att sätta sin personlighet in i strider om litterära eller andra allmänna ämnen» (1905, 470). Bak det rolige, nesten passive ytre gjemte det seg likevel lidenskap og varme følelser (1905, 469).

Flere Ibsen-forskere har pekt på Snoilskys betydning for det skuespillet Ibsen skrev etter samværet i Molde. Francis Bull finner at sluttscenen i Rosmersholm ligger meget nær et offermotiv som kommer til uttrykk i Snoilskys dikt fra årene 1882–84 (HU 10, 328), og sier at Snoilsky selv

blev en hovedmodell for Johannes Rosmer i «Rosmersholm» […] slektskapet mellem Snoilsky og Rosmer er […] ikke til å ta feil av; det viser sig både i deres livshistorie og i deres karakter og de sjelelige konflikter som begge to led under. Ibsen har ikke ofte lagt en av sin diktnings hovedfigurer så nær op til en enkelt levende modell som her (HU 10, 323, 327).

Bull peker samme sted på den «sindets fornemhed» som ifølge Ibsen preget Snoilsky.

De stridighetene Ibsen hadde opplevd og delvis selv vært en del av under oppholdet i Norge, setter sitt preg på Rosmersholm, tydeligst representert ved rektor Kroll og redaktør Mortensgård. Den politiske uroen danner en dagsaktuell bakgrunn i åpningsakten og klinger også med i de senere aktene. Det er likevel ikke gjennom konkret samfunnsanalyse eller som politisk debattdrama at Rosmersholm representerer noe nytt. I stedet er dette skuespillet kanskje det psykologisk mest dyptloddende Ibsen til da hadde skrevet. Han uttalte seg sjelden eller aldri om meningen med sine verker, men i brev til en norsk gymnasiast finnes det formuleringer som berører både det politiske og psykologiske konfliktstoffet i Rosmersholm. Ibsen sier her at stykket først og fremst handler

om den kamp, som ethvert alvorligt menneske har at bestå med sig selv for at bringe sin livsførelse i samklang med sin erkendelse.

[…] Tilegnelsesdriften jager fremad fra vinding til vinding.

Moralbevidstheden, «samvittigheden», er derimod meget konservativ. Den har sine dybe rødder i traditionerne og i det fortidige overhovedet. Heraf kommer den individuelle konflikt (brev til B. Kristensen 13. februar 1887).

Den engelske litteraturforskeren Robin Young mener at dybden i menneskeskildringen og den vekt Ibsen her legger på fortidens betydning for nåtidshandlingen, gjør Rosmersholm til «a sea-change in Ibsen’s work and in the development of modern drama» (Young 1993, 48). De psykologiske konfliktene i stykket er da også sterkt utvidet i forhold til hva man kan se i Hvide heste (jf. innledningen til dette stykket, under Bakgrunn). Der opptrådte en frøken Badeck/Radeck, opprinnelig som en en intrigerende bifigur, men ennå ikke ansvarlig for fru Rosmers død (NBO Ms. 4° 1291b). I et senere utkast med samme tittel (NBO Ms. 4° 1291c), der samme person er Rosmers annen hustru, blir samlivet mellom dem gjort umulig når Rosmer får vite at hun har en «fortid». Fordi de ikke kan leve uten hverandre, velger de å dø sammen. Men det er først i Rosmersholm at Rebekka blir årsak til Beates død. Resultatet er en kvinnelig dramaperson med langt mer komplisert psykologi enn i Hvide heste. Dette får også konsekvenser for fremstillingen av Rosmer.

Den kvinnelige hovedpersonen får ikke sitt navn, Rebekka West, før i de seneste deler av utkastene til Hvide heste (tredje akt i NBO Ms. 4° 1291c), idet teksten nærmer seg den endelige utformingen. Navnevalget kan være tilfeldig, men henspiller mer sannsynlig på en historisk person. Rebecca West var en omtrent 30 år gammel engelsk kvinne som under de store hekseprosessene i Chelmsford i grevskapet Essex i august 1645 ble stilt under anklage av den kjente heksejegeren Matthew Hopkins fra Manningtree (jf. også kommentar til ). De kvinnene som ble dømt under denne prosessen, blant andre Rebecca og hennes mor Anne, ble henrettet ved hengning, ikke ved ild, som i andre europeiske land (jf. H. F. 1645). Rebecca avgav sitt testimonium 21. mars 1645. Her forteller hun at en av hennes medtiltalte ved hjelp av magiske krefter ønsket å styrte en mann ned fra en bro. Dette skulle skje ved at den hesten han red, ble skremt og kastet ham av. Rebeccas medtiltalte ville også skade hesten til en annen mann som hevn for urett han hadde tilføyd henne. Rebeccas mor tilstod at det eneste hun ønsket, var å bli befridd for alle sine fiender. Selv hadde Rebecca ved hjelp av trolldom villet hevne seg på hustruen til en mann ved navn Thomas Hart, ved å påføre henne en abort og gjøre henne lam på høyre side. Rebecca fortalte videre at djevelen hadde vist seg for henne og de andre anklagede i skikkelse av hunder. Et halvt år etter denne hendelsen kom djevelen tilbake for å gifte seg med henne. Han tok da hennes hånd og leide henne rundt i værelset, lovet å være hennes husbond til døden og å hevne henne på alle hennes fiender. Hun gav selv et tilsvarende løfte. Djevelen sørget deretter på Rebeccas ønske for at sønnen til Thomas Hart døde (Golden & Sharpe 2003, b. 3, 22–25).

Rebecca Wests historie var i Ibsens samtid kjent gjennom boken Witch Stories, samlet og utgitt av E. Lynn Linton i 1861. Der omtales Matthew Hopkins som «the witch-finder general of England» (Linton 1861, 310). Ved forhørene brukte han blant annet den såkalte vannprøven, som gikk ut på at en ekte heks ville holde seg flytende dersom hun ble kastet i vannet med sammenbundne hender og føtter: «For water, being the sacred element used in baptism, thus manifestly refused to hold such an accursed thing as a witch within its bosom» (1861, 311).

Det finnes flere paralleller mellom anklagene under prosessen mot Rebecca West og handlingsforløpet i Ibsens skuespill. I motsetning til de andre heksene som ble tiltalt samtidig med henne, var Rebecca ung og vakker. Hun krevde retten til å tenke fritt og tilstod at hun ønsket makt over liv og død. Også Ibsens Rebekka tiltar seg i en viss forstand makt over liv og død, og også hos Ibsen gjennomføres det i siste akt en vielse der Rosmer og Rebekka lover hverandre troskap som mann og hustru (Reed 1957; jf. H. F. 1645).

Sammenfallet av navn, og i en viss forstand også i handlingsforløp, er med andre ord påfallende. Siden Ibsen ugjerne leste engelsk (som han bare hadde begrenset kjennskap til) og det heller ikke finnes belegg for at han kan ha kjent oversatte kilder med opplysninger om den historiske Rebecca West, kan han ha hørt om henne fra andre. Både navnet og personkarakteristikken i skuespillet kan skyldes slik informasjon.

Med større sikkerhet kan vi gå ut fra at Ibsen må ha kjent forestillinger om hekser og trolldom knyttet til andre geografiske områder – og især den delen av Norge hvor skuespillets Rebekka West kommer fra (jf. Ord- og sakkommentarer). Den nordlige delen av landet, og særlig Finnmark, har ofte vært sett som særlig preget av trolldom og hekseri:

Både samer og nordmenn ved verdens ende hadde et rykte på seg for å drive med avgudsdyrkelse og djevletilbedelse. Hele Nordkalotten var kjent som «gandfinnens» hjemsted. Folkene i det ytterste nord lå foran alle andre folkeslag i hekseri og demonkult. […] Møtet med de uberegnelige naturkreftene har på sin måte vært bestemmende for jakten på heksene som man nettopp mente utløste naturkreftene […] Finnmark var det området av landet som utmerket seg med de mest omfattende og brutale trolldomsprosessene […] De aller fleste hekseprosessene utspilte seg i et relativt lite geografisk område i Finnmark, nemlig til kystsamfunnene i Øst-Finnmark […] Området blir derfor også i europeisk sammenheng blant de verste når det gjelder omfattende og brutale hekseprosesser (Hagen 1998, [43], [4], [26]).

Især ble den samiske befolkningen utsatt for beskyldninger om gann og trolldom: «Kobling mellom forgjøring og samisk gand er det særtrekket ved Finnmarksmaterialet som skiller seg fra samtlige andre land i Europa […] det dreier seg om forgjøring av mennesker eller dyr med sykdom eller død til følge» (Willumsen 1994, 73).

Ibsen selv hadde på dette tidspunkt aldri reist lenger nord enn til Trøndelag, men Susanna og Sigurd Ibsen besøkte sommeren 1884 de tre nordligste landsdelene. Også Ibsens svigermor, Magdalene Thoresen, hadde inngående kjennskap til Finnmark. Hun hadde oppholdt seg i omtrent ett år hos sin datter Dorothea Falsen, gift med Conrad Falsen, som var kommandant på Vardøhus festning. Thoresen gjennomførte i løpet av sitt besøk lange reiser rundt i Finnmark og skildret på dette grunnlaget landsdelens natur og folkeliv i en rekke novellepregede skisser. I 1884 utkom første del av hennes bok Billeder fra Midnatsolens Land, som skulle bli en av hennes mest populære utgivelser. Boken er dedisert til hennes datter, som lever «I det stormomsuste Øde, / lysnet kun af Nordlysflammen» (Thoresen 1904, upag.).

Thoresen skildrer natur og folkeliv med et skjær av mystikk og fantasi. Flere av kapitlene handler om sterke kvinneskikkelser og voldsomme lidenskaper. «Cille Parsberg» er en slik historie. Den forteller om en morløs prestedatter som ved hjelp av sin far har tilegnet seg lærdom og kunnskaper, blant annet i latin. Etter en konflikt med faren reiser Cille hjemmefra og ter seg i tjeneste hos en fogd. Der møter hun forloveden til husets datter. Han og Cille fatter sterk kjærlighet til hverandre. Likevel blir den unge mannen tvunget til å gifte seg med fogddatteren. Cille og hennes elskede slutter aldri å holde av hverandre, og følelsene skildres som ren besettelse. Hun reiser etter ham til Vardø, der ekteparet bosetter seg. Hustruen fatter mistanke om forholdet mellom dem og sørger for at Cille blir anklaget og dømt til døden som heks. Hennes elskede svarer på dette med å ta sitt eget liv ved drukning (Thoresen 1904, 61–77).

I boken er Thoresen spesielt interessert i den samiske folkegruppen, som hun kaller «finner», og som i særlig grad forbindes med trolldom og mystikk. Hos dem ser hun en sterk «sanselig Magt [og] Dristighed», som hun sammenligner med «Filfrasen [jerven, ty. Vielfrass, lat. Gulo gulo], der med et sikkert Kast sætter fra Træet lige ned paa Renen, og ved et Indbid suger Blodet til sig» (1904, 252). Drivkraften bak handlingen i flere av kapitlene er menneskenes sterke erotiske drift. Skildringene kan bli så direkte at de i forhold til tidens normer «balansererer […] på sømmelighetens grenser» (Markussen 1998, 86). Den danske litteraturforskeren Lis Busk-Jensen har hevdet at «Thoresens syn på naturen og kvinden udtrykker både beundring for naturkræfternes styrke og angst for deres identitetsopløsende grænseløshed» (E.M. Jensen red. 1993–98, b. 2, 284).

Thoresen var ikke den eneste samtidsforfatteren som knyttet forestillinger om mystikk og erotikk til landets nordligste områder. Også hos Jonas Lie er dette et gjennomgangstema. I fortellingen «Finneblod» fra Fortællinger og Skildringer fra Norge (1872) fremstilles nordnorsk natur og folkeliv som mystisk og demonisk, til forskjell fra en «dukkemæssig» sivilisasjon. Også Lie knytter troen på trolldom til den samiske befolkningen:

Der har Finnefolket udøvet sine Troldkunster, «sat Gan», og der, ved det mørke, vintergraa, bølgebrydende Ishav, staar ligesom endnu Urtidens til Jordens yderste Grændser fordrevne Guder, de dæmoniske, forfærdelige, halvt formløse Mørkets Magter […] Det, som man, siddende paa den trygge Tue midt inde i Civilisationen, saa letvindt skyder fra sig som Overtro, – men hvilket dog som Naturmagter i Folket endnu lever – arter sig overhovedet her syd i Folket ganske anderledes dukkemæssigt for Forestillingen (J. Lie 1920–21, b. 1, 22).

Forfattere som Thoresen og Lie bygger på holdninger med dype røtter i norsk tradisjon og folklore. Når slike forestillinger ble særlig knyttet til Nord-Norge, kan det henge sammen med en generell tendens til å forbinde heksene med geografiske områder som ble regnet som spesielt farlige, mangetydige eller onde. De egenskaper som ble tillagt heksene, var imidlertid ikke spesielt «norske», de gjaldt kvinner som på ulike måter brøt med sosiale konvensjoner:

The witch is the personification of evil. Witches contravene all the basic values of society. They indulge in the worst kinds of antisocial actions, offending against the most deeply held and emotive mores of a culture. Consequently, often they are believed to indulge in forbidden sexual activities such as incest, intercourse with animals, and necrophilia. Their offences against kinship go beyond sexual deviance. Frequently they are believed to kill their own kinsmen […] to enable them to achieve their own selfish material ends […] Their actions are governed by hatred and envy (Sanders 1995, 30).

Slike trekk kan også gjenfinnes i skjønnlitterære kvinneskildringer, der heksemotivet kan benyttes i overført betydning om kvinner som bryter med etablerte forestillinger og forventninger. Et eksempel er Artur Fitgers skuespill Die Hexe (1876), som Snoilsky var sterkt opptatt av etter å ha sett det oppført ved Hoftheater i Meiningen i 1883 (skuespillet ble vist som turnéforestilling ved Residenztheater i Dresden i 1883, jf. Osborne 1988, 176–79). Stykkets handling er lagt til 30-årskrigene. Adelsdamen Thalea er fritenker og fornekter Gud og religiøse dogmer. Når hun tror at hennes forlovede er død, begynner hun forskning sammen med en lærd jøde. Stykket vakte sensasjon og ble forbudt oppført flere steder i Tyskland (Witkowski [1968], 104). I 1886 gjorde Snoilsky en avtale med Kongl. Dramatiska Theatern om å oversette skuespillet til svensk. Da det senere (høsten 1887) ble oppført i Stockholm, ble det meget ublidt mottatt, omtalt i Riksdagen, stemplet som ateistisk, og spilt bare to ganger (Warburg 1905, 407–08).

I Rosmersholm knyttes forestillinger om hekseri og trolldom til dramaets kvinnelige hovedperson både gjennom henns navn (jf. ovenfor), hennes herkomst og gjennom de andre dramapersonenes beskrivelser av henne. Rebekka kommer fra Gamvik i det nordlige Norge. Dette stedsnavnet kan minne om gann, en betegnelse for samisk trolldom (jf. kommentar til ). Hun er ukonvensjonelt oppdratt og inntar en sosialt friere stilling enn vanlig for kvinner i samtiden. Hun oppfattes også som seksuelt «farlig»: Rektor Kroll antyder at doktor West, Rebekkas stefar, egentlig er hennes kjødelige far. Han sier også om henne at hun er i stand til å «forhekse» menn. Rebekka reagerer på en måte som antyder at hun kan ha stått i incestuøst forhold til faren, og hun taler også selv åpent om sitt sterke erotiske begjær. Hun blir både av Kroll og andre oppfattet som en forførerske som er beredt til å bryte samfunnets konvensjoner ved å stille hensynet til sin egen frihet og livsutfoldelse over fellesskapets verdier. Innslag i dialogene mellom Rosmer, Rebekka og Ulrik Brendel i stykkets fjerde akt alluderer dessuten direkte til kjente forestillinger om heksetro og trolldom (jf. Ord- og sakkommentarer).

Forfatteren John Paulsen har fortalt at Ibsen en gang kommenterte den russiske dikteren Ivan Turgenjevs forhold til Pauline Garcia-Viaidet med følgende ord: «En mand er let at studere […] men med en kvinde blir man aldrig færdig. Det er havet, hvis dyb ingen kan lodde –» (Paulsen 1913, 93–94). Også en rekke av Ibsens egne kvinneskildringer kan oppfattes som uttrykk for en lignende oppfatning. I flere av skuespillene opptrer sanselige, lidenskapelige kvinner som handler i strid med sosiale konvensjoner og virker uforståelige og skremmende for de andre dramapersonene. Slike skikkelser er Furia i Catilina, Margit i Gildet på Solhaug og Hjørdis i Hærmændene paa Helgeland. Disse kvinneskikkelsene har vært kalt «demoniske», et begrep som sikter til at de lever uten å bli forstått eller fullt akseptert av sine omgivelser, fordi de holder sine innerste egenskaper skjult, uten mulighet til å innlemme sitt fulle individuelle liv i det almene. De blir fremmedgjort når omgivelsene ikke forstår eller aksepterer deres sammensatte sanselige og sjelelige lidenskaper (jf. Ystad 1993; 1996, 61–78).

Kanskje ligger en beslektet oppfatning også til grunn for portrettet av Rebekka. Da stykket skulle settes opp ved Christiania Theater i 1887, understreket Ibsen i forbindelse med Rebekkas rolle at skuespillerinnen måtte være fortrolig med «de tilsyneladende lette men overdækkede samtaler? Og derhos, – dobbeltnaturer, sammensatte karakterer» (brev til H. Schrøder 2. januar 1887). Han la til at «Rebekka må endelig ikke i sit væsen bære præg af noget bydende eller mandhaftigt. Hun tvinger ikke Rosmer fremad. Hun lokker ham» (brev til Schrøder 5. februar 1887). Sofie Reimers, som skulle spille denne rollen, må likevel ha vært i villrede. Hun kontaktet Ibsen og bad om råd. Hans svar var enkelt:

Det eneste råd jeg kan give Dem er at læse hele stykket gentagende gange grundigt igennem og nøje lægge mærke til hvad de andre personer siger om Rebekka […] det har sine vanskeligheder at fremstille og gengive denne karakter fordi den er så sammensat (brev til S. Reimers 25. mars 1887).

Sammensatte kvinneskildringer finnes selvsagt også i annen skjønnlitteratur og dramatikk. Birgitta Steene har for eksempel pekt på at Rosmersholm viser slektskap med Shakespeares Macbeth både gjennom sine overnaturlige innslag og sin tematiske utvikling: «both Rebekka West and Lady Macbeth taunt their men to action like mothers challenging their sons to grow up, or like fatal but frigid women daring their lovers […] the seed of conscience is sown, and their will is broken» (Steene 1964, 200).

Handlingsmønsteret i Ibsens skuespill viser også slektskap med annen diktning. I romanen En Malstrøm (1884) lar Jonas Lie en avdød ektemann være årsak til at to elskende skilles fra hverandre. Romanen forteller om den aristokratiske bruksfamilien Foss, som trekkes med i en økonomisk malstrøm som følge av ville spekulasjoner. For å redde familiens sosiale posisjon tvinger faren sin datter Marianne til å gifte seg med en eldre, rik mann, mens hun i virkeligheten elsker den unge Ferdinand Wiese. Mariannes hat til ektemannen og de unges hemmelige kjærlighet blir uforvarende røpet, og fører til at mannen begår selvmord. De unge makter ikke å fullbyrde sitt forhold på grunn av skyldfølelse. Marianne og Ferdinand følger hverandre til den brusende møllefossen, der de rekker hverandre hånden til evig avskjed. Men de begår ikke selvmord, slik som i Rosmersholm (jf. Valentin 1932).

Émile Zolas drama Thérèse Raquin (1873; opprinnelig utgitt som roman i 1867) er av de verk som kan ha inspirert handlingen i Rosmersholm. Hos Zola blir den livsudyktige Camilles hustru Thérèse husvennen Laurents elskerinne. Laurent tenker ut en måte å skaffe Camille av veien på slik at han drukner i Seinen, som kan sees fra vinduene i parets leilighet. Etter dette dødsfallet mister Thérèse sin lidenskapelige dragning til elskeren, på samme måte som ektefellen Beates død fører til at tiltrekningen mellom Rosmer og Rebekka radikalt endrer karakter. Skyldproblemet preger begge skuespillene, og de ender begge med de gjenlevendes selvmord. Hos Zola blir Camille Raquins mor vitne til det dobbelte selvmordet, hos Ibsen har madam Helseth en tilsvarende rolle (Davenport 1989).

Videre er det fellestrekk mellom Rosmersholm og Charlotte Brontës roman Jane Eyre (1847; i dansk oversettelse og bearbeidelse ved Vilhelm Møller, 1884). I begge verk skildres store herregårder i landlige omgivelser. På gårdene lever to stolte og alvorstunge husherrer som kan føre sine aner langt tilbake (Rochester og Rosmer), og to syke og barnløse hustruer (Bertha og Beate). Det forekommer også hvert sted en husholderske som har kjent familien i en generasjon. Hos Brontë er hustruen sinnslidende og holdes innesperret og bortgjemt, hos Ibsen var den avdøde Beate fysisk og psykisk sykelig. Begge hustruer styrter seg i døden, den ene ved å kaste seg fra taket av det brennende huset hun selv har antent, den andre (Beate) ved å kaste seg i Møllefossen. Begge kvinner fortsetter å spøke i sine ektemenns minne. Til begge herregårder kommer en ung, sunn og evnerik kvinne, som har mistet sine foreldre i barndommen og vokst opp under uheldige forhold i et fosterhjem. Hun får eller finner en oppgave på stedet (Jane Eyre blir ansatt som guvernante for Rochesters adoptivdatter, slik Ibsen først tenkte seg at den tilsvarende unge piken i skuespillet Hvide heste skulle ansettes av Rosmer som «hans to døttres opdragerinde»). Det utvikler seg et i begynnelsen platonisk kjærlighetsforhold mellom den unge kvinnen og husherren. I begge tilfeller blir dette ut fra forskjellige beveggrunner årsak til den forstyrrede hustruens død for egen hånd. I Brontës roman forener husherren og den unge kvinnen seg til slutt i ekteskap, og sluttscenen i Rosmersholm kan tolkes i samme retning.

Også de siste kapitlene av George Eliots populære roman The Mill on the Floss (1860) kan gi assosiasjoner til Rosmersholm. Den unge Maggie Tulliver er blitt sterkt tiltrukket av Stephen Guest mens han ennå er bundet til en annen (han er forlovet med hennes venninne). Etter en episode hvor de to mer eller mindre frivillig har vært sammen i flere dager, går det sladder i småbyen om at de har et forhold til hverandre. Ryktene er grunnløse, men Maggie blir pint av anger og skyldfølelse. Hun har lenge vært misbilliget og avvist av sin bror, som hun var nær knyttet til i barndommen. En storflom holder på å rive med seg møllen hvor broren oppholder seg. Hun redder ham i en båt, men de blir innhentet av drivende vrakgods. De ser døden i øynene og går under i en tett og forsonende omfavnelse.

DRAMAFORM

Mange har trukket sammenligninger mellom Rosmersholm og en klassisk tragediestruktur. Handlingen tar til umiddelbart før en kulminasjon av begivenheter og danner en konsentrert, enhetlig utvikling frem til kulmen. Madam Helseths funksjon i stykket danner en parallell til korets rolle i den klassiske tragedie. Hun er Rebekkas fortrolige og samtidig et slags orakel som forklarer den «forbannelse» som ligger over Rosmersholm. Når hun beskriver den avsluttende katastrofen, som foregår utenfor scenen, har hun dessuten den samme rollen som det antikke dramaets tradisjonelle budbærer. Handlingens utvikling har et analytisk (retrospektivt) preg som blant annet skyldes en langsom utvikling av eksposisjonen. De forhold i Rebekkas fortid som har vært medbestemmende for hennes tilsynelatende inkonsistente oppførsel i annen og tredje akt, blir ikke avslørt før i tredje akt. Først når Rosmer i fjerde akt anklager Rebekka for aldri å ha trodd på hans evne til å adle andre mennesker, kommer hun med sin mest utførlige tilståelse om sin fortid.

