OLAF LILJEKRANS

3. versjon (1902)

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt 8. juli 1905 i Arbinsgate 1 av en ukjent Amerikaner. Dette er det siste kjente bildet av Ibsen i live. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

OLAF LILJEKRANS

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Henrik Ibsen's contemporary drama shows us the ghosts in our lives: inherited diseases and character traits, opinions and ideas.

Front cover image was taken on July 8th 1905 in Arbinsgate 1 by an unknown American. This is the last known photo of Ibsen alive. Original image from www.ibsen.net.

Første handling.

(En vild højfjeldsdal, trang og med bratte bergvægge til begge sider. Nedover bergsiden til venstre falder en fos. I baggrunden vid udsigt nedover til lavere liggende bygder. Sommer- kveld mod solnedgang.)

(Torgejr står ved fossestupet, lytter og speider udover ned imod dybet.)

TORGEJR.

Hvem er det, som stiger i furulie?

Kvinder og mænd i hobetal!

Hold jer dernede! Bygden er vid!

Kom ikke hid!

Det er solfaldstid, –

og dalen er min og nøkkens.

FRU GURIDS FOLK
(fjernt og dybt nede til venstre i baggrunden.)

Ung Olaf, ung Olaf! Med sang og med klokker

vi maner og lokker.

ARNES FØLGE
(højt oppe til højre.)

Gennem skardet går vejend.

til bryllupsgård;

over højeste hejen

går vejen vor.

TORGEJR
(ser opad.)

Også der, også der; under topper og tinder. –

der myldrer de hid

både mænd og kvinder!

Gid bergraset knuse jer.

og skredet se huse jer.

til dommedags tid!

FRU GUNHILDS FØLGE.
(nærmere.)

Ung Olaf, ung Olaf,

hvor sidder du tagen?

Å vågn dog og se.

Vi vanker i vé.

Hvor sidder du tagen de nætterne tre

og på fjerde dagen?

ARNES FØLGE
(nærmere.samtidigt)

Lystigt nok

lyder lék og lok

mellem tinder og topper.

Under bræens krans

går færden som en dans.

Hej, hå! Over elven vi hopper!

TORGEJR
(samtidigt opad og nedad)

Bræen knuge jer;

elven sluge jer.

Bergtrold og vætter

skræmme jer væk med skrig og med hvin

hvor I foden sætter!

Dalen er nøkkens og min.

(Han trækker sig ind mellem kløf terne ved fossen.)

(Peik t kommer med sit følge ned over fjeldsiden til højre.)

PEJK

Ja I har godt for at springe og hoppe;

men jeg mer; jeg er støl, .jeg er støl i både lægger og knær

ESPEN.

Her bær’ det udfor.

PEJK.

Lidt får vi stoppe.

FLERE. (dæmpet.)

Lad os gå; her er utrygt og natten er .nær.

GERTRUD.
(ser nedover.)

Se, se, der kommer –!

FLERE

Hvem kommer, hvem kommer?

GERTRUD.

Fru Gunhild med alle sine frænder og venner.

( Pejk og FØLGET.)

Fru Gunhild!

(Fru Gunhild og hendes ledsagere kommer op fra venstre.)

GUNHILD.

Pejk i Botten er I her!

PEJK.

Som I ser! Jeg står altid ved mit ord.

Tre dage fra i kveld skal jo bryl lupet stå.

Men der er ingen fremkomst fra Botten til Borg.

Et jordskred kom og tog med sig vejen.

Ikke både var der heller for så mange som vi.

Men jeg måtte og jeg vilde mit løfte fri.

GUNHILD

Og så tog I over Troldfjeldet?

PEJK.

Bent over hejen.

GUNHILDS KVINDER

Der, hvor det spøger på lyse dagen;

der hvor det kogler om natten. Hu-hu!

PEJK.

Men visst ikke tænkte jeg at møde jer her.

GUNHILD.

I må høre og vide –

PEJK.

Så stor en hæder!

Komme mig til møde med kvinder og mænd.

Jeg tænkte I stræved i brylupshuset;

tænkte, I bagte, brygged og stegte –

havde hænderne fulde, ikke tid at miste –

GUNHILD

Å hvis I vidste, g hvilken jammerjeg må friste

PEJK.

Hvilken sorg?

GERTRUD.

Hvor er Olaf?

PEJK.

Ja, Olaf ser jeg ikke.