IBSENS SPRÅKLIGE UTVIKLING

Språket i Rosmersholm viser at Ibsen nå er nådd frem til en nær konsekvent bruk av enstavelsesformer av infinitiv og presens for nesten alle de aktuelle usammensatte verb i replikker. Et unntak er sige, siger, så nær som et enkelt si ’er (madam Helseth, HIS 8, ), og træde, unntatt træ ’ (madam Helseth, ). Men ved de fleste forkortede formene markerer Ibsen med apostrof at de er å anse som avvik fra den tostavede normalformen. Unntak er den konsekvente bruken av fåt (ingen fået eller fåt ’), trode, trod, likeså spør, bér (på grunn av aksenten) og et enkelt blet (Rebekka, ). I sammensetninger foretrekkes tostavelsesform ( betroede, iagttaget, udeblive), likeså spørger i sceneanvisning () og lade i avissitatet (; det er også der udeblive står). Men i motsetning til Krolls betroede () og et enkelt troede av Rosmer () står Rebekkas betro ’d (), som er et for markant avvik til å være tilfeldig. Det kan derimot være tilfeldig når Rosmer bruker formen troet, mot ellers for hans vedkommende trode, trod. Ibsen skiller mellom utelatt sluttkonsonant i infinitiv og bevaring av den i imperativ: bliv, giv (og tilgiv), lad, tag.

Ifølge Konkordans over Henrik Ibsens dramaer og dikt er det første gang de nyere, talespråksnære formene betro ’ d , nå ’ d , sky ’ d og træ ’forekommer i Ibsens dramaer (Noreng, Hofland & Natvig red. 1993). Det kan overraske at det er den på alle måter konservative rektor Kroll som benytter to av disse formene ( trode (men betroede), trod, skyd’).

Der Ibsen setter apostrof, er det av interesse å se at han setter den foran den utelatte delen eller bokstaven, for eksempel be ’r for beder, sa ’ for sagde og vær ’t for været. Når han skriver betro ’d, anser han altså at en e er utelatt, og at normalformen i perfektum partisipp er betroet. Men i motsetning til ble ’t for blevet og ta ’t for taget skriver han nåd ’ og skyd ’, der apostrofen må stå for d. Og i fåt, trode og trod setter han ingen apostrof. E-en i partisipp av verba pura ( fået osv.) ble ikke fjernet i norsk rettskrivning før i 1907 og konsonanten ikke fordoblet ( fått osv.) før i 1917, så den rimeligste forklaringen på disse usammensatte formene (i motsetning til betro ’d) er at det Ibsen her avviker fra med eller uten apostrof, er en skrivemåte som svarer til akseptert dannet uttale, men som offisielt hører neste århundre til.

Det er bipersonene i stykket som står for den mest særpregede språkbruken, særlig Brendel og madam Helseth. Mortensgård har enkelte sentensaktige slagord, «frisindets og fremskridtets sag» (HIS 8, ), «stride for lysets sag» (s. 400 l. 22), men ellers et nøytralt språk i den utstrekning han kommer til orde. Ulrik Brendel er karakterisert ved en strøm av svulstige klisjeer og andre høyttravende talemåter som gir et skinn av fordums dannelse og tjener til å kamuflere hans sørgelige status presens. Han bruker unødvendige vendinger fra tysk, fransk og latin, men forveksler « la bonne heure», som han mener, med «A la bonheur», som han sier (s. 360 l. 21).

Madam Helseth kan plasseres sosialt midt mellom Gina og fru Sørby i Vildanden. I likhet med fru Sørby bruker hun «fruentimmer» som et nøytralt ord for kvinner, og i likhet med Gina har hun en del folkelige ord og vendinger fra talespråket. Hennes første replikk gir et godt gjennomsnitt av hvordan hun ordlegger seg: «Det er vel bedst, jeg begynder så småt at dække kveldsbordet, frøken?» (HIS 8, s. 327 l. 17). Hun har et par folkelige forsikringsadverbialer som knapt når opp til å kunne kalles kraftuttrykk: «Ja kors» (), «min tro» (, ), «min sandten» () og flere «jøsses». Men når noe ellers peker seg ut som markant, er det ikke fordi det er ukorrekt eller særlig aparte, men fordi ingen av de andre dramapersonene ville uttrykt seg så muntlig eller folkelig: «Hvad var det i vejen med rektoren da»? (), «ikke er der en skyflæk» (), «Snak da ikke så fælt» (), «så fort på timen» (), «Han skulde ikke fri sig ifra det på den måden, ikke» (), «Å Jøsses, – der tror jeg han kommer lige akkurat» (). Og selvfølgelig er sluttreplikken karakteristisk for madam Helseths språktone: «Ja, så min sæl står de begge to på kloppen! Gud forlade de syndige mennesker! Slår de ikke armene om hinanden!» (s. 499 l. 11).

En språklig eiendommelighet som er Ibsens egen, er bruken av løs sammensetning (verbfrase) i uttrykk som «arted ud» (HIS 8, ), «skrive dig til» (), «jeg skriver ham til» (s. 467 l. 22) og «Det grunder vi aldrig ud tilbunds» (). Tilskrive ville muligens ha virket litt alderdommelig allerede den gang, iallfall i en replikk. Men det er likevel dette sammensatte ordet som ligger til grunn for å si «skrive noen til» og ikke «skrive til noen». Under bruk av grunde sammen med ut tar NRO med en henvisning til utgrunde, og «arte ut» for utarte kalles sjelden, med stedet her som eneste belegg. Særlig påfallende er det at det er rektor Kroll som sier «arted ud» og ikke «utarted». Den løse sammensetningen står jo talemålet mye nærmere enn den faste ordforbindelsen. Dette er påpekt allerede av Jakob Løkke i Modersmaalets Grammatik til Skolebrug: «Denne hyppige Sammensætning af Partikel med Verbum er lidet brugelig i Folkesproget (og Oldn.). Dette har holdt Skridt med Engelsk, medens Skriftsproget har rettet sig mer efter det Tydske» (Løkke 1855, § 183, anm. 2). Ibsens bruk av løs sammensetning her kan knapt skyldes påvirkning fra Knud Knudsen, som har «in-optage» som avløser for assimilere i Unorsk og norsk (1881). Men det må tilføyes at det er NRO og ikke Ibsen som skriver «arte ut» og «grunde ut» i infinitiv. Når Ibsen bruker slik løs sammensetning, gjelder det alltid finitte verbformer.

Ibsen var selv på det rene med at språket i Rosmersholm ikke kunne betraktes som rent dansk. For å rette opp eventuelle misforståelser hos den danske setteren gav han følgende beskjed til korreturleseren:

Skønt det måske er overflødigt, beder jeg herr Larsen meddelt at det ikke er nogen skrivfejl når der et par steder i madam Helseths replikker står: små barn. Barn istedetfor børn er almindeligt i det lavere norske talesprog. Dette kender sikkert herr Larsen til. Men det er sætteren, jeg er lidt bange for (brev til F. Hegel 30. oktober 1886)

.

TILBLIVELSE

I 1884–85 la Ibsen planer til et nytt skuespill som vi kjenner under tittelen Hvide heste, men inntrykkene fra sommeroppholdet i Norge kom til å forsinke arbeidet og var den sannsynlige årsaken til at han midt i juni 1886 la det til side til fordel for noe nytt. Den engelske Ibsen-forskeren James McFarlane ser Rosmersholms tilblivelse som en «almost total abandonment of the draft in hand at a relatively advanced stage and its replacement with what was virtually a new play» (McFarlane 1989, 74). Forskjellene mellom de ulike versjoner av Hvide heste og det endelige Rosmersholm er så store at også HIS har valgt å se dem som ulike verk, selv om de utgjør ulike stadier i en sammenhengende tekstprosess. Tilblivelsen av Hvide heste er derfor behandlet separat, i innledningen til det tekstmaterialet. Ibsens arbeid med Rosmersholm tok til etter at han hadde lagt de uferdige utkastene til side og begynt konstruksjonen av et nytt drama der både personkarakteristikk og konfliktstoff på mange måter er nytt.

Våren 1885 hadde Ibsen flyttet fra Roma til München. Til sin forlegger skrev han i april at han planla å tilbringe sommeren enten i Tyrol eller ved Bodensjøen, men i stedet gikk altså ferden til Norge. Det ble dikterens første besøk i hjemlandet på elleve år. Kanskje var det lengselen etter havet som hadde fått ham til å endre ferieplanene. Til Frederik Hegel hadde han i alle fall skrevet at han drømte om å kjøpe seg «et landhus» ved Kristianiafjorden – for «Synet af søen er hvad jeg mest savner her ude og dette savn vokser år for år» (25. april 1885).

Sommerbesøket i Norge, som kom til å vare fra begynnelsen av juni til slutten av september 1885, ble preget av sterke opplevelser (jf. Bakgrunn ovenfor). Fra hovedstaden dro Ibsen nordover til Trondheim, der han møtte sin gamle venn fra de første Dresden-årene, Karl Bomhoff. De gjorde en utflukt til den dramatiske Leirfossen sammen med Sigurd og de to vennenes hustruer:

Fossen gjorde et stærkt indtryk paa Ibsen; han kunde ikke la sig overtale til at gaa ut paa den trædæmning, som stak ut i elven, men gik frem og tilbake i nærheten […] Sigurd og jeg [gik] ned den bratte, med smaaskog bevokste skraaning til den flate bergknab ved fossens nedre del […] den kommer styrtende med voldsomt brak, høist imponerende. Da vi kom op igjen, hørte vi, at Ibsen hadde været meget nervøs og bange for at der var tilstøt os noget, da han syntes, vi blev saa længe borte. […] Det stærke vandfald med de voldsomme, hvite fossesprøit og det utstaaende brokar finder vi igjen i Møllefossen (NBO Ms. 4° 4432).

Fra Trondheim reiste Ibsen den 30. juni videre til Molde, hvor han oppholdt seg det meste av sommeren. Her møtte han sin venn fra den første Roma-perioden, Lorentz Dietrichson, som også ferierte i byen sammen med sin hustru. Det oppstod misstemning mellom de tidligere vennene, og konsekvensene av dette skulle snart bli synlige i offentligheten. Det har vært antydet at Dietrichson kom til å tjene som en modell for rektor Kroll i det senere skuespillet (jf. også innledningen til Hvide heste, under Bakgrunn, der Susanna Ibsens tremenning Ludvig Ludvigsen Daa er omtalt som en annen mulig modell for Kroll). I Molde traff Ibsen også den svenske lyrikeren Carl Snoilsky, som senere har vært nevnt som en modell for Johannes Rosmer (jf. Bakgrunn ovenfor). Reisen tilbake til München gikk via Kristiania og København. Etter et kort opphold i den danske hovedstaden var Ibsen tilbake i München i begynnelsen av oktober 1885.

Planene om et nytt drama meldte seg kort tid etter hjemkomsten. Midt i november 1885 fortalte Ibsen at han nå var klar til å begynne på et nytt verk som han håpet å få ferdig i løpet av vinteren (brev til Gerda Brandes 13. november 1885). Men foreløpig dreide det seg mer om tanker enn om konkret skrivearbeid, slik det også fremgikk av et brev til Ibsens forlegger før jul 1885: «Med planen til mit nye skuespil er jeg nu ganske på det rene og jeg begynder at skrive på det om nogle få dage. Det blir i fire akter og interesserer mig meget» (brev til F. Hegel 4. desember 1885). Grev Snoilsky fikk i februar 1886 vite av Ibsen at han under reisen i Norge hadde gjort nøyaktige studier til det skuespillet han nå planla (brev 14. februar 1886). Riktig så raskt som dikteren hadde tenkt, gikk det likevel ikke. Han strevde lenge med ulike utkast under tittelen Hvide heste. Det egentlige skrivearbeidet kom til å ligge et halvt år frem i tid i forhold til hva Ibsen meldte sin forlegger før jul 1885. Etter at Rosmersholm var fullført, skrev Ibsen til Hegel at stykket «er at betragte som en frugt af studier og iagttagelser, hvilke jeg forrige sommer under mit ophold i Norge havde anledning til at gøre» (brev 2. oktober 1886).

Kanskje strevde Ibsen med å gi sine inntrykk dramatisk form. Et tegn på at arbeidet gikk trått, var at han savnet mennesker rundt seg denne vinteren – noe som ellers ikke var vanlig i hans aktive skriveperioder. Hegel får vite at «Her lever vi nu hyggeligt og stille; næsten altfor stille. Vi vilde gerne at rejsende nordboer vilde besøge os lidt oftere» (brev 4. desember 1885). Da Ibsen så sent som sommeren 1886 fikk vite at hans Roma-venn den danske komponisten og musikeren Niels Ravnkilde (en sentral person i det skandinaviske miljøet i Roma) skulle reise nordover, bad han ham legge veien om München: «For mig, som nu arbejder på et nyt skuespil, vilde samværet med dig være en fortræffelig adspredelse […] Du er hjertelig velkommen til enhver tid på dagen. For mit nye arbejdes skyld vil vi neppe kunne rejse på landet i år» (brev [juli 1886]).

Den egentlige utarbeidelsen av Rosmersholm begynte ikke før midt i juni 1886. I et notat gir Ibsen en karakteristikk av Rebekka West som virker ny i forhold til det man kan se av utkastene til Hvide heste:

Hun er intrigant og hun elsker ham. Hun vil bli’ hans hustru og urokkelig forfølger hun dette mål. Da kommer han efter det og hun vedkender sig det åbent. Så er der ingen livslykke mere for ham. Det dæmoniske vækkes af smerten og bitterheden. Han vil dø, og hun skal dø med ham. Hun gør det (NBO Ms. 4° 1291a, bl. 5).

Her avklarer Ibsen forholdet mellom Rosmer og Rebekka, her antydes den døde hustruens skjebne, og personskildring, handling og konfliktstoff karakteriseres ved ordet «demonisk». Med dette manuskriptet regner vi at arbeidet med Rosmersholm begynner. Dette samsvarer med Ibsens senere opplysning til Georg Brandes om at han helt siden tilbakekomsten fra Norge i oktober 1885 hadde «vært plaget af et nyt skuespil, som absolut vilde frem», men at han ikke for alvor begynte å skrive på det før i juni 1886 (brev 10. november 1886).

Notatet kan altså oppfattes som en første, konsentrert fremstilling av konfliktstoffet i det endelige Rosmersholm. Etter midten av juni 1886 gikk skrivingen raskt fra hånden. Ibsen forteller at han

«næsten ikke får tid til at læse aviserne» (brev til N. Lund 28. juni 1866), og midt i september sier han at han «har ikke været udenfor München i hele denne sommer. Her har i den sidste tid været kvælende hedt; men det har ikke hindret mig fra at arbejde» (brev til N. Lund 13. september 1886). Allerede midt i juli kunne Ibsen meddele forleggeren at «konceptet til mit nye 4 akters skuespil er færdigt». Det eneste kjente manuskript han her kan sikte til, er arbeidsmanuskriptet til Hvide heste (NBO Ms. 4° 1291c), som er avbrutt et stykke ute i tredje akt. Samtidig sier han at han også har rukket å omskrive de to første aktene. Denne omskrivningen, som startet 15. juni (jf. Tekstkritisk redegjørelse nedenfor), er et arbeidsmanuskript (NBO Ms. 4° 1921d) som ligger til grunn for det senere Rosmersholm. Ibsen planlegger å begynne omarbeidelsen av de to siste aktene 14. juli, og deretter ta fatt på den endelige renskriften (trykkmanuskriptet), som han regner med å ha ferdig i slutten av august. Det som særlig vil ta tid, er at «hvert ord skal vejes og replikbygningen formes så fuldendt, som muligt» (brev til F. Hegel 13. juli 1886). Omskrivningen av tredje akt var fullført 24. juli, og arbeidet med fjerde akt regnet Ibsen å ha fullført omkring 1. august, «da slutningen altid plejer gå lettest og hurtigst for mig» (brev til Hegel 25. juli 1886). Det tok han ikke feil i; fjerde akt ble fullført 4. august, og første del av renskriften var ferdig 28. august. På dette tidspunkt regnet Ibsen med at trykkmanuskriptet ville være klart «Inden 3–4 uger» (brev til Hegel 28. august 1886). Rosmersholm ble fullført 27. september 1886, men Ibsen ønsket fortsatt å foreta noen rettelser i trykkmanuskriptet. Dette hadde han ikke avskrift av (jf. brev til Hegel 28. september 1886), men selv om han var urolig over å gi manuskriptet fra seg, ble det sendt til forlaget onsdag 29. september, i håp om at det «rigtig fremkommer» (brev til Hegel 2. oktober 1886). I brev torsdag 7. oktober kvitterer Hegel for å ha mottatt manuskriptet, som han etter gjennomlesningen hadde levert til trykkeriet søndag (!) 3. oktober – men uten å gjøre tittelen kjent for trykkerne. Han regner med at boken kan være i handelen midt i november (jf. brevkonsept, KBK NKS 3742, 4°, II).

UTGIVELSE

Ibsen og forleggeren diskuterte videre pr. brev bokens utgivelsestidspunkt i forhold til teateroppførelsen. Teatersjef Edvard Fallesen ved Det kongelige Theater hadde kontaktet Ibsen med ønske om å sette opp det nye stykket før det kom i bokhandelen, og fastholdt overfor Frederik Hegel at Ibsen hadde gitt teateret et slikt løfte. Med referanse til teaterregulativets § 5 ( «Forfatteren har ikke Ret til at lade Stykket udkomme i Trykken før efter den 5te Forestillingsaften, med mindre Stykket forinden er henlagt» ) anbefalte Hegel en slik ordning overfor Ibsen, og han foreslo at boken kunne trykkes med det samme, men at man ventet med salget inntil stykket var spilt de reglementerte tre (eller høyst fem) ganger. Tre–fire eksemplarer kunne også sendes til «de andre Theaterbestyrere» (sannsynligvis svenske og norske hovedscener) før boken kom i ordinært salg. Ved å akseptere Fallesens ønske kunne Ibsen kreve at stykket måtte være oppført innen 30. november, men samtidig fastholde at det ordinære salget skulle skje i tide før jul. «I modsat Fald kan Sagen let trækkes i Langdrag og første Opførelse ske paa en Tid da Theaterbesøget er mat» (brevkonsept fra Hegel til Ibsen 17. juli 1886).

Fallesens ønske om å oppføre stykket før bokutgivelsen kan skyldes de negative erfaringene han hadde hatt med fremførelsen av Vildanden våren 1885. Dette skuespillet forelå på forhånd i bokform, og premieren gav bare en inntekt på 3967 kroner (mot 4662 kroner for det tidligere En folkefiende). Inntekten falt ytterligere i løpet av spilleperioden, til ca. 700 kroner pr. forestilling. Teaterhistorikeren Robert Neiiendam mener at Fallesen på denne bakgrunn hadde satt seg i hodet «ikke at spille noget nyt Ibsen’sk Stykke, hvis det forelaa i Boghandelen inden Opførelsen» (Neiiendam 1921–30, b. 5, 43).

Noe slikt løfte som Fallesen påberopte seg (jf. brevkonsept fra Hegel til Ibsen 17. juli 1886), hadde imidlertid ikke Ibsen gitt. Da han presiserte dette i brev til Hegel 25. juli 1886, støttet forleggeren Ibsen i hans avgjørelse. Det viktigste er at boken kommer i handelen på et gunstig tidspunkt, hevdet Hegel nå, «i dette Tilfælde altsaa medio November» (brevkonsept 7. oktober 1886, KBK NKS 3742, 4°, II).

Korrekturleseren var som vanlig fullmektig August Larsen, som i brev stilte Ibsen noen spørsmål om skrivemåter av enkeltord. Ibsen svarte 16. oktober:

spøge er en skrivfejl. Der skal stå spørge. Min hustru gjorde mig allerede her nede opmærksom på stedet, som jeg foresatte mig at rette. Men fejlen er altså dog alligevel bleven stående. Deres skrivemåde af ordet såmænd er utvilsomt den rigtigste. Den bør derfor benyttes. I anmærkningen foran madam Helseths indtrædelses-replik, hvormed fjerde akt begynder, bedes ordene: og ser forbeholden ud – rettede til: og synes forbeholden.

Etter at Ibsen hadde mottatt boken, skrev han: «I mit nye stykke har jeg ikke kunnet opdage en eneste trykfejl og beder om at måtte bringe herr fuldmægtig Larsen min bedste taksigelse for den udmærkede korrekturlæsning» (brev til Hegel 29. november 1886).

Allerede i et brev fra året i forveien hadde forleggeren informert Ibsen om at det hersket stor «Fortrykthed» og arbeidsløshet i Danmark, og «Bogsalget har aldrig, det jeg mindes, været saa ringe som i dette Efteraar; her er snart ikke Interesse for nogen Ting» (brevkonsept fra Hegel til Ibsen 7. oktober 1885). Opprinnelig hadde forleggeren tenkt seg et opplag på 10 000, men ved nærmere ettertanke reduserte han det til 8 000, med økonomiske nedgangstider som begrunnelse: «Under bedre Forhold vilde jeg have foreslaaet at trykke noget større Oplag» (brevkonsept 7. oktober 1886, KBK NKS 3742, 4°, II). I tillegg til det ordinære opplaget ble det trykt 150 eksemplarer på tykt papir ( «p. t. Pap.») og tre eksemplarer på «Ballepapir» (KBK Gyldendals arkiv A7). Boken var på 13 ark, og med et honorar på 480 kroner arket ble Ibsens utbetaling for Rosmersholm 6 240 kroner.

For å sikre samtidig lansering av Rosmersholm i Danmark, Norge og Sverige ble boken distribuert fra København fredag 12. november. Fem dager senere, 17. november 1886, foregikk den innenlandske norske distribusjonen (jf. brevkonsept fra Hegel til Ibsen 15. november 1886, KBK NKS 3742, 4°, II). Tirsdag 23. november 1886 lå Ibsens nye skuespill på de nordiske bokhandlerdiskene.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Til sin forlegger skrev Ibsen: «Stykket vil, så vidt jeg indsér, ikke kunne give anledning til angreb fra nogen side. Derimod håber jeg, det vil fremkalde en livlig diskussion. Navnlig venter jeg en sådan i Sverig» (brev til F. Hegel 2. oktober 1886). Sannsynligvis tenkte Ibsen her på at en identifisering av den mulige svenske modellen bak Johannes Rosmer kunne vekke svenske reaksjoner (jf. Bakgrunn ovenfor).

Rosmersholm utløste større uenighet enn noen andre av Ibsens senere skuespill, og det oppnådde ikke samme popularitet som de foregående samtidsdramaene. Boksalget gikk heller ikke så bra som ventet. Dette kan ha sammenheng både med påfallende mange kritiske anmeldelser og med den generelle økonomiske nedgangstiden som Frederik Hegel hadde bekymret seg for.

Det kom flere angrep og mindre åpen diskusjon enn Ibsen hadde ventet seg. En hovedinnvending var at teksten var alt for gåtefull og uforståelig. Den anonyme kritikeren i Fædrelandsvennen tilstod åpent at han ikke kunne forstå stykket, og derfor ikke var i stand til å anmelde det: «dette blir ikke nogen anmeldelse. Jeg har tumlet med ‹Rosmersholm› en uke og to, og jeg har ikke stykket endnu. Aldrig har et arbeide voldt mig slik tvide […] endnu er det mig ikke forundt at udbryde: Eureka, jeg har forstaaet det » (H.H. 1886). I det danske Nationaltidende tvilte den anonyme anmelderen på at dette dystre familiedramaet med sin mystiske, ugjennomsiktige handling overhodet egnet seg til oppførelse på noe teater (Anonym 1886i). Lillehammer-avisen Framgang spådde at boken overhodet ikke fortjente oppmerksomhet: «Ialfald tror vi ikke mange Landsens Folk vil føle sig videre tiltrukne derav eller finde stort Udbytte af at læse den» (Anonym 1886a).

Axel Falkman i Nationaltidende mente at Ibsen er blitt «værre og værre med sine sidste Symbol- eller Ide-Tragedier». Stykket er ikke lett å fordøye, til tross for dets tekniske mesterskap. Det lar seg ikke plassere blant vanlige litterære kategorier, det er hverken romantikk eller naturalisme, men hører hjemme i den «hemmelighetsfulde Trylleskov, hvor Tankerne spindes, og hvor man gjennem Symboler skuer langt baade op i Høiden og ud i Dybden […] Slige Arbeider ligge altfor langt fra Poesiens Alfarvei» (Falkman 1886).

Kritikerne delte seg ikke bare i de som forstod, og de som påstod å ikke forstå stykket, skillelinjene gikk også mellom konservative og frisinnede publikasjoner, og motsetningene var sterke. Høyrebladenes anmeldere tok avstand fra stykket og anklaget det for å være gåtefullt, venstreavisene roste det og fremhevet Ibsens mesterskap som psykolog. Det norske Dagbladet skrev med bakgrunn i det konservative Morgenbladets referat av stykkets handling at høyreavisene ikke forstod å vurdere moderne litteratur, og at de helst hadde sett det forbudt ved sensur (Anonym 1886g). Anmeldelsene var enten «saa forkjætrende, at de stødte Ibsen og Rosmersholm lige ned til Hades, eller ogsaa saa Ibsen-forgudende, at de blev rent ud vamle» , som det heter i et offentliggjort privatbrev (Anonym 1887c).

Det manglet likevel ikke på anerkjennelse. Dagbladets anmeldelse var skrevet av J.D. Irgens Hansen, som kalte stykket en tragedie med grunnlag i den moderne virkelighet. Ibsen avbilder ikke denne virkeligheten gjennom utvendige og tilfeldige foreteelser, «Han søger Karakteren i hvert Fænomen, Hovednerven, og den slipper han ikke, men spiller paa den altid spændte Streng, saa det tilslut durer som en Dommedag» . Dikteren lar samfunnet tale gjennom karakteristiske personer, og klargjør sine personskildringer gjennom en «psychologisk Dialektik, der staar i fuld Højde med den sublime Ide at skabe den tragiske Brydning ved at bringe sammen to saa forskjelligartede Elementer som Rosmer og Rebekka» . Disse to viser oss at livet ikke byr gode vilkår for fri menneskelig utvikling, men muligheten for det er til stede (Hansen 1886).

Også Edvard Brandes tilhørte den positive kritikerfløyen. Hans sterkt rosende omtale av stykket i den danske Politiken 25. november 1886 ble også gjengitt i det norske Dagbladet 28. november. Brandes ser verket som mesterlig og dypsindig, preget av en blanding av menneskekjærlighet og menneskeforakt, tro på lykken og refselse av tidens smålighet. Sluttscenen når «i tragisk Fantasi […] op til det Ypperste, som Ibsen har skrevet. Saaledes som Ordene falder […] mægter ingen Skuespildigter i vor Tid at lade Mennesker tale. Indtrykket er gribende og tør maaske alene sammenlignes med et saa betagende Værk som ‹Raskolnikov›. De er i Slægt, Dostojevski og Ibsen» . Brandes legger vekt på «det utroligt fine Sjælsbilledet, som her er forenet til én Handling», det vil si på hvordan den psykologiske analyse og dramatiske handling forenes til en enhet av dikterens fantasi og «Iagttagelsernes næsten ubegribelige Nøjagtighed […] Hvor stor en Ære for de smaa Folk, at denne Digter tilhører os!» (E. Brandes 1886).

I Bergensposten skrev en anonym kritiker at Rosmersholm ikke interesserer som skildring av dagens politiske kamper; det viktige er en menneskeskildring «af en saa indgaaende, dybsindig og storslagen Karakter, i en saa skarp og allesteds nærværende Iagttagelse af psykiske Fænomener, at man først efter gjentagne Gjennemlæsninger formaar tilfulde at samle og beundre Karaktertegningens Rigdom og Dybde» (Anonym 1886b).

Kvinnesaksforkjemperen Gina Krog så stykket som et fullkomment kunstverk og en rensende tragedie og kalte det « den nye tids drama» . Krog tar avstand fra beskyldninger om tekstens uklarhet og svartsyn. Rebekkas natur er livskraftig, vill og hensynsløs, og har derfor mulighet for «den største evolution». Den forvandlingsevne hun har i seg, utløses ved kjærlighetens hjelp. Kjærlighetens genesis skildres her gjennom ett enkelt menneske, som et konsentrert uttrykk for liv og virkelighet. «Det er ikke om ilden skal brænde eller slukkes kampen gjælder. Det er, om den skal ødelægge os, eller om den skal blive vor tjener» . Krog mener at dramaet forkynner verdier beslektet med antikkens klarhet og skjønnhetsglede, og at det slik utgjør et «fremtidens evangelium» om et liv i frihet, fryd og lidenskap (Krog 1887).

Også Georg Nordensvan pekte på at Rosmersholm viste et heftig omslag hos Ibsen fra samfunnsanalyse til dyp sjeleanalyse. Han ser Rebekka West som «en af Ibsens mest storslagna karakterer», og hevder at det ikke er stykket i og for seg, men kompleksiteten i Ibsens sjeleskildringer som gjør ham gåtefull (Nordensvan 1886).

Urban von Feilitzen (pseud. Robinson) leste skuespillet som uttrykk for en kamp mellom tro og tvil og som en tragedie med slektskap til de antikke dramaer. Den religiøse tvileren Rosmer kjemper ikke mot omgivelsene, men mot tendenser i sitt eget sinn. Hans behov for å leve helt uten tvil gjør ham til en slektning av Brand (Feilitzen 1887b). Feilitzen kaller også stykket «det religiösa tviflets sorgespel». Den politiske fanatismen, representert ved henholdsvis høyremannen Kroll og venstremannen Mortensgård, er tidsbestemte, relative fenomener. De er ikke så viktige i stykket som selve « handlingsfrågan» , de individuelle religiøse spørsmål, den personlige livsanskuelse og det personlige liv. Slike problemer representeres av Rosmer og Rebekka. Tragediens egentlige emne er sett som «det religiösa tviflet», som et subjektivt hinder for å kunne handle selvstendig og i pakt med sine selvstendige tanker. Man kan ha tro nok til å ville det riktige, men ikke til å gjøre det (Feilitzen 1887a).

De negative oppfatningene var likevel i klart flertall. Allerede 24. november hadde Aftenposten en sterkt ironisk presentasjon av stykkets handlingsforløp, hvor det ble gjort narr av alle selvmordene i «Digterns sidste, men høist moderne Aandsprodukt». Den anonyme anmelderen kalte verket usmakelig og mente at personene er «alle tilhobe forskruede Væsener» som like gjerne kunne sprunget i Møllefossen i første akt. Det hjelper ikke at stykket er fint bygget og konflikten «godt slynget». Stykket taler om tanker i tiden, men det er uklart hva de går ut på. Dikteren sympatiserer med de radikale ideer, men de radikale personer som opptrer, er ikke stilt i noe gunstig lys. «Saalænge der er Marked for disse uhyggelige dramatiske Arbeider, vil man faa dem igjen. Men hvis Smagen undergaar en Forbedring og vender sig derfra, har ogsaa denne Literaturgren set sine bedste Dage» (A 1886).

Aftenpostens egentlige litterære anmeldelse var skrevet av Bredo Morgenstierne (signaturen –V.–). Han karakteriserte stykket som «Feinschmecker-Kunst» og mente at det var forfeilet og så uklart at det aldri kunne nå et bredt publikum med sitt budskap. Dramaets formelle kvaliteter er han ikke i tvil om; komposisjon og replikkbygning viser Ibsens mesterskap. Men totalinntrykket er matt. Handlingen har ikke stor dramatisk spenning, og de hvite hestene er et uinteressant symbol. Morgenstiernes hovedinnvendinger gjelder det han tror han kan oppfatte som stykkets budskap. Rosmer er tilsynelatende skildret som en fin idealist, men hans idealer om å skape frihet og lykke for menneskene er hule illusjoner. Rebekkas tro på at hun hadde den sterkestes rett overfor Beate, er et «uhyre Tilbageskridt» som livsprinsipp. Det er umulig å si om dramaet er et innlegg i problemdebatten eller bare et psykologisk eksperiment med to uutviklede karakterer. Hvis det siste er tilfellet, er det meget dunkelt fremstilt. Mange enkeltheter i personenes motiveringer er uforståelige. En av Morgenstiernes sterke innvendinger gjelder slutten:

Men naar det nu er Rosmers Tro og Virkeevne, som skal vindes ved Rebekkas Død, hvad Betydning faar saa det hele, naar Rosmer følger hende i denne Død? Det er den sidste Gaade, som stilles os […] Tilbage bliver saa en dyb Følelse af den usigelige Haabløshedens Tomhed, som al menneskelig Stræben munder ud i, naar den skal grundes paa en Rosmers og Rebekkas «frigjorte Livssyn», som «ingen Dommer» har over sig (Morgenstierne 1886).

Den konservative kritikeren Alfred Sinding-Larsen i Morgenbladet åpnet sin sterkt negative omtale av Rosmersholm med å si at Ibsens seneste diktning er formelt mesterlig, men mørk og opprivende, preget av pessimistiske spekulasjoner og formålsløs grubling over uløselige livsgåter. Stykket karakteriseres som et av dikterens svakeste arbeider. Der finnes gode scener, og dialogen er innholdsrik og naturlig, men handlingen består for mye av rent referat av fortidige hendinger, «og der er en stor Ensformighed i Bygningen af de fire Akter». Anmelderen tolker Rebekka som dramaets hovedperson, preget av demonisk lidenskap og et fordervet sinn. Hennes og Rosmers utvikling betegnes som sykelig, skjev og haltende og oppfattes som et mørkt, psykologisk tankeeksperiment fra Ibsens side: «Normale Mennesker kunde [neppe] handle saaledes, som de gjøre, og aandelige Abnormiteter ere ikke i nogen høiere Grad end de fysiske egnede til at virke paa Scenen» . Også Sinding-Larsen er helt i villrede med hensyn til stykkets mening. Skal det vise vantroens konsekvenser? I så fall er resultatet (det avsluttende dobbeltselvmordet) blottet for overbevisningens kraft. Eller er meningen at selvmord er en skjønn og berettiget løsning på livets vanskeligheter? Skal meningen kanskje være at ateister har et mer frigjort og dermed høyere livssyn enn kristne? Andre fortolkninger kan han ikke forestille seg. Stykket kunne blitt en tragedie dersom Rosmers kamp, i spenningen mellom den konservative Kroll og fremskrittsmannen Mortensgård, var gjort til hovedsak. Men Kroll er ingen vellykket figur, mener anmelderen:

Der er noget schablonmæssigt ved ham. […] Ulige mere interessant, mere grebet ud af Livet […] er hans Modstykke, Peder Mortensgaard, Venstreredaktøren, som kun i Politiken tør være sig sine «frigjorte» Anskuelser bekjendt, og som varsom og forslagen kun har Brug for en Del af Sandheden, der netop kan findes tjenlig for Øiemedet (Sinding-Larsen 1886, 1/12).

Det forulykkede geni, Ulrik Brendel, oppfattes som stykkets best tegnede person: «i Skildringen af ham er det, som om Ibsen midt i al Stykkets Unatur dog har villet vise, hvilke Virkelighedsbilleder han fremdeles formaar at give» . Anmeldelsen munner ut i en beklagelse: «Det er sørgeligt, at det er kommet derhen med Ibsen, at han anvender sin store Begavelse til at skrive et Stykke som ‹Rosmersholm›. […] nu bør han for sin egen Skyld se at vende tilbage til en mindre forskruet Produktion» (Sinding-Larsen 1886, 2/12).

Theodor Caspari angrep Ibsen for hans «usunde Problemdigtning» som med suveren forakt ser ned på massen og bøyer kne for seg selv og en «ædlere og høiere Art af mennesker» (Caspari 1887, 419). Ibsen har, som andre diktere av sin generasjon, fått alt for stor innflytelse på samfunnsutviklingen. Han tar avstand fra kristendommen og ser med blind beundring på den moderne åndsretning, men den frie og lykkelige tilværelse han lar Rosmer drømme om, er tom og utilfredsstillende.

Signaturen W (antagelig avisens tidligere redaktør, nå direktør for Tivoli, Robert Watt) i den danske avisen Dagens Nyheder peker på forfatterens mesterlige og beundringsverdig sikre teknikk, men sier at stykket likevel er poetisk forfeilet og svakere enn alle tidligere Ibsen-dramaer, med unntak av Gengangere. Rosmer og Rebekka representerer fritenkeri og det ideale demokratiets idé. Rosmer er svak og uinteressant som person, hans drøm om å frigjøre og adle menneskene er rent fantasteri. Det er dessuten forkastelig å gjøre en kvinne til pålitelig veileder når det gjelder å «lodde Filosofiens Dybder og finde den rette Løsning paa Samfundets social-politiske Opgaver» . Ibsen har vist et stadig sterkere tungsinn og bitterhet mot alt og alle, og er nå havnet i trøsteløs nihilisme. Stykket er rent tankespinn, fremmed for den virkelige verden og dens mennesker. Rosmer kan ikke stille et slikt krav til Rebekka som han gjør i avslutningen, uten å åpenbare seg som toppmålt egoist; Rebekkas kjærlighet til ham er bare en påstand, på samme måte som hennes evne til å gjenomtrenge religiøse og sosiale problemer: «Under disse Omstændigheder faar Rebekkas Redebonhed til at drukne sig for Rosmers skyld en ubehagelig Lighed med et hysterisk Anfald, og hverken for hendes eller hans Vedkommende kan Handlingens Udgang med mindste Føie kaldes tragisk» (Watt 1886).

I Bergens Aftenblad ble Ibsen sterkt angrepet for sin svartsynte pessimisme og for en tydelig svekkelse av den «poetiske Gehalt» i det nye skuespillet. Ibsens diktning er mer og mer idéforlatt, han har seilet sin skute på grunn og seiler nå på stumpene, slik at hans dikteråre er i fred med å tørre ut. Denne utviklingen settes i forbindelse med en skjev smaksretning som har vunnet innpass de senere år: «Ganske eiendommeligt er det at se, hvilken aandelig Udvikling dette nye ‹frigjorte› Standpunkt fører sine Repræsentanter ind i. Deres Livs Maal glipper for dem, deres Idealer fortæres for dem, og deres sidste Udvei og Redning bliver Døden» . Skildringene av selvmord og blodskam kritiseres sterkt. Men dette henger sammen med «Vantroens Standpunkt» og betyr åndelig selvforbrenning – en prosess Ibsen deler med sine dramapersoner (Anonym 1886d).

På tilsvarende måte vurderte Drammens Tidende stykket: «Der er intet Lys i denne Bog. Den er fuld af Mørke, Tyngde, Haabløshed. Den er et nyt Digterværk om den Modløshed, den Tomhed, den Fortvivlelse, som venter paa de ‹Frigjorte›» (Anonym 1886c).

Også den danske forfatteren Erik Skram anklaget stykket for å være alt for gåtefullt. Skram avviser at Rosmersholm kan være like betydningsfullt som Gengangere, Et dukkehjem og Vildanden. Stykket ligner nok de gamle skjebnetragedier, men uten å være en egentlig tragedie. Ibsen forutsetter slektens makt over individene, men dette er for dunkelt fremstilt, ikke minst i form av den hvite hesten. Slik Gregers Werles idealisme ble drevet ut i tåpelighet, er også Rebekkas ord om verdensmisjon for store for henne. Det eneste som er noenlunde klart fremstilt, er konflikten mellom hennes hete begjær og Rosmers milde usanselighet. Men Johannes er for svak, man tror ikke på Rebekkas tiltrekning til ham, og det er ingen tvingende omstendighet (bortsett fra hvite hester?) som fører ham i Møllefossen. «‹Rosmersholm› er et Skuespil, der mere er skrevet om Tanker end om Mennesker […] Rebekka og Johannes Rosmer er tænkte, ikke sete, Personer» (Skram 1886).

Skram omtalte også verket i en artikkel i Tilskueren, der han særlig festet seg ved symbolikken knyttet til «et allegorisk Dyr, ‹den hvide Hesten›». En slik symbolikk kaller han tankespinn, fordi «der rent praktisk taget ikke er Spor af Brug for den i Stykket». Slik føres leseren inn i subtilitetenes verden, og lesningen av stykket blir en skuffelse (Skram 1887).

Den innflytelsesrike svenske kritikeren Carl David af Wirséns grundigste anmeldelse av stykket ble publisert i Post- och Inrikes Tidningar og rommet så vel sterk ros som klar avstandtagen. Kritikeren beundrer karakterskildringen og dikterens evne til «divinatorisk iakttagelse». Man kan bare hyse «oförställd beundran» for Ibsens tekniske mesterskap. I karaktertegningens dybde og demoniske styrke og i anleggets storhet og sikkerhet er Rosmersholm overlegent alt Ibsen tidligere har skrevet, og utviklingen av den dramatiske handlingen har en scenisk virtuositet og innsiktsfullhet som ville ha vekket undring, hvis det ikke hadde vært for at Ibsen i dette henseende allerede tidligere har vist seg som en mester. Men det etiske problemet stykket behandler, er løst oppfattet. Det henger sammen med at Ibsen samtidig er så gåtefull. Som dramaturg er han derfor både hul og sofistisk. Han tilspisser gjerne motsetninger på en besnærende, men fullstendig urimelig måte. Det er uklart om de rosmersholmske ideene er egentlig kristne verdier. I så fall har Rebekka rett i at kristendommen legger vekt både på synd og forsoning og ikke skatter den subjektive frihet som moralsk rettesnor. Men hun og Ibsen har fullstendig urett dersom de tror at et selvmord kan bevirke forsoning. Dobbeltselvmordet kan oppfattes som et resultat av libertinistisk fritenkeri. I så fall må avslutningen oppfattes tragisk. Men Ibsen viser samtidig sympati for Rebekkas ideer og håner gamle «fordommer», og man kan derfor ikke tillegge ham en slik oppfatning av etisk tragikk. Av den grunn skaper slutten, som så ofte før, bare forvirring om forfatterens virkelige mening (Wirsén 1886a).

Wirsén skrev også en egen omtale av Rebekka, der han hevdet at bildet av henne er uklart, noe som forsterkes av det generelt uklare i Ibsens «hela ståndpunkt, åskådning och diktningssätt». I den grad portrettet er forståelig, har det imidlertid en rystende, tragisk virkning: «psykologiska och patologiska anknytningspunkter äro med mästarhand gifna, och med ledning af desamma kan läsaren för sig framkonstruera ett slags lady Macbeth i moderna former, reflekterad och obesvärad af moraliska band, men viljestark och kraftfull» (Wirsén 1886b).

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

Til sin forlegger Frederik Hegel skrev Ibsen at den tyske oversettelsen av stykket skulle utføres av Wilhelm Lange i Berlin, og at boken ville bli utgitt i Reclams Universal-Bibliothek. Langes oversettelse ble til ved at han fikk tilsendt noen trykkark om gangen, ikke hele teksten. Dette var for å sikre at den tyske utgaven ikke skulle kunne publiseres før etter at boken kom ut i originalutgave (brev til Hegel 30. oktober 1886). Hegel var likevel urolig for en slik ordning, som kunne innebære tapte inntekter for forlaget og Ibsen. Reclam betalte ikke noe honorar, og prisen for bøkene ville tilsvare bare 20 øre. Dette kunne skade avsetningen av originalutgaven. Hegel foreslo derfor at Ibsen måtte forplikte Reclam til å vente med utgivelsen til etter 1. februar 1887, og at forlaget i mellomtiden bare måtte utlevere Ibsen det antall eksemplarer som var nødvendige for formidling til tyske teatre (jf. brevkonsept til Ibsen 2. november 1886, KBK NKS 3742, 4°, II).

Ibsen prøvde å berolige sin forlegger med å si at han hadde pålagt Lange å ikke gi Reclam noe av oversettelsen før det hele var ferdig. Han viste videre til at Reclam på denne tid også forberedte mange andre utgivelser, slik at forlaget kanskje kunne være innstilt på å vente med Rosmersholm. Selv hadde Ibsen ingen interesse av å påskynde den tyske utgivelsen, «Thi jeg kan ikke gøre regning på at få dette vanskelige stykke opført på de bedre tyske teatre allerede i indeværende vinter» (brev til Hegel 6. november 1886).

Men det tok sin tid med Langes arbeid. I brev til F. Hegel 26. januar 1887 skriver Ibsen at også en annen oversetter har vært i arbeid:

Sandsynligvis allerede idag udkommer i Berlin en tysk oversættelse af «Rosmersholm», besørget af M. v. Borch, der i sin tid oversatte «Gengangere». W. Lange har nølet så længe med at aflevere sit manuskript til Reclam at hans konkurrent nu kommer ham i forkøbet. For mig medfører sagen intet pekuniært tab, da jeg har samme betingelser hos begge oversættere.

[1887]. Rosmersholm : Schauspiel in vier Aufzügen. Aus dem Norwegischen von A. Zinck. Leipzig, Reclam. 91 s. (Universal-Bibliothek, 2280)

1887. Rosmersholm : Schauspiel in 4 Akten. Deutsch von M. von Borch. Berlin, S. Fischer. 103 s.

1887. Rosmersholma : nelinäytöksinen näytelma. Suomentanut Hilda Asp [overs. ved Hilda Asp]. Tampereella, Hagelbergin Kustannuksella. 105 s.

1888. Bíli koně (Rosmersholm) : činohra ve čtyrech jednánich. Z norvéžského volně přeložila Eliška Pešková, repertoirní hra Smíchovskěho a Brněnského divadla [fra norsk fritt overs. av Eliška Pešková, repertoarskuespill for Smíchovské og Brněnské divadlo]. Praha, M. Knapp. 82 s. (Ochotnické divadlo, 45)

[1889]. Rosmersholm : a play in four acts. Translated from the Norwegian by Louis N. Parker. London, Griffith, Farran, Okeden & Welsh. 79 s.

[1890]. Rosmersholm : ein Schauspiel in vier Akten. Deutsch von Ernst Brausewetter. Leipzig, Bibliographisches Institut. 111 s. (Meyers Volksbücher, 852–53)

1890. Moderne Dramen, 3. Berlin, S. Fischer. 343 s. Inneholder bl.a. Rosmersholm

[1891]. Ibsen’s prose dramas, 5. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. XIII, 364 s. Inneholder bl.a. Rosmersholm, overs. av Charles Archer

1891. Rosmersholm : a drama in four acts. Translated by Charles Archer. London, Walter Scott. V, 114 s.

[1892]. Rosmersholm : tooneelspel in vier bedrijven. Vertaald door F. Kapteijn [overs. av F. Kapteijn]. Hoorn, Kapteijn. 191 s.

[1893]. Rosmersholm : Schauspiel in vier Aufzügen. Ins Deutsche übersetzt von J. Engeroff. Halle, O. Hendel. 76 s. (Bibliothek der Gesamtlitteratur des In- und Auslandes, 688)

1893. Le canard sauvage; Rosmersholm. Traduit du norvégien par M. Prozor. Paris, A. Savine. IV, 326 s.

1894. La fattoria Rosmer : dramma in quattro atti. Traduzione italiana del Paolo Rindler, Enrico Polese Santarnecchi [italiensk overs. ved Paolo Rindler, Enrico Polese Santarnecchi]. Milano, M. Kantorowicz. 95 s. (Biblioteca Ibsen, 7)

1897. Sobranie sočinenij, 6. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. 416 s. Inneholder bl.a. Rosmersgol’m, overs. av Ol’ga Davydovaja

1898. Rosmersholm : činohra o čtyřech dějstvích. Přeložil Karel Kučera [overs. ved Karel Kučera]. Praha, F. Simácek. 116 s. (Dramatická díla Henrika Ibsena)

1898. Rosmersholm : dramat w 4 aktach. Przełozył K. R. [overs. ved K. R.]. W Złoczowie, Wilhelma Zukerkandla. 132 s. (Biblioteka powszechna, 252–53)

1898. Wybór dramatów. Przełożyła i wstępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning av Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewental. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Rosmersholm

1899. Henrik Ibsens dramatische Werke, 2. Berlin, Bermühler. 122 s. Inneholder bl.a. Rosmersholm, overs. av Wilhelm Lange

1902. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 8. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. LIV, 439 s. Inneholder bl.a. Rosmersholm

1904. Rosmersgol’m : drama v cetyrech dejstvijach. Perev. s datskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 112 s.

1905. Rosmersholm. Prev. Vojislav Jovanovic [overs. av Vojislav Jovanovic]. Mostar, Knizarnica Pachera i Kicica. 168 s.

[1905]. Rosmersholm : drama en cuatro actos. Versión castellana de Antonio de Vilasalba [spansk versjon ved Antonio de Vilasalba]. Barcelona, López. 107 s. (Teatro antiguo y moderno, 28)

1905. Rosmersholm : drama en quatre actes. Traduit per en Felip Cortiella [overs. ved Felip Cortiella]. Barcelona, Josep Ortega. 100 s.

[1906]. Rozmersholm : drama v 4 dějstvija. Varna, P.N. Ikonomov. 78 s. (Biblioteka S’uremenen teat’r, 1:6)

PARODIER I SAMTIDEN

1891:

Guthrie, Thomas Anstey. Mr. Punch’s pocket Ibsen. Condensed and revised version by Mr. P’s Own Harmless Ibsenite). Punch 21/3, 28/ (jf. Ackerman 1987). Parodien har fire akter, som originalen, og fire handlende personer (Brendel og Mortensgård er utelatt). Når Rosmer og Rebekka vil begå selvmord i siste akt, blir de avbrutt av en hvit hest på møllekloppen og skremt tilbake til huset.

OPPFØRELSE

Ibsens berømmelse var nå så stor at de skandinaviske teatersjefene nærmest sloss om å være den første til å sette opp det nye stykket. Teatersjef Fallesen ved Det kongelige Theater i København ønsket å oppføre stykket før boken kom i handelen (jf. Utgivelse ovenfor). Frederik Hegel meddelte dette til Ibsen, som dagen etter at han mottok beskjeden, skrev direkte til teatersjefen og sa at et nytt skuespill ikke ville være levert forlaget før til høsten (brev til E. Fallesen 20. februar 1886). Midt i juli skrev Hegel at han hadde fått en ny forespørsel fra Fallesen, som nå påstod at Ibsen hadde lovet ham stykket, og at bokutgivelsen skulle utsettes til etter teateroppførelsen (brevkonsept til Ibsen 17. juli 1886, KBK NKS 3742, 4°, II). Ibsen avslo dette og påstod at han ikke hadde gitt noe slikt løfte. Han regner det som en selvfølge at skuespillet utgis på det tidspunktet forleggeren anser som det mest fordelaktige: «Med opførelsestiden får det da gå som det bedst kan» (brev til Hegel 25. juli 1886).

Fallesen opplyste deretter Hegels sønn Jacob om at hvis stykket kom i handelen før en teateroppførelse, «vil jeg slet ikke antage det til Opførelse paa det Kong. Theater» (brevkonsept fra F. Hegel til Ibsen 30. oktober 1886, KBK NKS 3742, 4°, II). Ibsen hevet seg over en slik trussel. I svarbrevet til forleggeren understreker han nok en gang at han prioriterer bokutgivelse foran teateroppførelse:

[Jeg kan] ikke frigøre mig fra den tro at publikums forhåbning om ganske snart at få sé stykket opført, må virke hæmmende på bogsalget. At gøre en undtagelse for det kgl: teaters vedkommende synes jeg ikke, jeg finder mig foranlediget til (brev til Hegel 2. oktober 1886).

Likevel bad han forleggeren sende frieksemplarer av boken til blant andre Fallesen (som privatperson), direksjonen for Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm og teaterdireksjonen i Bergen: «Følgeskrivelser sender jeg ikke og til Kristiania teater indleveres intet exemplar» (brev til Hegel 18. november 1886). Ibsens forhold til det norske hovestadsteateret hadde vært vekslende, men den krisen som oppstod etter et skifte av teatersjef i slutten av 1870–årene (jf. HIS 7k, 55–56), var nå tilbakelagt. Ibsen måtte ha andre grunner til å holde stykket tilbake.

Også teatersjef Theodor Andersen ved Dagmartheatret i København uttrykte tidlig et ønske om å oppføre Ibsens kommende skuespill. Ibsen svarte på hans henvendelse i brev 7. august 1886: «Noget nyt stykke ser jeg mig ikke for tiden i stand til at stille i udsigt for Dagmartheateret. Jeg arbeider vistnok på et sådant; men det er en gammel aftale med kammerherre Fallesen at det skal indleveres til det kgl: theater.»

Den 4. desember 1886 skrev Julius Petersen til Ibsen og bad om tillatelse til å oppføre stykket i de danske provinsbyene. Han mottok Ibsens tillatelse i brev 8. desember, der forfatteren betinget seg et honorar på 300 kroner for denne rettigheten.

Også den svenske teatermannen August Lindberg, som i 1884 hadde gjort furore med den første europeiske oppsetning av Gengangere (jf. HIS 7k, 460–62), ønsket å sette opp Rosmersholm. Han hadde høsten 1886 henvendt seg til Edvard Brandes og etterlyst forslag til nye stykker å oppføre. Brandes anbefalte ham å velge Rosmersholm som turnéforestilling, da det ikke var sikkert at de faste teaterscenene ville sette opp stykket på grunn av dets mørke tone (Lindberg 1943, 193–94). Den 26. november skrev Lindberg til Ibsen selv og forhørte seg om oppførelsesretten. Av Ibsens svarbrev, datert 15. desember, fremgår det at Lindberg hadde tenkt seg rollen som Rosmer, og at han også selv ville sette stykket i scene. Ibsens svar var positivt: «Det skulde være mig overordentlig kært om det kunde lykkes Dem at realisere den plan.» Han sa også at han ikke kunne tenke seg noen bedre til iscenesettelsen og til å fremstille Rosmer. Likevel var det problematisk for ham å gi Lindberg fulle rettigheter, fordi teaterdirektør Lorentz Lundgren ved Stora Teatern i Göteborg allerede hadde fått løfte om en oppførelsesrett i Göteborg og provinsen, med unntagelse av Stockholm. Men det øvrige Skandinavia skulle stå åpent for Lindberg. Det gjaldt også byer som Bergen, Kristiania, Trondheim og Stavanger, understreket Ibsen.

Fra Bergens Nationale Scene henvendte teatersjef Gunnar Heiberg seg til Ibsens forlegger med spørsmål om vilkårene for oppførelsesrett. Hegel henviste teatersjefen videre til Ibsen (jf. brevkonsept fra Hegel til Ibsen 2. desember 1886, KBK NKS 3742, 4°, II).

Ved Christiania Theater hadde man kanskje ventet at Ibsen skulle innlevere det nye skuespillet til antagelse, men ingen henvendelse kom. Saken ble snart offentlig kjent.

Bergensposten kunne referere en notis i Dagbladet, der det fremgikk at stykket kanskje ikke kom til å bli spilt ved Christiania Theater. En uke etter at boken forelå i salg, skrev teatersjef Schrøder 30. november til Ibsens forlegger: «Jeg tillader mig herved at forespørge, om det er Dem bekjendt, hvorvidt H. Ibsens nye Stykke bliver tilbudt Kr. Theater til Opførelse.» For å friste dikteren til en innlevering tilbød Schrøder et honorar på ti prosent av bruttoinntekten pr. forestilling. Dette tilsvarte hva Bjørnson «efter eget Forslag» hadde akseptert som honorar for sine stykker (NBO TS ark A2 31). Ibsens svar kom raskt. Den 6. desember skrev han at han hadde hatt betenkeligheter med hensyn til

«publikums smagsretning», slik denne hadde manifestert seg gjennom Christiania Theaters seneste repertoarvalg. Han tvilte også på om skuespillerne ville makte de oppgavene det nye stykket stilte dem overfor. Under alle omstendigheter ville han forbeholde seg retten til å foreslå eller godkjenne rollevalget. Han argumenterte også mot honorarforslaget. Ibsen ønsket fortsatt å motta «en bestemt sum en gang for alle» etter første gangs oppførelse. På grunn av teaterets vanskelige økonomiske situasjon var han villig til å redusere dette beløpet fra 2500 kroner (som han tidligere var honorert med) til nå 2000 kroner. Av Schrøders svar 14. desember fremgikk det at han i noen grad delte Ibsens uro med hensyn til rollebesetningen. Han var i alle fall villig til å gi Ibsen et ord med i laget når det gjaldt dette. Derimot lot han honorartilbudet stå fast og håpet at Ibsen ville akseptere forslaget (NBO TS ark A2 31). I sitt svarbrev aksepterte Ibsen en slik ordning (brev til Schrøder 18. desember 1886). Dette brevet ble betraktet som tegn på at Ibsen hadde innlevert stykket til Christiania Theater. I teaterprotokollen for 24. desember ble det innført at Ibsen «indgaar paa det antydede Forslag om at fastsætte Honoraret for ‹Rosmersholm› til 10 % af Bruttoindtægten» (NBO TS ark A2 183d). Korrespondansen mellom Ibsen og Christiania Theater fortsatte etter nyttår 1887. Det oppstod uoverensstemmelser om rollefordelingen, og Ibsen antydet at teateret ikke behandlet teksten omhyggelig nok (brev fra Schrøder til Ibsen 7. januar 1887, NBO TS ark A2 31).

I brev til sin forlegger oppsummerte Ibsen 19. desember 1886 situasjonen når det gjaldt mulige oppsetninger av Rosmersholm. Avtaler var nå inngått med teatrene i Kristiania, Bergen og Göteborg. August Lindberg hadde fått tillatelse til å oppføre stykket på turné i Sverige, Norge og Finland, og kanskje også i Danmark. Fra Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm hadde Ibsen intet hørt, men han visste at en oversettelse skulle være under arbeid. Når det gjaldt Det kongelige Theater i København, virket det for Ibsen som om teatersjef Fallesen ville gjøre alvor av sin trussel om å nekte stykket oppført.

Knapt en uke etter boklanseringen tegnet det til at Rosmersholm skulle få sin urpremiere i Stockholm. Men arbeidet med oversettelsen skapte tidsproblemer, og det ble Bergens nationale Scene som gikk av med seieren. Den 24. desember kunne Bergens Aftenblad melde at «Henrik Ibsens ‹Rosmersholm› er efter sikkert Forlydende antaget til Opførelse paa Bergens nationale Scene» (Anonym 1886e). Bergensposten supplerte informasjonen og opplyste at premieren ville komme «i Løbet af en Maanedstid». Avisen gav også en oversikt over rollefordelingen (Anonym 1886f). Bergens Aftenblad opplyste 4. januar at Rosmersholm «kommer efter Forlydende til Opførelse i Midten af indeværende Maaned» (Anonym 1887b), og Bergens Tidende kunne fire dager senere melde at «Prøverne paa ‹Rosmersholm› er i fuld Gang» (Anonym 1887e).

Teaterbestyrelsen i Bergen vedtok i møte 10. januar å fremføre Rosmersholm mandag 17. og tirsdag 18. januar (TarkUiB DNS 27). Den 14. januar kunne Bergens-publikummet lese at «Vor Scene faar Æren af at være den første, der bringer Ibsens sidste Drama til Opførelse, idet ‹Rosmersholm› gaar for første Gang Mandag» (Anonym 1887d). Samme dag annonserte Bergens Tidende oppsetningen.

Ibsens honorar var fastsatt til 400 kroner etter første forestilling. Dette var en reduksjon på 100 kroner i forhold til teaterets honorar for Vildanden i 1885. I Ibsens tidligere kontrakt med teateret i Bergen het det i § 2 at teateret skulle betale ti spesidaler for hver oppførelse fra annen til og med sjette oppførelse, og fem spesidaler for de følgende. Det er ukjent om disse honorarbestemmelsene fikk konsekvenser for de følgende forestillingene av Rosmersholm. Honorarspørsmålet fikk imidlertid et etterspill. På grunn av teaterets vanskelige økonomiske situasjon i sesongen 1886/87 lot utbetalingen av de 400 kronene for første forestilling vente på seg. Heller ikke Bjørnson var blitt honorert etter avtale for foregående sesong (TarkUiB Kopibok 1874–91, 24/8 1886). Som en konsekvens av den økonomiske situasjonen tiltrådte 16. mars 1887 en ny teaterbestyrelse med Nordahl Rolfsen som formann. Uvitende om dette skiftet i ledelsen etterlyste Ibsen sitt honorar i et brev til direksjonen 12. april 1887. Rolfsen beskrev i sitt svar den økonomiske situasjonen på en slik måte at Ibsen slo seg til ro og gikk med på utsettelse av utbetalingen (brev til N. Rolfsen 14. april 1887).

Rosmersholm fikk dermed sin urpremiere i Bergen. Teaterets kunstneriske leder, dramatikeren Gunnar Heiberg, stod for iscenesettelsen. Nicolai Halvorsen hadde rollen som Johannes Rosmer, mens Didriche (Didi) Heiberg, instruktørens hustru, spilte Rebekka West. Rektor Kroll ble fremført av Bernt Johannessen, Ulrik Brendel av Fredrik Garmann og Peder Mortensgård av Gustav Thomassen. Octavia Sperati spilte madam Helseth. Suffløreksemplaret fra uroppførelsen er bevart og viser at Heiberg hadde gjennomført en rekke språklige endringer, blant annet i rektor Krolls replikker. Konservative, ærverdige og gammelmodige ord var erstattet med nye. Tiltaleformen «I» var erstattet med «dere», «engere» ble endret til «nærmere», «lærerbestilling» til «lærergjerning», «endog» til «til og med», «så nær» til «nesten», «fredsomt» til «fredelig», «til hobe» til «sammen», «dølge» til «skjule» og «hvo» til «den» (TarkUiB DNS 210). Resultatet av slike endringer ble at Kroll på scenen fremstod på en annen måte enn for leseren av Ibsens originalreplikker.

Vi kjenner ikke mange konkrete detaljer om forestillingen, men scenografien omfattet familieportretter på veggene og en rikdom av blomster i stuen. Peder Mortensgård opptrådte med tettklippet rødt hår og blikket rettet mot takbjelkene når han diskuterte med sine medspillere. Han fingret seg i hakeskjegget og beholdt hele tiden et halvt, bondefult (listig) smil, mens han snakket en blanding av dialekt og bymål. Rektor Kroll ble fremstilt «altfor lavt, baade i Maske og Spil», med underbetoning av det høytidelige og embetsmannsmessig korrekte som anmelderne forutsatte hos en slik person, slik at skikkelsen fikk et ordinært preg (Platou 1887).

Til tross for den begivenhet en slik urpremiere var, befant det seg oppsiktsvekkende få tilskuere i salen. Bare to tredjedeler av plassene var besatt, men stemningen blant publikum var «meget animeret» (Lampe 1887). Publikum var fra første stund «levende interesseret, anspændt forventningsfuld» (Platou 1887). Forestillingen ble mottatt med sterkt bifall og mange fremkallelser både i mellomaktene og etter teppefall (Helland 1887b; Lampe 1887; Platou 1887). Stykket ble spilt i alt seks ganger med godt besøk. Annen oppførelse var en fullsatt abonnentforestilling (Platou 1887), mens siste oppførelse var «en Folkeforestilling til nedsatte Priser» (Anonym 1887a). Ingen aviser refererte fra den.

Ved Christiania Theater ble ikke Rosmersholm premiereklart før 12. april 1887. I rollene opptrådte Hjalmar Hammer som Johannes Rosmer, Sophie Reimers som Rebekka West, Olaf Hansson som rektor Kroll, Arnoldus Reimers som Ulrik Brendel og Sofie Parelius som madam Helseth. Det ble sagt at Olaf Hansson hadde anlagt en maske for Krolls rolle som lignet Ludvig Ludvigsen Daae (Ording 1927, 246; jf. Bakgrunn ovenfor). På selve premierekvelden sendte teatersjef Schrøder et telegram til Ibsen: «Tordnende Applaus efter alle Akter og for samtlige Rollehavende. Tilsidst Hurra Digteren» (NBO TS ark A2 31). Ibsens økonomiske utbytte av denne oppsetningen ble imidlertid magert, det beløp seg til 540 kroner (NBO TS ark A2 194b), altså 1460 kroner mindre enn hans opprinnelige krav.

Tre dager senere var det Stockholms tur. På Kongl. Dramatiska Theatern fikk stykket, i Henrik Christiernsons oversettelse, premiere 15. april 1887, knapt en måned etter at Lorentz Lundgrens teaterselskap 18. mars hadde hatt svensk premiere på stykket ved Stora Teatern i Göteborg. I Stockholm opptrådte August Palme som Rosmer, Lotten Dorsch-Bosin som Rebekka, Ferdinand Thogerström som Kroll, Emil Hillberg som Ulrik Brendel, Oscar Bæckström som Peder Mortensgård og Helfrid Kinmansson som madam Helseth. Stykket gjorde liten lykke (J.A. R–m 1887).

Fra teatersjef Fallesen ved Det kongelige Theater i København hørte Ibsen intet, noe som kanskje overrasket ham. I brev til sin forlegger gav han uttrykk for at «så ser det jo ud, som om han til Deres herr søn udtalte trusel altså dog virkelig var alvorlig ment» (brev til F. Hegel 26. januar 1887). Hegel reagerte etter dette umiddelbart og kunne fortelle Ibsen at han allerede 3. februar oppsøkte Fallesen. Teatersjefen begrunnet sin taushet med at stykket «ikke vilde tage sig ud fra Scenen og gjøre Lykke der». Dessuten hadde ikke teateret «en Kunstnerinde, som paa en tilfredsstillende Maade vilde kunne udføre Rebekka West’ vanskelige Rolle» (brevkonsept fra Hegel til Ibsen 3. februar 1887, KBK NKS 3742, 4°, II). Etter århundreskiftet bad teateret om «Eneret til dets [ Rosmersholms] Opførelse i Kjøbenhavn» (NBO Ms.fol. 4110:4). Ibsen gav sin tillatelse i telegram til teatersjefen C. C. S. Danneskjold-Samsøe: «I Besvarelse af Skrivelse af 30 Marts tillader jeg mig at meddele at jeg giver Eneret til Opførelse af ‹Rosmersholm› paa de tilbudte Betingelser» (telegram 3. april 1901). Heller ikke dette resulterte i noen premiere. Rosmersholm ble ikke satt opp ved Det kongelige Theater før 8. januar 1988 – mer enn hundre år etter urpremieren ved Bergens Nationale Scene.

Våren 1887 turnerte August Lindberg byer i Skåne og Danmark med sin egen oppsetning av Rosmersholm og et sammensatt norsk-dansk-svensk ensemble. Forestillingen ble i tillegg vist ved Dagmarteateret i København våren 1888. Lindberg spilte også Rosmer i en gjesteopptreden ved Christiania Theater i september 1887, i regi av Bjørn Bjørnson og med Laura Gundersen som Rebekka West. Han opptrådte dessuten i november 1887 i rollen som Rosmer ved Svenska Teatern i Helsingfors, der Julia Håkansson spilte Rebekkas rolle (Lagerroth 2005, 123). I brev til Edvard Brandes 8. januar 1889 skrev Lindberg om det sterke inntrykket stykket hadde gjort på ham: «Jag gav allt hvad jag egde og hade i Osvald och Rosmer. Till hvem skall vi nu gå för att vinna förnyelse?» (sitert etter Lagerroth 2005, 124).

I Tyskland kom den første oppsetningen av Rosmersholm ved Augsburg Stadt-Theater 6. april 1887 (Friese red. 1976, 141–42). Direktør Franz Deutschinger satte selv opp stykket. Han hadde også vært den første som oppførte Gengangere på tysk. I hovedrollene spilte Max Wegener som Johannes Rosmer og Rosa Lange som Rebekka West. Ibsen ledet selv generalprøven, sammen med dramatikeren Felix Philippi. Hele Münchens litterære verden var til stede under premieren. «Man ærer ham i disse Kredse som det Geni, der skal bringe Frelsen […] Tyske Blade havde sendt Korrespondenter fra Nær og Fjern […] til det Ibsenske Bayreuth,» heter det i Bergens Tidende, som gjengir et brev fra en ung tysk skuespiller som overvar forestillingen. Han skriver at teateret var utsolgt, tilskuerne ble til og med plassert på orkesterets plasser. Ibsen selv var til stede i «første Etage» sammen med de innflytelsesrike teaterkritikerne Max Bernstein, Felix Philippi, Marie Ramlow (som hadde spilt Noras rolle ved førsteoppførelsen ved Residenztheater i München) og Clara Heese (tragedieskuespillerinne fra München Hoftheater). Etter annen akt trådte Ibsen inn på scenen foran rampen, tok Rosa Langes hånd og sa «Tak, tak Understøttelse meget godt … meget godt … Tak». Deretter ble dikteren fremkalt etter hver akt. I brevet omtales dikteren som et geni og dramaets emne som «overmenneskeligt stort» (Armand 1887).

En usignert notis i Verdens Gang forteller at man ved oppførelsen av stykket i Augsburg hadde lagt stor flid i innstuderingen.

Flere af Tysklands mest bekjendte Forfattere og Kunstnere var tilstede, ligeledes Udsendinger for Tysklands fornemste Blade. Forestillingen blev fulgt med dyb Interesse. Bifald fulgte den fra først til sidst. Efter Teppets Fald blev det aldeles overvældende […] og Henrik Ibsen maatte under tordnende Bifald Gang paa Gang vise sig paa Scenen (Anonym 1887f).

Residenz-Thater i Berlin presenterte stykket 5. mai 1887. Dette teateret hadde tidligere oppført både Gengangere og En folkefiende. Salen var fullsatt, og hele det litterære og journalistiske Berlin var til stede. Det ble applaudert for åpen scene og etter hver akt, og hver gang med innkalling av skuespillerne (G.F.S. 1887). Også Max Reinhardt oppførte Rosmersholm. Det skjedde på Kleines Theater på Unter den Linden i mai 1905 med Ludwig Müller som Rosmer, Tilla Durieux som Rebekka og Hans Pagay som Brendel (Normann 1952).

Stykkets første engelske oppførelse skjedde i form av to matineer ved Vaudeville Theatre i London 23. og 24. februar 1891, iscenesatt av William Archer (Ackerman 1987, 95, 99). Frank Benson og Florence Farr spilte i hovedrollene.

Før den engelske oppsetningen av Rosmersholm hadde den kommersielle engelske dramatikeren Austin Fryer i 1891 utgitt Rosmer of Rosmersholm : a Drama in Four Acts (London, Swann Sonnenschein & Co.). På tittelbladet het det at stykket var «suggested by Henrik Ibsen’s Rosmersholm» . Fryers stykke dreier seg om forhistorien til Rosmersholm, det vil si hvordan Beate Rosmer begår selvmord, slik at hennes ektemann kan finne lykken sammen med Rebekka. Også doktor West opptrer i skuespillet. Det ble oppført som matiné under tittelen Beata : a Home Drama ved The Globe i London 19. april 1892, og gikk senere som kveldsforestilling med 22 oppførelser – altså langt mer enn de fire oppførelsene av originalen to måneder i forveien. Mottagelsen i pressen var imidlertid lunken og til dels sterkt kritisk (Dukore 1995, 27–28, 37–38; jf. Ackerman 1987, 198).

I Frankrike satte Aurelien Lugné-Poë opp Rosmersholm som åpningsforestilling ved sitt eksperimentteater Thétre l’Oeuvre, med premiere 6. oktober 1893. Resultatet ble suksess og positive anmeldelser (Amsinck 1972, 71). Ibsens franske oversetter Moritz Prozor hadde formidlet kontakt med den danske teatermannen og forfatteren Herman Bang og bedt ham om å delta i innstuderingen for å hindre at stykket ble «offer for symbolistiske stileksperimenter» (Borg 1986, 17–19). «Det blev Bangs opgave at overbevise de franske skuespillere og Lugné-Poe om, at de nordiske dramers personer var levende mennesker, og at det symbolske kun skulle anes bag ord og handling, mens kampen for ideerne skulle lyse frem af skuespillernes menneskelige kampe» (Amsinck 1972, 15). Om samarbeidet med Lugné-Poë skriver Bang selv at han var Ibsens representant under innstuderingen, men det er uklart om han virkelig var utsendt av Ibsen (jf. Hov 2007, 269, som refererer ulike kilder vedrørende dette). Da Bang ankom Paris, var Lugné-Poë allerede langt inne i prøvene på stykket. Bang har beskrevet sitt inntrykk i Blade af min Dagbog: Skuespillerne drev hvileløst frem og tilbake over scenen, diksjonen var monotont syngende eller messende, og stedet (Rosmersholm) var inhyllet i en bisarr og spøkelsesaktig atmosfære der personene virket som skygger og merkelige søvngjengere som mumlet knapt hørbare ord; de fremstod som ofre for en slags mareritt (jf. Bang 1893; en detaljert redegjørelse for Bangs inntrykk og regigrep finnes i Deák 1984). Et utførlig bilde av hva som skjedde under innstuderingen, beskrives også av Kirsten Shepherd-Barr:

[Bang’s] focus on working to develop each actor’s range and abilities – using the play as a tool for the actor, rather than the play (and the actor) as the vehicle for an aesthetic agenda – would ultimately put him at odds with the proponents of French symbolist theatre. […] [Bang] struggled constantly to rein in some of Lugné-Poë’s deliberately anti-naturalistic methodes. […] [This] helped to save plays like Rosmersholm from an obscure and misguided experimental staging (Shepherd-Barr 1996, 75–77).

Det er ikke bevart sikker dokumentasjon av hvordan Bang arbeidet med den franske iscenesettelsen, men vi har bevart hans notater i forbindelse med en annen (ukjent hvilken) oppsetning av Rosmersholm i en regibok ved Det kongelige Bibliotek, København (KBK NKS 1204, 8°). Regiboken var trolig overlevert Bang av iscenesetteren William Bloch og inneholder notater og understrekninger både av Bang og Bloch. Bangs notater gjelder både tekst og instruksjon og viser at han oppfattet stykket som en tragedie med Rebekka som hovedperson. Han endret sceneanvisninger for å få frem sterkere emosjonell spenning og tydeligere fysiske uttrykk enn det som angis i Ibsens tekst. Endringene siktet tydelig mot en mer realistisk, mindre melodramatisk spillestil (Shepherd-Barr 1996, 83–84).

Lugné-Poës hustru Berthe Bady spilte Rebekkas rolle ved den første franske oppsetningen, mens Lugné-Poë selv fremstilte Rosmer. Bang lot like fra åpningen interessen konsentreres om Rebekkas skikkelse, «således at hun bliver indgangen til stykkets videre forløb, og derved sætter publikums fantasi i gang» (Amsinck 1972, 67). Scenografien var ved Edouard Vuillard. Fremførelsen skjedde på en scene uten særlige dekorasjoner og med det enklest mulig sceniske utstyr, men gav likevel et sterkt virkelighetsinntrykk (jf. Anonym 1893). Belysningen var dels spotlights, dels rampelys. Ved å dempe lyssettingen oppstod en drømmeaktig stemning, og i slike situasjoner kunne skuespillerne være belyst utelukkende av spot. Noen ganger brukte Vuillard for eksempel farvet lys for å skape en blodrød solnedgang i åpningsscenen. En spesiell, «fantastisk» lyssetting ble brukt også når Ulrik Brendel var på scenen (Deák 1984, 34).

I oktober 1894 turnerte Lugné-Poë i Skandinavia med Rosmersholm og Bygmester Solness. Herman Bang var en sentral formidler mellom teateret og Ibsen i forbindelse med besøket i Kristiania 3.–6. oktober 1894, der oppførelsene skjedde ved Carl Johan-teateret. Bang ordnet det slik at Ibsen fikk se begge forestillingene, og han fungerte som tolk (på tysk) under den følgende samtale mellom Ibsen og Lugné-Poë. Ibsen uttrykte stor tilfredshet med den franske fremførelsen og understreket at de hadde tolket hans stykker riktig: Han var en lidenskapelig forfatter. Likevel var han reservert når det gjaldt fremførelsen av Rosmersholm, der han mente at Brendel ble fremstilt mer som et mystisk symbol på «menneskets uovervinnelige tiltrekning mot det ideale, han er det Ideale» (sitert etter Shepherd-Barr 1996, 81; til norsk ved HIS). Ibsen mislikte den innovative lyssettingen i forestillingen. Han spurte hvorfor det ble brukt spotlight på Brendel under hans opptreden i fjerde akt, og sa at han ikke ønsket slike «mystiske dumheter» i sine stykker (sitert etter Shepherd-Barr 1996, 81; jf. Lugné-Poë 1936, 81; til norsk ved HIS).

I USA ble stykket første gang oppført i 1904 av the New York Century Players med Florence Kahn i rollen som Rebekka, og senere i Boston 1906, der Nance O’Neill spilte samme rolle. Ingen av forestillingene ble godt mottatt. Først da Minnie Maddern Fiske satte opp stykket i Charles Archers oversettelse ved New York Lyric Theatre 30. desember 1907, ble det en suksess. Hun spilte selv Rebekka. Bruce McRaes opptrådte som Rosmer, George Arliss som Brendel og Florence Montgomery som madam Helseth (Ackerman 1987, 121–22).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Urpremieren i Bergen ble anmeldt av de tre avisene Bergensposten, Bergens Aftenblad og Bergens Tidende. Knut Nygaard har identifisert anmelderne som henholdsvis Joachim Lampe, Valborg Platou og Georg Johan Helland (K. Nygaard 1975, 80–86). Valborg Platou understreket at stykket allerede i bokform gav et dystert livsbilde, og at «Scenevirkningen […] maa betegnes som overordentlig mægtig men tillige knugende tung». Avslutningen bidro sterkt til å gi et inntrykk av noe grufullt og uforståelig, fordi den strenge logiske handlingen i de foregående aktene her «pludselig glipper» (Platou 1887). Helland, som også bygget på annen gangs fremførelse, mente at stykket viste «hvilken Mester Ibsen er, naar det gjælder at frembringe en storartet Scenevirkning. Intet var formeget – intet forlidet, alt harmonisk og velordnet med en logisk Regelmæssighed som i et gammelt Glasmaleri» (Helland 1887a). Også Platou fant at «Dramaets Bygning [er] uovertræffelig fast og klar», med unntak av avslutningen (Platou 1887).

Premieren ved Stadt-Theater i Augsburg ble omtalt av signaturen Armand i Bergens Tidende. Publikumstilstrømningen ved forestillingen i Augsburg sprang ut av en nyvakt interesse for Ibsen: «Man ærer ham i disse Kredse som det Geni, der skal bringe Frelsen». Den tyske pressen var tallrikt til stede, med journalister fra Wien, Berlin, Frankfurt, Hamburg og andre byer. Kritikernes oppfatning var at stykket var dypt pessimistisk og «tungt som Luften i hans Hjem [dvs. hjemland]». Armand siterer et brev fra en ung skuespiller som overvar premieren: «hvilken Ophidselse ‹Rosmersholm› her har fremkaldt, kan De forstaa, naar jeg siger Dem, at der i denne udprægede Ølhalle af en Stad i hele otte Dage ikke er blevet talt om andet end om Ibsen og ‹Rosmersholm›» (Armand 1887).

Den første Berlin-forestillingen ble omtalt av det svenske Aftonbladets Berlin-korrespondent G.F.S., som refererer Berliner-pressens vurderinger. De mest konservative avisene var tause. Vossische Zeitung, Tägliche Rundschau og Berliner Börsen-Zeitung hadde positive anmeldelser. Rosmersholm blir i den siste av disse avisene stilt høyere enn Gengangere. Anmelderen understreker stykkets grandiose makt og den ubesvikelige konsekvens i personenes psykologiske utvikling (G.F.S. 1887).

Aftenposten omtaler 11. desember 1893 Lugné-Poës oppsetning i Paris. Avisens pariserkorrespondent skriver at Lugné-Poës oppsetning var «upaaklagelig, men heller ikke synderlig mere – undertiden maaske lidt sterkere deklamatorisk end strengt nødvendigt – og at Publikum fulgte godt med» (Anonym 1893). Det norske Dagbladet skrev om Lugné-Poës oppførelse 4. oktober 1894. Anmelderen kritiserte forestillingens lyssetting som symbolistisk og derfor upassende for et realistisk skuespill, og mente at Rosmersholm ikke trengte spesielle effekter unntagen med hensyn til å gjengi realistiske forhold. Han hadde også innvendinger mot skuespillernes sterke følelsesuttrykk, som han mente skilte seg for mye ut fra nordiske måter å opptre på. De norske kritikerne hadde også innvendinger mot scenografien, belysningen generelt og kostymene, som de mente manglet virkelighetspreg. Det ble kritisert at Rebekka var kledd som en pariserinne, Rosmer som en fransk prest og Brendel som en Lev Tolstoi-lignende bonde (Anonym 1894). I Aftenposten mente kritikeren at Kroll og Mortensgaard var kledd i trange frakker som så ut som de var kjøpt på auksjon (Anonym 1894). Edvard Brandes skrev om oppsetningens Skandinavia-turné i Samtiden og mente at Lugné-Poës Rosmer var fremstilt «prerafaelittisk» (E. Brandes 1894).

De engelske Ibsen-motstanderne betraktet forestillingen ved Vaudeville Theatre i London 23. og 24. februar 1891 som «dreary and dismisal», «gloomy and ineffectual», «gruesome» og «repulsive», «not very dramatic» og «hardly at all literary» (sitert etter Dukore 1995, 37; jf. Ibsen 1960–77, b. 6, 449–50). Kritikerne mente at stykket var provinsielt, forvirrende og utilfredsstillende, og personene usympatiske og gåtefulle. Men skuespillerprestasjonene ble vurdert velvillig (Ackerman 1987, 99–100). De positive anmeldelsene var i mindretall. Kritikerne anbefalte at den engelske teatersensur-instansen Lord Chamberlain burde se nærmere på teksten «and inquire, as Claudius did, concerning Hamlet’s play, if there is any offence in it» (sitert etter Dukore 1995, 37).

TILBLIVELSE

I 1884–85 la Ibsen planer til et nytt skuespill som vi kjenner under tittelen Hvide heste, men inntrykkene fra sommeroppholdet i Norge kom til å forsinke arbeidet og var den sannsynlige årsaken til at han midt i juni 1886 la det til side til fordel for noe nytt. Den engelske Ibsen-forskeren James McFarlane ser Rosmersholms tilblivelse som en «almost total abandonment of the draft in hand at a relatively advanced stage and its replacement with what was virtually a new play» (McFarlane 1989, 74). Forskjellene mellom de ulike versjoner av Hvide heste og det endelige Rosmersholm er så store at også HIS har valgt å se dem som ulike verk, selv om de utgjør ulike stadier i en sammenhengende tekstprosess. Tilblivelsen av Hvide heste er derfor behandlet separat, i innledningen til det tekstmaterialet. Ibsens arbeid med Rosmersholm tok til etter at han hadde lagt de uferdige utkastene til side og begynt konstruksjonen av et nytt drama der både personkarakteristikk og konfliktstoff på mange måter er nytt.

Våren 1885 hadde Ibsen flyttet fra Roma til München. Til sin forlegger skrev han i april at han planla å tilbringe sommeren enten i Tyrol eller ved Bodensjøen, men i stedet gikk altså ferden til Norge. Det ble dikterens første besøk i hjemlandet på elleve år. Kanskje var det lengselen etter havet som hadde fått ham til å endre ferieplanene. Til Frederik Hegel hadde han i alle fall skrevet at han drømte om å kjøpe seg «et landhus» ved Kristianiafjorden – for «Synet af søen er hvad jeg mest savner her ude og dette savn vokser år for år» (25. april 1885).

Sommerbesøket i Norge, som kom til å vare fra begynnelsen av juni til slutten av september 1885, ble preget av sterke opplevelser (jf. Bakgrunn ovenfor). Fra hovedstaden dro Ibsen nordover til Trondheim, der han møtte sin gamle venn fra de første Dresden-årene, Karl Bomhoff. De gjorde en utflukt til den dramatiske Leirfossen sammen med Sigurd og de to vennenes hustruer:

Fossen gjorde et stærkt indtryk paa Ibsen; han kunde ikke la sig overtale til at gaa ut paa den trædæmning, som stak ut i elven, men gik frem og tilbake i nærheten […] Sigurd og jeg [gik] ned den bratte, med smaaskog bevokste skraaning til den flate bergknab ved fossens nedre del […] den kommer styrtende med voldsomt brak, høist imponerende. Da vi kom op igjen, hørte vi, at Ibsen hadde været meget nervøs og bange for at der var tilstøt os noget, da han syntes, vi blev saa længe borte. […] Det stærke vandfald med de voldsomme, hvite fossesprøit og det utstaaende brokar finder vi igjen i Møllefossen (NBO Ms. 4° 4432).

Fra Trondheim reiste Ibsen den 30. juni videre til Molde, hvor han oppholdt seg det meste av sommeren. Her møtte han sin venn fra den første Roma-perioden, Lorentz Dietrichson, som også ferierte i byen sammen med sin hustru. Det oppstod misstemning mellom de tidligere vennene, og konsekvensene av dette skulle snart bli synlige i offentligheten. Det har vært antydet at Dietrichson kom til å tjene som en modell for rektor Kroll i det senere skuespillet (jf. også innledningen til Hvide heste, under Bakgrunn, der Susanna Ibsens tremenning Ludvig Ludvigsen Daa er omtalt som en annen mulig modell for Kroll). I Molde traff Ibsen også den svenske lyrikeren Carl Snoilsky, som senere har vært nevnt som en modell for Johannes Rosmer (jf. Bakgrunn ovenfor). Reisen tilbake til München gikk via Kristiania og København. Etter et kort opphold i den danske hovedstaden var Ibsen tilbake i München i begynnelsen av oktober 1885.

Planene om et nytt drama meldte seg kort tid etter hjemkomsten. Midt i november 1885 fortalte Ibsen at han nå var klar til å begynne på et nytt verk som han håpet å få ferdig i løpet av vinteren (brev til Gerda Brandes 13. november 1885). Men foreløpig dreide det seg mer om tanker enn om konkret skrivearbeid, slik det også fremgikk av et brev til Ibsens forlegger før jul 1885: «Med planen til mit nye skuespil er jeg nu ganske på det rene og jeg begynder at skrive på det om nogle få dage. Det blir i fire akter og interesserer mig meget» (brev til F. Hegel 4. desember 1885). Grev Snoilsky fikk i februar 1886 vite av Ibsen at han under reisen i Norge hadde gjort nøyaktige studier til det skuespillet han nå planla (brev 14. februar 1886). Riktig så raskt som dikteren hadde tenkt, gikk det likevel ikke. Han strevde lenge med ulike utkast under tittelen Hvide heste. Det egentlige skrivearbeidet kom til å ligge et halvt år frem i tid i forhold til hva Ibsen meldte sin forlegger før jul 1885. Etter at Rosmersholm var fullført, skrev Ibsen til Hegel at stykket «er at betragte som en frugt af studier og iagttagelser, hvilke jeg forrige sommer under mit ophold i Norge havde anledning til at gøre» (brev 2. oktober 1886).

Kanskje strevde Ibsen med å gi sine inntrykk dramatisk form. Et tegn på at arbeidet gikk trått, var at han savnet mennesker rundt seg denne vinteren – noe som ellers ikke var vanlig i hans aktive skriveperioder. Hegel får vite at «Her lever vi nu hyggeligt og stille; næsten altfor stille. Vi vilde gerne at rejsende nordboer vilde besøge os lidt oftere» (brev 4. desember 1885). Da Ibsen så sent som sommeren 1886 fikk vite at hans Roma-venn den danske komponisten og musikeren Niels Ravnkilde (en sentral person i det skandinaviske miljøet i Roma) skulle reise nordover, bad han ham legge veien om München: «For mig, som nu arbejder på et nyt skuespil, vilde samværet med dig være en fortræffelig adspredelse […] Du er hjertelig velkommen til enhver tid på dagen. For mit nye arbejdes skyld vil vi neppe kunne rejse på landet i år» (brev [juli 1886]).

Den egentlige utarbeidelsen av Rosmersholm begynte ikke før midt i juni 1886. I et notat gir Ibsen en karakteristikk av Rebekka West som virker ny i forhold til det man kan se av utkastene til Hvide heste:

Hun er intrigant og hun elsker ham. Hun vil bli’ hans hustru og urokkelig forfølger hun dette mål. Da kommer han efter det og hun vedkender sig det åbent. Så er der ingen livslykke mere for ham. Det dæmoniske vækkes af smerten og bitterheden. Han vil dø, og hun skal dø med ham. Hun gør det (NBO Ms. 4° 1291a, bl. 5).

Her avklarer Ibsen forholdet mellom Rosmer og Rebekka, her antydes den døde hustruens skjebne, og personskildring, handling og konfliktstoff karakteriseres ved ordet «demonisk». Med dette manuskriptet regner vi at arbeidet med Rosmersholm begynner. Dette samsvarer med Ibsens senere opplysning til Georg Brandes om at han helt siden tilbakekomsten fra Norge i oktober 1885 hadde «vært plaget af et nyt skuespil, som absolut vilde frem», men at han ikke for alvor begynte å skrive på det før i juni 1886 (brev 10. november 1886).

Notatet kan altså oppfattes som en første, konsentrert fremstilling av konfliktstoffet i det endelige Rosmersholm. Etter midten av juni 1886 gikk skrivingen raskt fra hånden. Ibsen forteller at han

«næsten ikke får tid til at læse aviserne» (brev til N. Lund 28. juni 1866), og midt i september sier han at han «har ikke været udenfor München i hele denne sommer. Her har i den sidste tid været kvælende hedt; men det har ikke hindret mig fra at arbejde» (brev til N. Lund 13. september 1886). Allerede midt i juli kunne Ibsen meddele forleggeren at «konceptet til mit nye 4 akters skuespil er færdigt». Det eneste kjente manuskript han her kan sikte til, er arbeidsmanuskriptet til Hvide heste (NBO Ms. 4° 1291c), som er avbrutt et stykke ute i tredje akt. Samtidig sier han at han også har rukket å omskrive de to første aktene. Denne omskrivningen, som startet 15. juni (jf. Tekstkritisk redegjørelse nedenfor), er et arbeidsmanuskript (NBO Ms. 4° 1921d) som ligger til grunn for det senere Rosmersholm. Ibsen planlegger å begynne omarbeidelsen av de to siste aktene 14. juli, og deretter ta fatt på den endelige renskriften (trykkmanuskriptet), som han regner med å ha ferdig i slutten av august. Det som særlig vil ta tid, er at «hvert ord skal vejes og replikbygningen formes så fuldendt, som muligt» (brev til F. Hegel 13. juli 1886). Omskrivningen av tredje akt var fullført 24. juli, og arbeidet med fjerde akt regnet Ibsen å ha fullført omkring 1. august, «da slutningen altid plejer gå lettest og hurtigst for mig» (brev til Hegel 25. juli 1886). Det tok han ikke feil i; fjerde akt ble fullført 4. august, og første del av renskriften var ferdig 28. august. På dette tidspunkt regnet Ibsen med at trykkmanuskriptet ville være klart «Inden 3–4 uger» (brev til Hegel 28. august 1886). Rosmersholm ble fullført 27. september 1886, men Ibsen ønsket fortsatt å foreta noen rettelser i trykkmanuskriptet. Dette hadde han ikke avskrift av (jf. brev til Hegel 28. september 1886), men selv om han var urolig over å gi manuskriptet fra seg, ble det sendt til forlaget onsdag 29. september, i håp om at det «rigtig fremkommer» (brev til Hegel 2. oktober 1886). I brev torsdag 7. oktober kvitterer Hegel for å ha mottatt manuskriptet, som han etter gjennomlesningen hadde levert til trykkeriet søndag (!) 3. oktober – men uten å gjøre tittelen kjent for trykkerne. Han regner med at boken kan være i handelen midt i november (jf. brevkonsept, KBK NKS 3742, 4°, II).

UTGIVELSE

Ibsen og forleggeren diskuterte videre pr. brev bokens utgivelsestidspunkt i forhold til teateroppførelsen. Teatersjef Edvard Fallesen ved Det kongelige Theater hadde kontaktet Ibsen med ønske om å sette opp det nye stykket før det kom i bokhandelen, og fastholdt overfor Frederik Hegel at Ibsen hadde gitt teateret et slikt løfte. Med referanse til teaterregulativets § 5 ( «Forfatteren har ikke Ret til at lade Stykket udkomme i Trykken før efter den 5te Forestillingsaften, med mindre Stykket forinden er henlagt» ) anbefalte Hegel en slik ordning overfor Ibsen, og han foreslo at boken kunne trykkes med det samme, men at man ventet med salget inntil stykket var spilt de reglementerte tre (eller høyst fem) ganger. Tre–fire eksemplarer kunne også sendes til «de andre Theaterbestyrere» (sannsynligvis svenske og norske hovedscener) før boken kom i ordinært salg. Ved å akseptere Fallesens ønske kunne Ibsen kreve at stykket måtte være oppført innen 30. november, men samtidig fastholde at det ordinære salget skulle skje i tide før jul. «I modsat Fald kan Sagen let trækkes i Langdrag og første Opførelse ske paa en Tid da Theaterbesøget er mat» (brevkonsept fra Hegel til Ibsen 17. juli 1886).

Fallesens ønske om å oppføre stykket før bokutgivelsen kan skyldes de negative erfaringene han hadde hatt med fremførelsen av Vildanden våren 1885. Dette skuespillet forelå på forhånd i bokform, og premieren gav bare en inntekt på 3967 kroner (mot 4662 kroner for det tidligere En folkefiende). Inntekten falt ytterligere i løpet av spilleperioden, til ca. 700 kroner pr. forestilling. Teaterhistorikeren Robert Neiiendam mener at Fallesen på denne bakgrunn hadde satt seg i hodet «ikke at spille noget nyt Ibsen’sk Stykke, hvis det forelaa i Boghandelen inden Opførelsen» (Neiiendam 1921–30, b. 5, 43).

Noe slikt løfte som Fallesen påberopte seg (jf. brevkonsept fra Hegel til Ibsen 17. juli 1886), hadde imidlertid ikke Ibsen gitt. Da han presiserte dette i brev til Hegel 25. juli 1886, støttet forleggeren Ibsen i hans avgjørelse. Det viktigste er at boken kommer i handelen på et gunstig tidspunkt, hevdet Hegel nå, «i dette Tilfælde altsaa medio November» (brevkonsept 7. oktober 1886, KBK NKS 3742, 4°, II).

Korrekturleseren var som vanlig fullmektig August Larsen, som i brev stilte Ibsen noen spørsmål om skrivemåter av enkeltord. Ibsen svarte 16. oktober:

spøge er en skrivfejl. Der skal stå spørge. Min hustru gjorde mig allerede her nede opmærksom på stedet, som jeg foresatte mig at rette. Men fejlen er altså dog alligevel bleven stående. Deres skrivemåde af ordet såmænd er utvilsomt den rigtigste. Den bør derfor benyttes. I anmærkningen foran madam Helseths indtrædelses-replik, hvormed fjerde akt begynder, bedes ordene: og ser forbeholden ud – rettede til: og synes forbeholden.

Etter at Ibsen hadde mottatt boken, skrev han: «I mit nye stykke har jeg ikke kunnet opdage en eneste trykfejl og beder om at måtte bringe herr fuldmægtig Larsen min bedste taksigelse for den udmærkede korrekturlæsning» (brev til Hegel 29. november 1886).

Allerede i et brev fra året i forveien hadde forleggeren informert Ibsen om at det hersket stor «Fortrykthed» og arbeidsløshet i Danmark, og «Bogsalget har aldrig, det jeg mindes, været saa ringe som i dette Efteraar; her er snart ikke Interesse for nogen Ting» (brevkonsept fra Hegel til Ibsen 7. oktober 1885). Opprinnelig hadde forleggeren tenkt seg et opplag på 10 000, men ved nærmere ettertanke reduserte han det til 8 000, med økonomiske nedgangstider som begrunnelse: «Under bedre Forhold vilde jeg have foreslaaet at trykke noget større Oplag» (brevkonsept 7. oktober 1886, KBK NKS 3742, 4°, II). I tillegg til det ordinære opplaget ble det trykt 150 eksemplarer på tykt papir ( «p. t. Pap.») og tre eksemplarer på «Ballepapir» (KBK Gyldendals arkiv A7). Boken var på 13 ark, og med et honorar på 480 kroner arket ble Ibsens utbetaling for Rosmersholm 6 240 kroner.

For å sikre samtidig lansering av Rosmersholm i Danmark, Norge og Sverige ble boken distribuert fra København fredag 12. november. Fem dager senere, 17. november 1886, foregikk den innenlandske norske distribusjonen (jf. brevkonsept fra Hegel til Ibsen 15. november 1886, KBK NKS 3742, 4°, II). Tirsdag 23. november 1886 lå Ibsens nye skuespill på de nordiske bokhandlerdiskene.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Til sin forlegger skrev Ibsen: «Stykket vil, så vidt jeg indsér, ikke kunne give anledning til angreb fra nogen side. Derimod håber jeg, det vil fremkalde en livlig diskussion. Navnlig venter jeg en sådan i Sverig» (brev til F. Hegel 2. oktober 1886). Sannsynligvis tenkte Ibsen her på at en identifisering av den mulige svenske modellen bak Johannes Rosmer kunne vekke svenske reaksjoner (jf. Bakgrunn ovenfor).

Rosmersholm utløste større uenighet enn noen andre av Ibsens senere skuespill, og det oppnådde ikke samme popularitet som de foregående samtidsdramaene. Boksalget gikk heller ikke så bra som ventet. Dette kan ha sammenheng både med påfallende mange kritiske anmeldelser og med den generelle økonomiske nedgangstiden som Frederik Hegel hadde bekymret seg for.

Det kom flere angrep og mindre åpen diskusjon enn Ibsen hadde ventet seg. En hovedinnvending var at teksten var alt for gåtefull og uforståelig. Den anonyme kritikeren i Fædrelandsvennen tilstod åpent at han ikke kunne forstå stykket, og derfor ikke var i stand til å anmelde det: «dette blir ikke nogen anmeldelse. Jeg har tumlet med ‹Rosmersholm› en uke og to, og jeg har ikke stykket endnu. Aldrig har et arbeide voldt mig slik tvide […] endnu er det mig ikke forundt at udbryde: Eureka, jeg har forstaaet det » (H.H. 1886). I det danske Nationaltidende tvilte den anonyme anmelderen på at dette dystre familiedramaet med sin mystiske, ugjennomsiktige handling overhodet egnet seg til oppførelse på noe teater (Anonym 1886i). Lillehammer-avisen Framgang spådde at boken overhodet ikke fortjente oppmerksomhet: «Ialfald tror vi ikke mange Landsens Folk vil føle sig videre tiltrukne derav eller finde stort Udbytte af at læse den» (Anonym 1886a).

Axel Falkman i Nationaltidende mente at Ibsen er blitt «værre og værre med sine sidste Symbol- eller Ide-Tragedier». Stykket er ikke lett å fordøye, til tross for dets tekniske mesterskap. Det lar seg ikke plassere blant vanlige litterære kategorier, det er hverken romantikk eller naturalisme, men hører hjemme i den «hemmelighetsfulde Trylleskov, hvor Tankerne spindes, og hvor man gjennem Symboler skuer langt baade op i Høiden og ud i Dybden […] Slige Arbeider ligge altfor langt fra Poesiens Alfarvei» (Falkman 1886).

Kritikerne delte seg ikke bare i de som forstod, og de som påstod å ikke forstå stykket, skillelinjene gikk også mellom konservative og frisinnede publikasjoner, og motsetningene var sterke. Høyrebladenes anmeldere tok avstand fra stykket og anklaget det for å være gåtefullt, venstreavisene roste det og fremhevet Ibsens mesterskap som psykolog. Det norske Dagbladet skrev med bakgrunn i det konservative Morgenbladets referat av stykkets handling at høyreavisene ikke forstod å vurdere moderne litteratur, og at de helst hadde sett det forbudt ved sensur (Anonym 1886g). Anmeldelsene var enten «saa forkjætrende, at de stødte Ibsen og Rosmersholm lige ned til Hades, eller ogsaa saa Ibsen-forgudende, at de blev rent ud vamle» , som det heter i et offentliggjort privatbrev (Anonym 1887c).

Det manglet likevel ikke på anerkjennelse. Dagbladets anmeldelse var skrevet av J.D. Irgens Hansen, som kalte stykket en tragedie med grunnlag i den moderne virkelighet. Ibsen avbilder ikke denne virkeligheten gjennom utvendige og tilfeldige foreteelser, «Han søger Karakteren i hvert Fænomen, Hovednerven, og den slipper han ikke, men spiller paa den altid spændte Streng, saa det tilslut durer som en Dommedag» . Dikteren lar samfunnet tale gjennom karakteristiske personer, og klargjør sine personskildringer gjennom en «psychologisk Dialektik, der staar i fuld Højde med den sublime Ide at skabe den tragiske Brydning ved at bringe sammen to saa forskjelligartede Elementer som Rosmer og Rebekka» . Disse to viser oss at livet ikke byr gode vilkår for fri menneskelig utvikling, men muligheten for det er til stede (Hansen 1886).

Også Edvard Brandes tilhørte den positive kritikerfløyen. Hans sterkt rosende omtale av stykket i den danske Politiken 25. november 1886 ble også gjengitt i det norske Dagbladet 28. november. Brandes ser verket som mesterlig og dypsindig, preget av en blanding av menneskekjærlighet og menneskeforakt, tro på lykken og refselse av tidens smålighet. Sluttscenen når «i tragisk Fantasi […] op til det Ypperste, som Ibsen har skrevet. Saaledes som Ordene falder […] mægter ingen Skuespildigter i vor Tid at lade Mennesker tale. Indtrykket er gribende og tør maaske alene sammenlignes med et saa betagende Værk som ‹Raskolnikov›. De er i Slægt, Dostojevski og Ibsen» . Brandes legger vekt på «det utroligt fine Sjælsbilledet, som her er forenet til én Handling», det vil si på hvordan den psykologiske analyse og dramatiske handling forenes til en enhet av dikterens fantasi og «Iagttagelsernes næsten ubegribelige Nøjagtighed […] Hvor stor en Ære for de smaa Folk, at denne Digter tilhører os!» (E. Brandes 1886).

I Bergensposten skrev en anonym kritiker at Rosmersholm ikke interesserer som skildring av dagens politiske kamper; det viktige er en menneskeskildring «af en saa indgaaende, dybsindig og storslagen Karakter, i en saa skarp og allesteds nærværende Iagttagelse af psykiske Fænomener, at man først efter gjentagne Gjennemlæsninger formaar tilfulde at samle og beundre Karaktertegningens Rigdom og Dybde» (Anonym 1886b).

Kvinnesaksforkjemperen Gina Krog så stykket som et fullkomment kunstverk og en rensende tragedie og kalte det « den nye tids drama» . Krog tar avstand fra beskyldninger om tekstens uklarhet og svartsyn. Rebekkas natur er livskraftig, vill og hensynsløs, og har derfor mulighet for «den største evolution». Den forvandlingsevne hun har i seg, utløses ved kjærlighetens hjelp. Kjærlighetens genesis skildres her gjennom ett enkelt menneske, som et konsentrert uttrykk for liv og virkelighet. «Det er ikke om ilden skal brænde eller slukkes kampen gjælder. Det er, om den skal ødelægge os, eller om den skal blive vor tjener» . Krog mener at dramaet forkynner verdier beslektet med antikkens klarhet og skjønnhetsglede, og at det slik utgjør et «fremtidens evangelium» om et liv i frihet, fryd og lidenskap (Krog 1887).

Også Georg Nordensvan pekte på at Rosmersholm viste et heftig omslag hos Ibsen fra samfunnsanalyse til dyp sjeleanalyse. Han ser Rebekka West som «en af Ibsens mest storslagna karakterer», og hevder at det ikke er stykket i og for seg, men kompleksiteten i Ibsens sjeleskildringer som gjør ham gåtefull (Nordensvan 1886).

Urban von Feilitzen (pseud. Robinson) leste skuespillet som uttrykk for en kamp mellom tro og tvil og som en tragedie med slektskap til de antikke dramaer. Den religiøse tvileren Rosmer kjemper ikke mot omgivelsene, men mot tendenser i sitt eget sinn. Hans behov for å leve helt uten tvil gjør ham til en slektning av Brand (Feilitzen 1887b). Feilitzen kaller også stykket «det religiösa tviflets sorgespel». Den politiske fanatismen, representert ved henholdsvis høyremannen Kroll og venstremannen Mortensgård, er tidsbestemte, relative fenomener. De er ikke så viktige i stykket som selve « handlingsfrågan» , de individuelle religiøse spørsmål, den personlige livsanskuelse og det personlige liv. Slike problemer representeres av Rosmer og Rebekka. Tragediens egentlige emne er sett som «det religiösa tviflet», som et subjektivt hinder for å kunne handle selvstendig og i pakt med sine selvstendige tanker. Man kan ha tro nok til å ville det riktige, men ikke til å gjøre det (Feilitzen 1887a).

De negative oppfatningene var likevel i klart flertall. Allerede 24. november hadde Aftenposten en sterkt ironisk presentasjon av stykkets handlingsforløp, hvor det ble gjort narr av alle selvmordene i «Digterns sidste, men høist moderne Aandsprodukt». Den anonyme anmelderen kalte verket usmakelig og mente at personene er «alle tilhobe forskruede Væsener» som like gjerne kunne sprunget i Møllefossen i første akt. Det hjelper ikke at stykket er fint bygget og konflikten «godt slynget». Stykket taler om tanker i tiden, men det er uklart hva de går ut på. Dikteren sympatiserer med de radikale ideer, men de radikale personer som opptrer, er ikke stilt i noe gunstig lys. «Saalænge der er Marked for disse uhyggelige dramatiske Arbeider, vil man faa dem igjen. Men hvis Smagen undergaar en Forbedring og vender sig derfra, har ogsaa denne Literaturgren set sine bedste Dage» (A 1886).

Aftenpostens egentlige litterære anmeldelse var skrevet av Bredo Morgenstierne (signaturen –V.–). Han karakteriserte stykket som «Feinschmecker-Kunst» og mente at det var forfeilet og så uklart at det aldri kunne nå et bredt publikum med sitt budskap. Dramaets formelle kvaliteter er han ikke i tvil om; komposisjon og replikkbygning viser Ibsens mesterskap. Men totalinntrykket er matt. Handlingen har ikke stor dramatisk spenning, og de hvite hestene er et uinteressant symbol. Morgenstiernes hovedinnvendinger gjelder det han tror han kan oppfatte som stykkets budskap. Rosmer er tilsynelatende skildret som en fin idealist, men hans idealer om å skape frihet og lykke for menneskene er hule illusjoner. Rebekkas tro på at hun hadde den sterkestes rett overfor Beate, er et «uhyre Tilbageskridt» som livsprinsipp. Det er umulig å si om dramaet er et innlegg i problemdebatten eller bare et psykologisk eksperiment med to uutviklede karakterer. Hvis det siste er tilfellet, er det meget dunkelt fremstilt. Mange enkeltheter i personenes motiveringer er uforståelige. En av Morgenstiernes sterke innvendinger gjelder slutten:

Men naar det nu er Rosmers Tro og Virkeevne, som skal vindes ved Rebekkas Død, hvad Betydning faar saa det hele, naar Rosmer følger hende i denne Død? Det er den sidste Gaade, som stilles os […] Tilbage bliver saa en dyb Følelse af den usigelige Haabløshedens Tomhed, som al menneskelig Stræben munder ud i, naar den skal grundes paa en Rosmers og Rebekkas «frigjorte Livssyn», som «ingen Dommer» har over sig (Morgenstierne 1886).

Den konservative kritikeren Alfred Sinding-Larsen i Morgenbladet åpnet sin sterkt negative omtale av Rosmersholm med å si at Ibsens seneste diktning er formelt mesterlig, men mørk og opprivende, preget av pessimistiske spekulasjoner og formålsløs grubling over uløselige livsgåter. Stykket karakteriseres som et av dikterens svakeste arbeider. Der finnes gode scener, og dialogen er innholdsrik og naturlig, men handlingen består for mye av rent referat av fortidige hendinger, «og der er en stor Ensformighed i Bygningen af de fire Akter». Anmelderen tolker Rebekka som dramaets hovedperson, preget av demonisk lidenskap og et fordervet sinn. Hennes og Rosmers utvikling betegnes som sykelig, skjev og haltende og oppfattes som et mørkt, psykologisk tankeeksperiment fra Ibsens side: «Normale Mennesker kunde [neppe] handle saaledes, som de gjøre, og aandelige Abnormiteter ere ikke i nogen høiere Grad end de fysiske egnede til at virke paa Scenen» . Også Sinding-Larsen er helt i villrede med hensyn til stykkets mening. Skal det vise vantroens konsekvenser? I så fall er resultatet (det avsluttende dobbeltselvmordet) blottet for overbevisningens kraft. Eller er meningen at selvmord er en skjønn og berettiget løsning på livets vanskeligheter? Skal meningen kanskje være at ateister har et mer frigjort og dermed høyere livssyn enn kristne? Andre fortolkninger kan han ikke forestille seg. Stykket kunne blitt en tragedie dersom Rosmers kamp, i spenningen mellom den konservative Kroll og fremskrittsmannen Mortensgård, var gjort til hovedsak. Men Kroll er ingen vellykket figur, mener anmelderen:

Der er noget schablonmæssigt ved ham. […] Ulige mere interessant, mere grebet ud af Livet […] er hans Modstykke, Peder Mortensgaard, Venstreredaktøren, som kun i Politiken tør være sig sine «frigjorte» Anskuelser bekjendt, og som varsom og forslagen kun har Brug for en Del af Sandheden, der netop kan findes tjenlig for Øiemedet (Sinding-Larsen 1886, 1/12).

Det forulykkede geni, Ulrik Brendel, oppfattes som stykkets best tegnede person: «i Skildringen af ham er det, som om Ibsen midt i al Stykkets Unatur dog har villet vise, hvilke Virkelighedsbilleder han fremdeles formaar at give» . Anmeldelsen munner ut i en beklagelse: «Det er sørgeligt, at det er kommet derhen med Ibsen, at han anvender sin store Begavelse til at skrive et Stykke som ‹Rosmersholm›. […] nu bør han for sin egen Skyld se at vende tilbage til en mindre forskruet Produktion» (Sinding-Larsen 1886, 2/12).

Theodor Caspari angrep Ibsen for hans «usunde Problemdigtning» som med suveren forakt ser ned på massen og bøyer kne for seg selv og en «ædlere og høiere Art af mennesker» (Caspari 1887, 419). Ibsen har, som andre diktere av sin generasjon, fått alt for stor innflytelse på samfunnsutviklingen. Han tar avstand fra kristendommen og ser med blind beundring på den moderne åndsretning, men den frie og lykkelige tilværelse han lar Rosmer drømme om, er tom og utilfredsstillende.

Signaturen W (antagelig avisens tidligere redaktør, nå direktør for Tivoli, Robert Watt) i den danske avisen Dagens Nyheder peker på forfatterens mesterlige og beundringsverdig sikre teknikk, men sier at stykket likevel er poetisk forfeilet og svakere enn alle tidligere Ibsen-dramaer, med unntak av Gengangere. Rosmer og Rebekka representerer fritenkeri og det ideale demokratiets idé. Rosmer er svak og uinteressant som person, hans drøm om å frigjøre og adle menneskene er rent fantasteri. Det er dessuten forkastelig å gjøre en kvinne til pålitelig veileder når det gjelder å «lodde Filosofiens Dybder og finde den rette Løsning paa Samfundets social-politiske Opgaver» . Ibsen har vist et stadig sterkere tungsinn og bitterhet mot alt og alle, og er nå havnet i trøsteløs nihilisme. Stykket er rent tankespinn, fremmed for den virkelige verden og dens mennesker. Rosmer kan ikke stille et slikt krav til Rebekka som han gjør i avslutningen, uten å åpenbare seg som toppmålt egoist; Rebekkas kjærlighet til ham er bare en påstand, på samme måte som hennes evne til å gjenomtrenge religiøse og sosiale problemer: «Under disse Omstændigheder faar Rebekkas Redebonhed til at drukne sig for Rosmers skyld en ubehagelig Lighed med et hysterisk Anfald, og hverken for hendes eller hans Vedkommende kan Handlingens Udgang med mindste Føie kaldes tragisk» (Watt 1886).

I Bergens Aftenblad ble Ibsen sterkt angrepet for sin svartsynte pessimisme og for en tydelig svekkelse av den «poetiske Gehalt» i det nye skuespillet. Ibsens diktning er mer og mer idéforlatt, han har seilet sin skute på grunn og seiler nå på stumpene, slik at hans dikteråre er i fred med å tørre ut. Denne utviklingen settes i forbindelse med en skjev smaksretning som har vunnet innpass de senere år: «Ganske eiendommeligt er det at se, hvilken aandelig Udvikling dette nye ‹frigjorte› Standpunkt fører sine Repræsentanter ind i. Deres Livs Maal glipper for dem, deres Idealer fortæres for dem, og deres sidste Udvei og Redning bliver Døden» . Skildringene av selvmord og blodskam kritiseres sterkt. Men dette henger sammen med «Vantroens Standpunkt» og betyr åndelig selvforbrenning – en prosess Ibsen deler med sine dramapersoner (Anonym 1886d).

På tilsvarende måte vurderte Drammens Tidende stykket: «Der er intet Lys i denne Bog. Den er fuld af Mørke, Tyngde, Haabløshed. Den er et nyt Digterværk om den Modløshed, den Tomhed, den Fortvivlelse, som venter paa de ‹Frigjorte›» (Anonym 1886c).

Også den danske forfatteren Erik Skram anklaget stykket for å være alt for gåtefullt. Skram avviser at Rosmersholm kan være like betydningsfullt som Gengangere, Et dukkehjem og Vildanden. Stykket ligner nok de gamle skjebnetragedier, men uten å være en egentlig tragedie. Ibsen forutsetter slektens makt over individene, men dette er for dunkelt fremstilt, ikke minst i form av den hvite hesten. Slik Gregers Werles idealisme ble drevet ut i tåpelighet, er også Rebekkas ord om verdensmisjon for store for henne. Det eneste som er noenlunde klart fremstilt, er konflikten mellom hennes hete begjær og Rosmers milde usanselighet. Men Johannes er for svak, man tror ikke på Rebekkas tiltrekning til ham, og det er ingen tvingende omstendighet (bortsett fra hvite hester?) som fører ham i Møllefossen. «‹Rosmersholm› er et Skuespil, der mere er skrevet om Tanker end om Mennesker […] Rebekka og Johannes Rosmer er tænkte, ikke sete, Personer» (Skram 1886).

Skram omtalte også verket i en artikkel i Tilskueren, der han særlig festet seg ved symbolikken knyttet til «et allegorisk Dyr, ‹den hvide Hesten›». En slik symbolikk kaller han tankespinn, fordi «der rent praktisk taget ikke er Spor af Brug for den i Stykket». Slik føres leseren inn i subtilitetenes verden, og lesningen av stykket blir en skuffelse (Skram 1887).

Den innflytelsesrike svenske kritikeren Carl David af Wirséns grundigste anmeldelse av stykket ble publisert i Post- och Inrikes Tidningar og rommet så vel sterk ros som klar avstandtagen. Kritikeren beundrer karakterskildringen og dikterens evne til «divinatorisk iakttagelse». Man kan bare hyse «oförställd beundran» for Ibsens tekniske mesterskap. I karaktertegningens dybde og demoniske styrke og i anleggets storhet og sikkerhet er Rosmersholm overlegent alt Ibsen tidligere har skrevet, og utviklingen av den dramatiske handlingen har en scenisk virtuositet og innsiktsfullhet som ville ha vekket undring, hvis det ikke hadde vært for at Ibsen i dette henseende allerede tidligere har vist seg som en mester. Men det etiske problemet stykket behandler, er løst oppfattet. Det henger sammen med at Ibsen samtidig er så gåtefull. Som dramaturg er han derfor både hul og sofistisk. Han tilspisser gjerne motsetninger på en besnærende, men fullstendig urimelig måte. Det er uklart om de rosmersholmske ideene er egentlig kristne verdier. I så fall har Rebekka rett i at kristendommen legger vekt både på synd og forsoning og ikke skatter den subjektive frihet som moralsk rettesnor. Men hun og Ibsen har fullstendig urett dersom de tror at et selvmord kan bevirke forsoning. Dobbeltselvmordet kan oppfattes som et resultat av libertinistisk fritenkeri. I så fall må avslutningen oppfattes tragisk. Men Ibsen viser samtidig sympati for Rebekkas ideer og håner gamle «fordommer», og man kan derfor ikke tillegge ham en slik oppfatning av etisk tragikk. Av den grunn skaper slutten, som så ofte før, bare forvirring om forfatterens virkelige mening (Wirsén 1886a).

Wirsén skrev også en egen omtale av Rebekka, der han hevdet at bildet av henne er uklart, noe som forsterkes av det generelt uklare i Ibsens «hela ståndpunkt, åskådning och diktningssätt». I den grad portrettet er forståelig, har det imidlertid en rystende, tragisk virkning: «psykologiska och patologiska anknytningspunkter äro med mästarhand gifna, och med ledning af desamma kan läsaren för sig framkonstruera ett slags lady Macbeth i moderna former, reflekterad och obesvärad af moraliska band, men viljestark och kraftfull» (Wirsén 1886b).

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

Til sin forlegger Frederik Hegel skrev Ibsen at den tyske oversettelsen av stykket skulle utføres av Wilhelm Lange i Berlin, og at boken ville bli utgitt i Reclams Universal-Bibliothek. Langes oversettelse ble til ved at han fikk tilsendt noen trykkark om gangen, ikke hele teksten. Dette var for å sikre at den tyske utgaven ikke skulle kunne publiseres før etter at boken kom ut i originalutgave (brev til Hegel 30. oktober 1886). Hegel var likevel urolig for en slik ordning, som kunne innebære tapte inntekter for forlaget og Ibsen. Reclam betalte ikke noe honorar, og prisen for bøkene ville tilsvare bare 20 øre. Dette kunne skade avsetningen av originalutgaven. Hegel foreslo derfor at Ibsen måtte forplikte Reclam til å vente med utgivelsen til etter 1. februar 1887, og at forlaget i mellomtiden bare måtte utlevere Ibsen det antall eksemplarer som var nødvendige for formidling til tyske teatre (jf. brevkonsept til Ibsen 2. november 1886, KBK NKS 3742, 4°, II).

Ibsen prøvde å berolige sin forlegger med å si at han hadde pålagt Lange å ikke gi Reclam noe av oversettelsen før det hele var ferdig. Han viste videre til at Reclam på denne tid også forberedte mange andre utgivelser, slik at forlaget kanskje kunne være innstilt på å vente med Rosmersholm. Selv hadde Ibsen ingen interesse av å påskynde den tyske utgivelsen, «Thi jeg kan ikke gøre regning på at få dette vanskelige stykke opført på de bedre tyske teatre allerede i indeværende vinter» (brev til Hegel 6. november 1886).

Men det tok sin tid med Langes arbeid. I brev til F. Hegel 26. januar 1887 skriver Ibsen at også en annen oversetter har vært i arbeid:

Sandsynligvis allerede idag udkommer i Berlin en tysk oversættelse af «Rosmersholm», besørget af M. v. Borch, der i sin tid oversatte «Gengangere». W. Lange har nølet så længe med at aflevere sit manuskript til Reclam at hans konkurrent nu kommer ham i forkøbet. For mig medfører sagen intet pekuniært tab, da jeg har samme betingelser hos begge oversættere.

[1887]. Rosmersholm : Schauspiel in vier Aufzügen. Aus dem Norwegischen von A. Zinck. Leipzig, Reclam. 91 s. (Universal-Bibliothek, 2280)

1887. Rosmersholm : Schauspiel in 4 Akten. Deutsch von M. von Borch. Berlin, S. Fischer. 103 s.

1887. Rosmersholma : nelinäytöksinen näytelma. Suomentanut Hilda Asp [overs. ved Hilda Asp]. Tampereella, Hagelbergin Kustannuksella. 105 s.

1888. Bíli koně (Rosmersholm) : činohra ve čtyrech jednánich. Z norvéžského volně přeložila Eliška Pešková, repertoirní hra Smíchovskěho a Brněnského divadla [fra norsk fritt overs. av Eliška Pešková, repertoarskuespill for Smíchovské og Brněnské divadlo]. Praha, M. Knapp. 82 s. (Ochotnické divadlo, 45)

[1889]. Rosmersholm : a play in four acts. Translated from the Norwegian by Louis N. Parker. London, Griffith, Farran, Okeden & Welsh. 79 s.

[1890]. Rosmersholm : ein Schauspiel in vier Akten. Deutsch von Ernst Brausewetter. Leipzig, Bibliographisches Institut. 111 s. (Meyers Volksbücher, 852–53)

1890. Moderne Dramen, 3. Berlin, S. Fischer. 343 s. Inneholder bl.a. Rosmersholm

[1891]. Ibsen’s prose dramas, 5. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. XIII, 364 s. Inneholder bl.a. Rosmersholm, overs. av Charles Archer

1891. Rosmersholm : a drama in four acts. Translated by Charles Archer. London, Walter Scott. V, 114 s.

[1892]. Rosmersholm : tooneelspel in vier bedrijven. Vertaald door F. Kapteijn [overs. av F. Kapteijn]. Hoorn, Kapteijn. 191 s.

[1893]. Rosmersholm : Schauspiel in vier Aufzügen. Ins Deutsche übersetzt von J. Engeroff. Halle, O. Hendel. 76 s. (Bibliothek der Gesamtlitteratur des In- und Auslandes, 688)

1893. Le canard sauvage; Rosmersholm. Traduit du norvégien par M. Prozor. Paris, A. Savine. IV, 326 s.

1894. La fattoria Rosmer : dramma in quattro atti. Traduzione italiana del Paolo Rindler, Enrico Polese Santarnecchi [italiensk overs. ved Paolo Rindler, Enrico Polese Santarnecchi]. Milano, M. Kantorowicz. 95 s. (Biblioteca Ibsen, 7)

1897. Sobranie sočinenij, 6. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. 416 s. Inneholder bl.a. Rosmersgol’m, overs. av Ol’ga Davydovaja

1898. Rosmersholm : činohra o čtyřech dějstvích. Přeložil Karel Kučera [overs. ved Karel Kučera]. Praha, F. Simácek. 116 s. (Dramatická díla Henrika Ibsena)

1898. Rosmersholm : dramat w 4 aktach. Przełozył K. R. [overs. ved K. R.]. W Złoczowie, Wilhelma Zukerkandla. 132 s. (Biblioteka powszechna, 252–53)

1898. Wybór dramatów. Przełożyła i wstępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning av Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewental. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Rosmersholm

1899. Henrik Ibsens dramatische Werke, 2. Berlin, Bermühler. 122 s. Inneholder bl.a. Rosmersholm, overs. av Wilhelm Lange

1902. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 8. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. LIV, 439 s. Inneholder bl.a. Rosmersholm

1904. Rosmersgol’m : drama v cetyrech dejstvijach. Perev. s datskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 112 s.

1905. Rosmersholm. Prev. Vojislav Jovanovic [overs. av Vojislav Jovanovic]. Mostar, Knizarnica Pachera i Kicica. 168 s.

[1905]. Rosmersholm : drama en cuatro actos. Versión castellana de Antonio de Vilasalba [spansk versjon ved Antonio de Vilasalba]. Barcelona, López. 107 s. (Teatro antiguo y moderno, 28)

1905. Rosmersholm : drama en quatre actes. Traduit per en Felip Cortiella [overs. ved Felip Cortiella]. Barcelona, Josep Ortega. 100 s.

[1906]. Rozmersholm : drama v 4 dějstvija. Varna, P.N. Ikonomov. 78 s. (Biblioteka S’uremenen teat’r, 1:6)

PARODIER I SAMTIDEN

1891:

Guthrie, Thomas Anstey. Mr. Punch’s pocket Ibsen. Condensed and revised version by Mr. P’s Own Harmless Ibsenite). Punch 21/3, 28/ (jf. Ackerman 1987). Parodien har fire akter, som originalen, og fire handlende personer (Brendel og Mortensgård er utelatt). Når Rosmer og Rebekka vil begå selvmord i siste akt, blir de avbrutt av en hvit hest på møllekloppen og skremt tilbake til huset.

OPPFØRELSE

Ibsens berømmelse var nå så stor at de skandinaviske teatersjefene nærmest sloss om å være den første til å sette opp det nye stykket. Teatersjef Fallesen ved Det kongelige Theater i København ønsket å oppføre stykket før boken kom i handelen (jf. Utgivelse ovenfor). Frederik Hegel meddelte dette til Ibsen, som dagen etter at han mottok beskjeden, skrev direkte til teatersjefen og sa at et nytt skuespill ikke ville være levert forlaget før til høsten (brev til E. Fallesen 20. februar 1886). Midt i juli skrev Hegel at han hadde fått en ny forespørsel fra Fallesen, som nå påstod at Ibsen hadde lovet ham stykket, og at bokutgivelsen skulle utsettes til etter teateroppførelsen (brevkonsept til Ibsen 17. juli 1886, KBK NKS 3742, 4°, II). Ibsen avslo dette og påstod at han ikke hadde gitt noe slikt løfte. Han regner det som en selvfølge at skuespillet utgis på det tidspunktet forleggeren anser som det mest fordelaktige: «Med opførelsestiden får det da gå som det bedst kan» (brev til Hegel 25. juli 1886).

Fallesen opplyste deretter Hegels sønn Jacob om at hvis stykket kom i handelen før en teateroppførelse, «vil jeg slet ikke antage det til Opførelse paa det Kong. Theater» (brevkonsept fra F. Hegel til Ibsen 30. oktober 1886, KBK NKS 3742, 4°, II). Ibsen hevet seg over en slik trussel. I svarbrevet til forleggeren understreker han nok en gang at han prioriterer bokutgivelse foran teateroppførelse:

[Jeg kan] ikke frigøre mig fra den tro at publikums forhåbning om ganske snart at få sé stykket opført, må virke hæmmende på bogsalget. At gøre en undtagelse for det kgl: teaters vedkommende synes jeg ikke, jeg finder mig foranlediget til (brev til Hegel 2. oktober 1886).

Likevel bad han forleggeren sende frieksemplarer av boken til blant andre Fallesen (som privatperson), direksjonen for Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm og teaterdireksjonen i Bergen: «Følgeskrivelser sender jeg ikke og til Kristiania teater indleveres intet exemplar» (brev til Hegel 18. november 1886). Ibsens forhold til det norske hovestadsteateret hadde vært vekslende, men den krisen som oppstod etter et skifte av teatersjef i slutten av 1870–årene (jf. HIS 7k, 55–56), var nå tilbakelagt. Ibsen måtte ha andre grunner til å holde stykket tilbake.

Også teatersjef Theodor Andersen ved Dagmartheatret i København uttrykte tidlig et ønske om å oppføre Ibsens kommende skuespill. Ibsen svarte på hans henvendelse i brev 7. august 1886: «Noget nyt stykke ser jeg mig ikke for tiden i stand til at stille i udsigt for Dagmartheateret. Jeg arbeider vistnok på et sådant; men det er en gammel aftale med kammerherre Fallesen at det skal indleveres til det kgl: theater.»

Den 4. desember 1886 skrev Julius Petersen til Ibsen og bad om tillatelse til å oppføre stykket i de danske provinsbyene. Han mottok Ibsens tillatelse i brev 8. desember, der forfatteren betinget seg et honorar på 300 kroner for denne rettigheten.

Også den svenske teatermannen August Lindberg, som i 1884 hadde gjort furore med den første europeiske oppsetning av Gengangere (jf. HIS 7k, 460–62), ønsket å sette opp Rosmersholm. Han hadde høsten 1886 henvendt seg til Edvard Brandes og etterlyst forslag til nye stykker å oppføre. Brandes anbefalte ham å velge Rosmersholm som turnéforestilling, da det ikke var sikkert at de faste teaterscenene ville sette opp stykket på grunn av dets mørke tone (Lindberg 1943, 193–94). Den 26. november skrev Lindberg til Ibsen selv og forhørte seg om oppførelsesretten. Av Ibsens svarbrev, datert 15. desember, fremgår det at Lindberg hadde tenkt seg rollen som Rosmer, og at han også selv ville sette stykket i scene. Ibsens svar var positivt: «Det skulde være mig overordentlig kært om det kunde lykkes Dem at realisere den plan.» Han sa også at han ikke kunne tenke seg noen bedre til iscenesettelsen og til å fremstille Rosmer. Likevel var det problematisk for ham å gi Lindberg fulle rettigheter, fordi teaterdirektør Lorentz Lundgren ved Stora Teatern i Göteborg allerede hadde fått løfte om en oppførelsesrett i Göteborg og provinsen, med unntagelse av Stockholm. Men det øvrige Skandinavia skulle stå åpent for Lindberg. Det gjaldt også byer som Bergen, Kristiania, Trondheim og Stavanger, understreket Ibsen.

Fra Bergens Nationale Scene henvendte teatersjef Gunnar Heiberg seg til Ibsens forlegger med spørsmål om vilkårene for oppførelsesrett. Hegel henviste teatersjefen videre til Ibsen (jf. brevkonsept fra Hegel til Ibsen 2. desember 1886, KBK NKS 3742, 4°, II).

Ved Christiania Theater hadde man kanskje ventet at Ibsen skulle innlevere det nye skuespillet til antagelse, men ingen henvendelse kom. Saken ble snart offentlig kjent.

Bergensposten kunne referere en notis i Dagbladet, der det fremgikk at stykket kanskje ikke kom til å bli spilt ved Christiania Theater. En uke etter at boken forelå i salg, skrev teatersjef Schrøder 30. november til Ibsens forlegger: «Jeg tillader mig herved at forespørge, om det er Dem bekjendt, hvorvidt H. Ibsens nye Stykke bliver tilbudt Kr. Theater til Opførelse.» For å friste dikteren til en innlevering tilbød Schrøder et honorar på ti prosent av bruttoinntekten pr. forestilling. Dette tilsvarte hva Bjørnson «efter eget Forslag» hadde akseptert som honorar for sine stykker (NBO TS ark A2 31). Ibsens svar kom raskt. Den 6. desember skrev han at han hadde hatt betenkeligheter med hensyn til

«publikums smagsretning», slik denne hadde manifestert seg gjennom Christiania Theaters seneste repertoarvalg. Han tvilte også på om skuespillerne ville makte de oppgavene det nye stykket stilte dem overfor. Under alle omstendigheter ville han forbeholde seg retten til å foreslå eller godkjenne rollevalget. Han argumenterte også mot honorarforslaget. Ibsen ønsket fortsatt å motta «en bestemt sum en gang for alle» etter første gangs oppførelse. På grunn av teaterets vanskelige økonomiske situasjon var han villig til å redusere dette beløpet fra 2500 kroner (som han tidligere var honorert med) til nå 2000 kroner. Av Schrøders svar 14. desember fremgikk det at han i noen grad delte Ibsens uro med hensyn til rollebesetningen. Han var i alle fall villig til å gi Ibsen et ord med i laget når det gjaldt dette. Derimot lot han honorartilbudet stå fast og håpet at Ibsen ville akseptere forslaget (NBO TS ark A2 31). I sitt svarbrev aksepterte Ibsen en slik ordning (brev til Schrøder 18. desember 1886). Dette brevet ble betraktet som tegn på at Ibsen hadde innlevert stykket til Christiania Theater. I teaterprotokollen for 24. desember ble det innført at Ibsen «indgaar paa det antydede Forslag om at fastsætte Honoraret for ‹Rosmersholm› til 10 % af Bruttoindtægten» (NBO TS ark A2 183d). Korrespondansen mellom Ibsen og Christiania Theater fortsatte etter nyttår 1887. Det oppstod uoverensstemmelser om rollefordelingen, og Ibsen antydet at teateret ikke behandlet teksten omhyggelig nok (brev fra Schrøder til Ibsen 7. januar 1887, NBO TS ark A2 31).

I brev til sin forlegger oppsummerte Ibsen 19. desember 1886 situasjonen når det gjaldt mulige oppsetninger av Rosmersholm. Avtaler var nå inngått med teatrene i Kristiania, Bergen og Göteborg. August Lindberg hadde fått tillatelse til å oppføre stykket på turné i Sverige, Norge og Finland, og kanskje også i Danmark. Fra Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm hadde Ibsen intet hørt, men han visste at en oversettelse skulle være under arbeid. Når det gjaldt Det kongelige Theater i København, virket det for Ibsen som om teatersjef Fallesen ville gjøre alvor av sin trussel om å nekte stykket oppført.

Knapt en uke etter boklanseringen tegnet det til at Rosmersholm skulle få sin urpremiere i Stockholm. Men arbeidet med oversettelsen skapte tidsproblemer, og det ble Bergens nationale Scene som gikk av med seieren. Den 24. desember kunne Bergens Aftenblad melde at «Henrik Ibsens ‹Rosmersholm› er efter sikkert Forlydende antaget til Opførelse paa Bergens nationale Scene» (Anonym 1886e). Bergensposten supplerte informasjonen og opplyste at premieren ville komme «i Løbet af en Maanedstid». Avisen gav også en oversikt over rollefordelingen (Anonym 1886f). Bergens Aftenblad opplyste 4. januar at Rosmersholm «kommer efter Forlydende til Opførelse i Midten af indeværende Maaned» (Anonym 1887b), og Bergens Tidende kunne fire dager senere melde at «Prøverne paa ‹Rosmersholm› er i fuld Gang» (Anonym 1887e).

Teaterbestyrelsen i Bergen vedtok i møte 10. januar å fremføre Rosmersholm mandag 17. og tirsdag 18. januar (TarkUiB DNS 27). Den 14. januar kunne Bergens-publikummet lese at «Vor Scene faar Æren af at være den første, der bringer Ibsens sidste Drama til Opførelse, idet ‹Rosmersholm› gaar for første Gang Mandag» (Anonym 1887d). Samme dag annonserte Bergens Tidende oppsetningen.

Ibsens honorar var fastsatt til 400 kroner etter første forestilling. Dette var en reduksjon på 100 kroner i forhold til teaterets honorar for Vildanden i 1885. I Ibsens tidligere kontrakt med teateret i Bergen het det i § 2 at teateret skulle betale ti spesidaler for hver oppførelse fra annen til og med sjette oppførelse, og fem spesidaler for de følgende. Det er ukjent om disse honorarbestemmelsene fikk konsekvenser for de følgende forestillingene av Rosmersholm. Honorarspørsmålet fikk imidlertid et etterspill. På grunn av teaterets vanskelige økonomiske situasjon i sesongen 1886/87 lot utbetalingen av de 400 kronene for første forestilling vente på seg. Heller ikke Bjørnson var blitt honorert etter avtale for foregående sesong (TarkUiB Kopibok 1874–91, 24/8 1886). Som en konsekvens av den økonomiske situasjonen tiltrådte 16. mars 1887 en ny teaterbestyrelse med Nordahl Rolfsen som formann. Uvitende om dette skiftet i ledelsen etterlyste Ibsen sitt honorar i et brev til direksjonen 12. april 1887. Rolfsen beskrev i sitt svar den økonomiske situasjonen på en slik måte at Ibsen slo seg til ro og gikk med på utsettelse av utbetalingen (brev til N. Rolfsen 14. april 1887).

Rosmersholm fikk dermed sin urpremiere i Bergen. Teaterets kunstneriske leder, dramatikeren Gunnar Heiberg, stod for iscenesettelsen. Nicolai Halvorsen hadde rollen som Johannes Rosmer, mens Didriche (Didi) Heiberg, instruktørens hustru, spilte Rebekka West. Rektor Kroll ble fremført av Bernt Johannessen, Ulrik Brendel av Fredrik Garmann og Peder Mortensgård av Gustav Thomassen. Octavia Sperati spilte madam Helseth. Suffløreksemplaret fra uroppførelsen er bevart og viser at Heiberg hadde gjennomført en rekke språklige endringer, blant annet i rektor Krolls replikker. Konservative, ærverdige og gammelmodige ord var erstattet med nye. Tiltaleformen «I» var erstattet med «dere», «engere» ble endret til «nærmere», «lærerbestilling» til «lærergjerning», «endog» til «til og med», «så nær» til «nesten», «fredsomt» til «fredelig», «til hobe» til «sammen», «dølge» til «skjule» og «hvo» til «den» (TarkUiB DNS 210). Resultatet av slike endringer ble at Kroll på scenen fremstod på en annen måte enn for leseren av Ibsens originalreplikker.

Vi kjenner ikke mange konkrete detaljer om forestillingen, men scenografien omfattet familieportretter på veggene og en rikdom av blomster i stuen. Peder Mortensgård opptrådte med tettklippet rødt hår og blikket rettet mot takbjelkene når han diskuterte med sine medspillere. Han fingret seg i hakeskjegget og beholdt hele tiden et halvt, bondefult (listig) smil, mens han snakket en blanding av dialekt og bymål. Rektor Kroll ble fremstilt «altfor lavt, baade i Maske og Spil», med underbetoning av det høytidelige og embetsmannsmessig korrekte som anmelderne forutsatte hos en slik person, slik at skikkelsen fikk et ordinært preg (Platou 1887).

Til tross for den begivenhet en slik urpremiere var, befant det seg oppsiktsvekkende få tilskuere i salen. Bare to tredjedeler av plassene var besatt, men stemningen blant publikum var «meget animeret» (Lampe 1887). Publikum var fra første stund «levende interesseret, anspændt forventningsfuld» (Platou 1887). Forestillingen ble mottatt med sterkt bifall og mange fremkallelser både i mellomaktene og etter teppefall (Helland 1887b; Lampe 1887; Platou 1887). Stykket ble spilt i alt seks ganger med godt besøk. Annen oppførelse var en fullsatt abonnentforestilling (Platou 1887), mens siste oppførelse var «en Folkeforestilling til nedsatte Priser» (Anonym 1887a). Ingen aviser refererte fra den.

Ved Christiania Theater ble ikke Rosmersholm premiereklart før 12. april 1887. I rollene opptrådte Hjalmar Hammer som Johannes Rosmer, Sophie Reimers som Rebekka West, Olaf Hansson som rektor Kroll, Arnoldus Reimers som Ulrik Brendel og Sofie Parelius som madam Helseth. Det ble sagt at Olaf Hansson hadde anlagt en maske for Krolls rolle som lignet Ludvig Ludvigsen Daae (Ording 1927, 246; jf. Bakgrunn ovenfor). På selve premierekvelden sendte teatersjef Schrøder et telegram til Ibsen: «Tordnende Applaus efter alle Akter og for samtlige Rollehavende. Tilsidst Hurra Digteren» (NBO TS ark A2 31). Ibsens økonomiske utbytte av denne oppsetningen ble imidlertid magert, det beløp seg til 540 kroner (NBO TS ark A2 194b), altså 1460 kroner mindre enn hans opprinnelige krav.

Tre dager senere var det Stockholms tur. På Kongl. Dramatiska Theatern fikk stykket, i Henrik Christiernsons oversettelse, premiere 15. april 1887, knapt en måned etter at Lorentz Lundgrens teaterselskap 18. mars hadde hatt svensk premiere på stykket ved Stora Teatern i Göteborg. I Stockholm opptrådte August Palme som Rosmer, Lotten Dorsch-Bosin som Rebekka, Ferdinand Thogerström som Kroll, Emil Hillberg som Ulrik Brendel, Oscar Bæckström som Peder Mortensgård og Helfrid Kinmansson som madam Helseth. Stykket gjorde liten lykke (J.A. R–m 1887).

Fra teatersjef Fallesen ved Det kongelige Theater i København hørte Ibsen intet, noe som kanskje overrasket ham. I brev til sin forlegger gav han uttrykk for at «så ser det jo ud, som om han til Deres herr søn udtalte trusel altså dog virkelig var alvorlig ment» (brev til F. Hegel 26. januar 1887). Hegel reagerte etter dette umiddelbart og kunne fortelle Ibsen at han allerede 3. februar oppsøkte Fallesen. Teatersjefen begrunnet sin taushet med at stykket «ikke vilde tage sig ud fra Scenen og gjøre Lykke der». Dessuten hadde ikke teateret «en Kunstnerinde, som paa en tilfredsstillende Maade vilde kunne udføre Rebekka West’ vanskelige Rolle» (brevkonsept fra Hegel til Ibsen 3. februar 1887, KBK NKS 3742, 4°, II). Etter århundreskiftet bad teateret om «Eneret til dets [ Rosmersholms] Opførelse i Kjøbenhavn» (NBO Ms.fol. 4110:4). Ibsen gav sin tillatelse i telegram til teatersjefen C. C. S. Danneskjold-Samsøe: «I Besvarelse af Skrivelse af 30 Marts tillader jeg mig at meddele at jeg giver Eneret til Opførelse af ‹Rosmersholm› paa de tilbudte Betingelser» (telegram 3. april 1901). Heller ikke dette resulterte i noen premiere. Rosmersholm ble ikke satt opp ved Det kongelige Theater før 8. januar 1988 – mer enn hundre år etter urpremieren ved Bergens Nationale Scene.

Våren 1887 turnerte August Lindberg byer i Skåne og Danmark med sin egen oppsetning av Rosmersholm og et sammensatt norsk-dansk-svensk ensemble. Forestillingen ble i tillegg vist ved Dagmarteateret i København våren 1888. Lindberg spilte også Rosmer i en gjesteopptreden ved Christiania Theater i september 1887, i regi av Bjørn Bjørnson og med Laura Gundersen som Rebekka West. Han opptrådte dessuten i november 1887 i rollen som Rosmer ved Svenska Teatern i Helsingfors, der Julia Håkansson spilte Rebekkas rolle (Lagerroth 2005, 123). I brev til Edvard Brandes 8. januar 1889 skrev Lindberg om det sterke inntrykket stykket hadde gjort på ham: «Jag gav allt hvad jag egde og hade i Osvald och Rosmer. Till hvem skall vi nu gå för att vinna förnyelse?» (sitert etter Lagerroth 2005, 124).

I Tyskland kom den første oppsetningen av Rosmersholm ved Augsburg Stadt-Theater 6. april 1887 (Friese red. 1976, 141–42). Direktør Franz Deutschinger satte selv opp stykket. Han hadde også vært den første som oppførte Gengangere på tysk. I hovedrollene spilte Max Wegener som Johannes Rosmer og Rosa Lange som Rebekka West. Ibsen ledet selv generalprøven, sammen med dramatikeren Felix Philippi. Hele Münchens litterære verden var til stede under premieren. «Man ærer ham i disse Kredse som det Geni, der skal bringe Frelsen […] Tyske Blade havde sendt Korrespondenter fra Nær og Fjern […] til det Ibsenske Bayreuth,» heter det i Bergens Tidende, som gjengir et brev fra en ung tysk skuespiller som overvar forestillingen. Han skriver at teateret var utsolgt, tilskuerne ble til og med plassert på orkesterets plasser. Ibsen selv var til stede i «første Etage» sammen med de innflytelsesrike teaterkritikerne Max Bernstein, Felix Philippi, Marie Ramlow (som hadde spilt Noras rolle ved førsteoppførelsen ved Residenztheater i München) og Clara Heese (tragedieskuespillerinne fra München Hoftheater). Etter annen akt trådte Ibsen inn på scenen foran rampen, tok Rosa Langes hånd og sa «Tak, tak Understøttelse meget godt … meget godt … Tak». Deretter ble dikteren fremkalt etter hver akt. I brevet omtales dikteren som et geni og dramaets emne som «overmenneskeligt stort» (Armand 1887).

En usignert notis i Verdens Gang forteller at man ved oppførelsen av stykket i Augsburg hadde lagt stor flid i innstuderingen.

Flere af Tysklands mest bekjendte Forfattere og Kunstnere var tilstede, ligeledes Udsendinger for Tysklands fornemste Blade. Forestillingen blev fulgt med dyb Interesse. Bifald fulgte den fra først til sidst. Efter Teppets Fald blev det aldeles overvældende […] og Henrik Ibsen maatte under tordnende Bifald Gang paa Gang vise sig paa Scenen (Anonym 1887f).

Residenz-Thater i Berlin presenterte stykket 5. mai 1887. Dette teateret hadde tidligere oppført både Gengangere og En folkefiende. Salen var fullsatt, og hele det litterære og journalistiske Berlin var til stede. Det ble applaudert for åpen scene og etter hver akt, og hver gang med innkalling av skuespillerne (G.F.S. 1887). Også Max Reinhardt oppførte Rosmersholm. Det skjedde på Kleines Theater på Unter den Linden i mai 1905 med Ludwig Müller som Rosmer, Tilla Durieux som Rebekka og Hans Pagay som Brendel (Normann 1952).

Stykkets første engelske oppførelse skjedde i form av to matineer ved Vaudeville Theatre i London 23. og 24. februar 1891, iscenesatt av William Archer (Ackerman 1987, 95, 99). Frank Benson og Florence Farr spilte i hovedrollene.

Før den engelske oppsetningen av Rosmersholm hadde den kommersielle engelske dramatikeren Austin Fryer i 1891 utgitt Rosmer of Rosmersholm : a Drama in Four Acts (London, Swann Sonnenschein & Co.). På tittelbladet het det at stykket var «suggested by Henrik Ibsen’s Rosmersholm» . Fryers stykke dreier seg om forhistorien til Rosmersholm, det vil si hvordan Beate Rosmer begår selvmord, slik at hennes ektemann kan finne lykken sammen med Rebekka. Også doktor West opptrer i skuespillet. Det ble oppført som matiné under tittelen Beata : a Home Drama ved The Globe i London 19. april 1892, og gikk senere som kveldsforestilling med 22 oppførelser – altså langt mer enn de fire oppførelsene av originalen to måneder i forveien. Mottagelsen i pressen var imidlertid lunken og til dels sterkt kritisk (Dukore 1995, 27–28, 37–38; jf. Ackerman 1987, 198).

I Frankrike satte Aurelien Lugné-Poë opp Rosmersholm som åpningsforestilling ved sitt eksperimentteater Thétre l’Oeuvre, med premiere 6. oktober 1893. Resultatet ble suksess og positive anmeldelser (Amsinck 1972, 71). Ibsens franske oversetter Moritz Prozor hadde formidlet kontakt med den danske teatermannen og forfatteren Herman Bang og bedt ham om å delta i innstuderingen for å hindre at stykket ble «offer for symbolistiske stileksperimenter» (Borg 1986, 17–19). «Det blev Bangs opgave at overbevise de franske skuespillere og Lugné-Poe om, at de nordiske dramers personer var levende mennesker, og at det symbolske kun skulle anes bag ord og handling, mens kampen for ideerne skulle lyse frem af skuespillernes menneskelige kampe» (Amsinck 1972, 15). Om samarbeidet med Lugné-Poë skriver Bang selv at han var Ibsens representant under innstuderingen, men det er uklart om han virkelig var utsendt av Ibsen (jf. Hov 2007, 269, som refererer ulike kilder vedrørende dette). Da Bang ankom Paris, var Lugné-Poë allerede langt inne i prøvene på stykket. Bang har beskrevet sitt inntrykk i Blade af min Dagbog: Skuespillerne drev hvileløst frem og tilbake over scenen, diksjonen var monotont syngende eller messende, og stedet (Rosmersholm) var inhyllet i en bisarr og spøkelsesaktig atmosfære der personene virket som skygger og merkelige søvngjengere som mumlet knapt hørbare ord; de fremstod som ofre for en slags mareritt (jf. Bang 1893; en detaljert redegjørelse for Bangs inntrykk og regigrep finnes i Deák 1984). Et utførlig bilde av hva som skjedde under innstuderingen, beskrives også av Kirsten Shepherd-Barr:

[Bang’s] focus on working to develop each actor’s range and abilities – using the play as a tool for the actor, rather than the play (and the actor) as the vehicle for an aesthetic agenda – would ultimately put him at odds with the proponents of French symbolist theatre. […] [Bang] struggled constantly to rein in some of Lugné-Poë’s deliberately anti-naturalistic methodes. […] [This] helped to save plays like Rosmersholm from an obscure and misguided experimental staging (Shepherd-Barr 1996, 75–77).

Det er ikke bevart sikker dokumentasjon av hvordan Bang arbeidet med den franske iscenesettelsen, men vi har bevart hans notater i forbindelse med en annen (ukjent hvilken) oppsetning av Rosmersholm i en regibok ved Det kongelige Bibliotek, København (KBK NKS 1204, 8°). Regiboken var trolig overlevert Bang av iscenesetteren William Bloch og inneholder notater og understrekninger både av Bang og Bloch. Bangs notater gjelder både tekst og instruksjon og viser at han oppfattet stykket som en tragedie med Rebekka som hovedperson. Han endret sceneanvisninger for å få frem sterkere emosjonell spenning og tydeligere fysiske uttrykk enn det som angis i Ibsens tekst. Endringene siktet tydelig mot en mer realistisk, mindre melodramatisk spillestil (Shepherd-Barr 1996, 83–84).

Lugné-Poës hustru Berthe Bady spilte Rebekkas rolle ved den første franske oppsetningen, mens Lugné-Poë selv fremstilte Rosmer. Bang lot like fra åpningen interessen konsentreres om Rebekkas skikkelse, «således at hun bliver indgangen til stykkets videre forløb, og derved sætter publikums fantasi i gang» (Amsinck 1972, 67). Scenografien var ved Edouard Vuillard. Fremførelsen skjedde på en scene uten særlige dekorasjoner og med det enklest mulig sceniske utstyr, men gav likevel et sterkt virkelighetsinntrykk (jf. Anonym 1893). Belysningen var dels spotlights, dels rampelys. Ved å dempe lyssettingen oppstod en drømmeaktig stemning, og i slike situasjoner kunne skuespillerne være belyst utelukkende av spot. Noen ganger brukte Vuillard for eksempel farvet lys for å skape en blodrød solnedgang i åpningsscenen. En spesiell, «fantastisk» lyssetting ble brukt også når Ulrik Brendel var på scenen (Deák 1984, 34).

I oktober 1894 turnerte Lugné-Poë i Skandinavia med Rosmersholm og Bygmester Solness. Herman Bang var en sentral formidler mellom teateret og Ibsen i forbindelse med besøket i Kristiania 3.–6. oktober 1894, der oppførelsene skjedde ved Carl Johan-teateret. Bang ordnet det slik at Ibsen fikk se begge forestillingene, og han fungerte som tolk (på tysk) under den følgende samtale mellom Ibsen og Lugné-Poë. Ibsen uttrykte stor tilfredshet med den franske fremførelsen og understreket at de hadde tolket hans stykker riktig: Han var en lidenskapelig forfatter. Likevel var han reservert når det gjaldt fremførelsen av Rosmersholm, der han mente at Brendel ble fremstilt mer som et mystisk symbol på «menneskets uovervinnelige tiltrekning mot det ideale, han er det Ideale» (sitert etter Shepherd-Barr 1996, 81; til norsk ved HIS). Ibsen mislikte den innovative lyssettingen i forestillingen. Han spurte hvorfor det ble brukt spotlight på Brendel under hans opptreden i fjerde akt, og sa at han ikke ønsket slike «mystiske dumheter» i sine stykker (sitert etter Shepherd-Barr 1996, 81; jf. Lugné-Poë 1936, 81; til norsk ved HIS).

I USA ble stykket første gang oppført i 1904 av the New York Century Players med Florence Kahn i rollen som Rebekka, og senere i Boston 1906, der Nance O’Neill spilte samme rolle. Ingen av forestillingene ble godt mottatt. Først da Minnie Maddern Fiske satte opp stykket i Charles Archers oversettelse ved New York Lyric Theatre 30. desember 1907, ble det en suksess. Hun spilte selv Rebekka. Bruce McRaes opptrådte som Rosmer, George Arliss som Brendel og Florence Montgomery som madam Helseth (Ackerman 1987, 121–22).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Urpremieren i Bergen ble anmeldt av de tre avisene Bergensposten, Bergens Aftenblad og Bergens Tidende. Knut Nygaard har identifisert anmelderne som henholdsvis Joachim Lampe, Valborg Platou og Georg Johan Helland (K. Nygaard 1975, 80–86). Valborg Platou understreket at stykket allerede i bokform gav et dystert livsbilde, og at «Scenevirkningen […] maa betegnes som overordentlig mægtig men tillige knugende tung». Avslutningen bidro sterkt til å gi et inntrykk av noe grufullt og uforståelig, fordi den strenge logiske handlingen i de foregående aktene her «pludselig glipper» (Platou 1887). Helland, som også bygget på annen gangs fremførelse, mente at stykket viste «hvilken Mester Ibsen er, naar det gjælder at frembringe en storartet Scenevirkning. Intet var formeget – intet forlidet, alt harmonisk og velordnet med en logisk Regelmæssighed som i et gammelt Glasmaleri» (Helland 1887a). Også Platou fant at «Dramaets Bygning [er] uovertræffelig fast og klar», med unntak av avslutningen (Platou 1887).

Premieren ved Stadt-Theater i Augsburg ble omtalt av signaturen Armand i Bergens Tidende. Publikumstilstrømningen ved forestillingen i Augsburg sprang ut av en nyvakt interesse for Ibsen: «Man ærer ham i disse Kredse som det Geni, der skal bringe Frelsen». Den tyske pressen var tallrikt til stede, med journalister fra Wien, Berlin, Frankfurt, Hamburg og andre byer. Kritikernes oppfatning var at stykket var dypt pessimistisk og «tungt som Luften i hans Hjem [dvs. hjemland]». Armand siterer et brev fra en ung skuespiller som overvar premieren: «hvilken Ophidselse ‹Rosmersholm› her har fremkaldt, kan De forstaa, naar jeg siger Dem, at der i denne udprægede Ølhalle af en Stad i hele otte Dage ikke er blevet talt om andet end om Ibsen og ‹Rosmersholm›» (Armand 1887).

Den første Berlin-forestillingen ble omtalt av det svenske Aftonbladets Berlin-korrespondent G.F.S., som refererer Berliner-pressens vurderinger. De mest konservative avisene var tause. Vossische Zeitung, Tägliche Rundschau og Berliner Börsen-Zeitung hadde positive anmeldelser. Rosmersholm blir i den siste av disse avisene stilt høyere enn Gengangere. Anmelderen understreker stykkets grandiose makt og den ubesvikelige konsekvens i personenes psykologiske utvikling (G.F.S. 1887).

Aftenposten omtaler 11. desember 1893 Lugné-Poës oppsetning i Paris. Avisens pariserkorrespondent skriver at Lugné-Poës oppsetning var «upaaklagelig, men heller ikke synderlig mere – undertiden maaske lidt sterkere deklamatorisk end strengt nødvendigt – og at Publikum fulgte godt med» (Anonym 1893). Det norske Dagbladet skrev om Lugné-Poës oppførelse 4. oktober 1894. Anmelderen kritiserte forestillingens lyssetting som symbolistisk og derfor upassende for et realistisk skuespill, og mente at Rosmersholm ikke trengte spesielle effekter unntagen med hensyn til å gjengi realistiske forhold. Han hadde også innvendinger mot skuespillernes sterke følelsesuttrykk, som han mente skilte seg for mye ut fra nordiske måter å opptre på. De norske kritikerne hadde også innvendinger mot scenografien, belysningen generelt og kostymene, som de mente manglet virkelighetspreg. Det ble kritisert at Rebekka var kledd som en pariserinne, Rosmer som en fransk prest og Brendel som en Lev Tolstoi-lignende bonde (Anonym 1894). I Aftenposten mente kritikeren at Kroll og Mortensgaard var kledd i trange frakker som så ut som de var kjøpt på auksjon (Anonym 1894). Edvard Brandes skrev om oppsetningens Skandinavia-turné i Samtiden og mente at Lugné-Poës Rosmer var fremstilt «prerafaelittisk» (E. Brandes 1894).

De engelske Ibsen-motstanderne betraktet forestillingen ved Vaudeville Theatre i London 23. og 24. februar 1891 som «dreary and dismisal», «gloomy and ineffectual», «gruesome» og «repulsive», «not very dramatic» og «hardly at all literary» (sitert etter Dukore 1995, 37; jf. Ibsen 1960–77, b. 6, 449–50). Kritikerne mente at stykket var provinsielt, forvirrende og utilfredsstillende, og personene usympatiske og gåtefulle. Men skuespillerprestasjonene ble vurdert velvillig (Ackerman 1987, 99–100). De positive anmeldelsene var i mindretall. Kritikerne anbefalte at den engelske teatersensur-instansen Lord Chamberlain burde se nærmere på teksten «and inquire, as Claudius did, concerning Hamlet’s play, if there is any offence in it» (sitert etter Dukore 1995, 37).

Tekstredegjørelse til Rosmersholm

skrevet av Stine Brenna Taugbøl

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1886.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Nasjonalbibliotekets eksemplar (01ga11454)

Henrik Ibsens skrifters eksemplar 1

Henrik Ibsens skrifters eksemplar 2

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Ytterligere fem eksemplarer er derfor delkollasjonert (ark 1, 4, 7, 8, 10, 11 og 12):

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25385)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25386)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25387)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25388)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga28571)

Den hyppigst forekommende internvarianten er «A/Å»; det er femten tilfeller av manglende ring i «Å» i ett eller to av eksemplarene. På s. 112 avsluttes siste sceneanvisning med kolon i eksemplar 1 og 3 og med punktum i eksemplar 2. På s. 128 mangler komma i eksemplar 1 i: «jeg elsked dig, Rebekka». På s. 159 mangler avsluttende punktum etter siste sceneanvisning i eksemplar 1 og 2. Med unntak av internvariantene på s. 112 og 159, som omfattes av HIS’ standardisering ved sceneanvisninger (jf. Tekstkritiske bemerkninger), opplyses det om internvariasjon i eksemplarene 1–3 i de tekstkritiske notene. Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn uten originalt omslagsblad. Innbindingen er håndverksmessig utført i grønn helshirting. På permen står teksten «Henrik Ibsen / Rosmersholm» i gullpreg. Forsatsbladene har et gulbrunt mønster.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 13 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), 109 × 171 mm.Målene gjelder boksiden, bredde × høyde. Arksignaturene 1–13 finnes på s. 1, 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, 129, 145, 161, 177 og 193. Det siste arket har 6 blad, og bokens omfang er 4 + 203 sider. Pagineringen er med arabiske tall og inkluderer første akts begynnelse s. [1] og løper fra s. 2 til 203. Tittelbladet med blank versoside og påfølgende mellomtittelblad med rollelisten på versosiden er ikke inkludert i pagineringen. På sidene [58], [113] og [163] begynner nye akter, og pagina er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Rosmersholm (1886) er satt i antikva. En faksimile av tittelsiden gjengis på s. . Tittel og mellomtittel er midtstilte, med majuskler i fete snitt. Rollelisten er i en mindre skriftgrad enn replikkene; den er venstrestilt og rollenavnene er sperret. Rollelistens overskrift «Personerne» er midtstilt, i majuskler. Aktoverskriftene er midtstilte, i majuskler i samme grad som rollenavn og replikktekst. Rollenavn før replikk står sperret og midtstilt på egen linje. Sceneanvisningene er satt i en mindre skriftgrad enn replikkene og står i parentes. Rollenavn i sceneanvisninger er sperret. Etter rolleliste, aktoverskrifter og ved aktslutt i akt 1–3 brukes en enkel skillestrek. Ved stykkets slutt er det en ornamentert finalstrek. Sidetall er plassert i overmarg med en horisontalstrek under.

Trykkvaliteten er jevnt god, med noen få forekomster av svakt trykk.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er gulnet. Tittelsiden har noen flekker, og det er en liten rift på s. 111. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av manuskripter og en trykt utgave. Manuskriptmaterialet omfatter en egenhendig personliste og notat, NBO Ms. 4° 1291a, bl. 5; et egenhendig fullstendig arbeidsmanuskript, NBO Ms. 4° 1291d; et egenhendig arbeidsmanuskript med replikkutkast, NBO Ms. 4° 1291e, og et egenhendig fullstendig trykkmanuskript, KBK Collin 262, 4°, III.2. (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) Eneste senere trykk av Rosmersholm i Ibsens levetid er FU 7.

Ibsen omtaler i brev til Frederik Hegel 13. juli 1886 både arbeidsmanuskriptet til Hvide heste (NBO Ms. 4° 1291c), arbeidsmanuskriptet til Rosmersholm (NBO Ms. 4° 1291d) og trykkmanuskriptet til Rosmersholm (KBK Collin 262, 4°, III.2), se Tilblivelse ovenfor.

Eldste manuskript er sannsynligvis det udaterte notatet NBO Ms. 4° 1291a, bl. 5. Første side inneholder en personliste med navneformer på et stadium mellom arbeidsmanuskriptet til Hvide heste, NBO Ms. 4° 1291c, og arbeidsmanuskriptet til Rosmersholm, NBO Ms. 4° 1291d.

Andre side av bladet er en kort prosaskisse over stykkets innhold, som stemmer overens med Rosmersholm: Rebekka vil bli Rosmers hustru, Rosmer oppdager det, og det ender med at begge må dø. Jf. Tilblivelse.

Første fullstendige utforming av Rosmersholm foreligger i det egenhendige arbeidsmanuskriptet NBO Ms. 4° 1291d. Innholdet er stort sett sammenfallende med førstetrykkets. Skriften har renskriftspreg, men det forekommer noen rettelser og endringer i replikkvekslingene. Et større parti (legg 8, bl. [2]v – legg 10, bl. [1]v), der Ulrik Brendel forteller at han vil gå til krig mot alle jordbesittende i landet, er ikke tatt med i førstetrykket. Det meste av Ulrik Brendels siste visitt, mot slutten av stykket (legg 38, bl. [2]v – legg 40, bl. [1]v), er senere strøket i arbeidsmanuskriptet. Tittelside og rolleliste er sannsynligvis kommet til på et senere tidspunkt, se Manuskriptbeskrivelse.

Utkastene NBO Ms. 4° 1291e inneholder nye versjoner av noen sentrale replikkvekslinger i arbeidsmanuskriptet, NBO Ms. 4° 1291d. Det dreier seg om scenene med Ulrik Brendel, samt replikkvekslingen mellom Rebekka og Rosmer der Rebekka forteller om sin fortid. Versjonene er, med noen tillegg og justeringer, tatt opp i trykkmanuskriptet og deretter førstetrykket.

Trykkmanuskriptet, KBK Collin 262, 4°, III.2, har altså NBO Ms. 4° 1291d og NBO Ms. 4° 1291e som forelegg. Verket blir her endelig ferdigskrevet, replikker utvidet og formuleringer justert. Som tillegg til trykkmanuskriptet finnes noen sider av et korrekturtrykk til førsteutgaven, med rettelser av Frederik Hegel og August Larsen.

Det er ikke store forskjeller mellom trykkmanuskript, førstetrykk og FU. I et brev til korrekturleseren August Larsen 16. oktober 1886 ber Ibsen om følgende rettelser: Ordet «spøge» skal rettes til «spørge», og uttrykket «ser tilbageholden ud» endres til «synes forbeholden». Rettelsene er tatt til følge i førstetrykket (s. 14 og s. 163). Ibsen nevner dessuten rettelsen av «såmen» til «såmænd» (s. 18): «Deres skrivemåde af ordet såmænd er utvilsomt den rigtigste. Den bør derfor benyttes.» Trykkmanuskriptet har flere forekomster av særskrivning enn de trykte utgavene, «Herre gud», «en gang», «i stand» og «ingen ting» vs. «Herregud», «engang», «istand» og «ingenting». I førstetrykket er det lagt til flere kommaer, og ved et par anledninger er avsluttende utropstegn erstattet med henholdsvis punktum og spørsmålstegn: «Således at se mig hæmmet og modarbejdet i min livsgerning» (HIS 8, s. 343 l. 2) og «Om mit og Rebekkas forhold –?» (s. 393 l. 12). Det siste eksemplet har støtte i arbeidsmanuskriptets tekst.

FU har noen innholdsmessige tekstendringer: i Rebekkas replikk «Herr Rosmer, – kan De se, hvem der sidder her?» (HIS 8, s. 339 l. 3) har FU erstattet «her» med «der»; og i rektor Krolls replikk «Hvad der er sked, det kan ties ned, – eller det kan i det mindste fortolkes som en blot og bart forbigående om end beklagelig forvildelse» (s. 452 l. 15) har FU erstattet «forvildelse» med «vildfarelse». Et par steder har FU invertert ordstillingen i førstetrykket: i Rebekkas replikk «Nå, det var da ikke egentlig af fejghed» (s. 378 l. 14) er «ikke egentlig» endret til «egentlig ikke», og i rektor Krolls replikk «Derfor kan ikke vi regne på, under eget navn, at skaffe bladet synderlig indgang hos de vildledte masser» (s. 349 l. 5) er «ikke vi» endret til «vi ikke». Den siste endringen har støtte i arbeidsmanuskriptets tekst.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer.

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningene er fullstendige.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift, og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Rosmersholm (1886) angår foruten internvariasjon (se ovenfor) hovedsaklig trykkfeil, tegnsettingsfeil og feil bruk av minuskel og majuskel. Alle rettelser er gjort rede for i det tekstkritiske noteapparatet.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det dessuten til en redegjørelse i innledningene til Catilina 1850 og 1875, HIS 1k, 34–40 og 146–148. Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er Rosmersholm trykt i bind 8, med en innledning om tilblivelse, utgaver, oversettelser, sekundærlitteratur, bearbeidelser, parodier og oppførelser på s. I–VI. Tekstkritiske opplysninger finnes ikke. I MU er Rosmersholm trykt i bind 4. Bakerst i MU 5, i redegjørelsen for «Mindeudgavens tekst», oppgis FU som tekstgrunnlag (MU 5, 3). Redegjørelsen inneholder også en språklig kommentar, et tekstkritisk apparat og en errataliste (MU 5, 17, 41). I ES gjengis manuskriptet NBO Ms. 4° 1291a–e i utdrag i bind 3, 81–138. Det redegjøres for manuskriptets tilblivelse, omfang, innhold og organisering. Det er satt opp et variantapparat mellom NBO Ms. 4° 1291d og den endelige teksten slik den er presentert i FU. I SU er Rosmersholm trykt i bind 5. I SU (7, 302) opplyses det om at førstetrykk er tekstgrunnlag. Trykkfeil er rettet stilltiende og Ibsens egne rettelser, jf. brevet til August Larsen 16. oktober 1886, er tatt til følge. For øvrig henviser SU til forarbeider og utkast med opplysninger og varianter i ES. I HU er Rosmersholm trykt i bind 10. Tekstgrunnlag er trykkmanuskriptet, KBK Collin 262, 4°, III.2 (HU 10, 544). Varianter mellom trykkmanuskriptet og førstetrykket er listet i et eget apparat, som ikke inneholder variasjon i kommatering (førstetrykket har langt flere kommaer enn trykkmanuskriptet). I variantapparatet inngår også manuskriptendringer. NBO Ms. 4° 1291a, bl. 5 er gjengitt i sin helhet, mens den fullstendige utformingen (NBO Ms. 4° 1291d) gjengis negativt, i et variantapparat mot førsteutgaven.