Innledning til Olaf Liljekrans, 3. versjon

ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Ibsen skrev ikke så rent lite med tanke på musikalsk fremføring. Operatravestien Norma (1851) danner opptakten til en rekke senere tekster som på ulike måter krever musikkakkompagnement – ikke bare melodramaene Gildet paa Solhoug (1856) og Olaf Liljekrans (1857), men også det ufullførte librettofragmentet Fjeldfuglen (1859) og de innlagte sangene i Kongs-Emnerne (1864) forutsetter musikk. I 1870 syslet Ibsen med planer om å skrive en libretto med tittelen «Sigurd Jorsalafar», der han ønsket at Peter Arnold Heise skulle komponere musikken (brev til Hegel 6. november 1870), men det eneste som er bevart, er en prosaskisse med oversikt over scenegangen (NBO Ms.8° 1936). Også librettoutkastet til Olaf Liljekrans hører hjemme i denne sammenheng (jf. nedenfor, under Tilblivelse).

Ibsens interesse for musikkteater henger åpenbart sammen med denne dramaformens sterke stilling i samtiden (jf. innledningen til Fjeldfuglen). Likevel er det overraskende at han på et så sent tidspunkt som 1876–77 planla å skrive en operalibretto, og ikke mindre overraskende at han tenkte å bygge den på det tidlige skuespillet (melodramaet) Olaf Liljekrans. Det kan neppe skyldes at Ibsen følte seg som en uforløst librettist; han uttrykker seg gjerne nokså reservert når det gjelder sitt eget forhold til musikk som kunstart. Overfor komponisten Heise, som etter Ibsens ønske skrev musikken til oppførelsen av Kongs-Emnerne ved Det kongelige Theater i København i 1871, omtalte han endog seg selv som et «musikalsk udyr», dvs. som ukyndig eller uinteressert i musikk (brev til Heise 16. juni 1870).

Når han likevel hadde henvendt seg til Heise, kan det ha vært for å knytte forbindelse med en anerkjent komponist som kunne bidra til hans egne stykkers popularitet. Heise var i samtiden kjent for bred litterær orientering og godt litterært skjønn, og om hans samarbeid med dikterne heter det at «han gav ofte mere end Digteren, men aldrig andet» ( Salmonsen Heise). Han hadde komponert musikk til Oehlenschlägers Palnatoke, Andreas Munchs Fjældsøen og Henrik Hertz’ Paschaens Datter, og han var kjent for ballettmusikken til Cort Adeler i Venedig av August Bournonville og operaen Drot og Marsk (skrevet 1877, med libretto av Christian Richardt fra 1875). Heise komponerte også i alt 187 romanser til dikt av danske lyrikere som Oehlenschläger, Ingemann, Paludan-Müller, Ploug, Richardt, Drachmann og Recke, og han hadde dessuten komponert melodramaet Bergljot til Bjørnsons dikt med samme tittel.

Samarbeidet med Heise ble vellykket, og kan ha gitt Ibsen mersmak på hva en dyktig komponist kunne tilføre hans egne verker. I 1874 tok han et nytt initiativ, denne gang overfor den svenske teatermannen Ludvig Josephson (1832–99), som var direktør ved Christiania Theater, med forslag om å sette opp Peer Gynt: «Det er min sikre overbevisning at dette stykke, under Deres kyndige opsætning, vil være af megen virkning på scenen, navnlig når det ledsages af god musik» (brev til Josephson 6. februar 1874). Samtidig hadde Ibsen kontaktet Edvard Grieg, som han bad om å komponere scenemusikken:

Jeg henvender disse linjer til Dem i anledning af en plan, som jeg agter at iværksætte, og i hvilken jeg vil forespørge om De skulde ville være deltager. Sagen er følgende. «Peer Gynt», – hvoraf nu et tredje oplag snart skal udkomme, – agter jeg at indrette til opførelse på scenen. Vil De komponere den dertil fornødne musik? (brev til Grieg 23. januar 1874).

Grieg hadde nylig komponert flere romanser og scenemusikk til en rekke av Bjørnsons verker, blant annet «Foran Sydens Kloster» (1871), melodramaet Bergljot (1871–85), «Prinsessen» (1871) og «Det første Møde», «God morgen», «Jeg giver mit digt til våren» og «Tak for dit råd», alle fra Fiskerjenten (1872). Scenemusikken til Bjørnsons Sigurd Jorsalfar ble skrevet i 1872, og i 1873 fulgte operamusikk til tre scener av Bjørnsons ufullførte verk Olav Trygvason. I 1875 foreslo også Bjørnson at Grieg skulle komponere musikk til et av dikterens samtidsdramaer, men «Dette lokket ham imidlertid ikke» (Benestad & Schjelderup-Ebbe 1980, 147).

Ibsen kan godt ha ønsket å konkurrere med Bjørnson om den store norske komponistens gunst. Og Grieg tok opp hansken fra Ibsen, noe som medførte at han til Bjørnsons store ergrelse la arbeidet med Olav Trygvason til side og fullførte musikken til Peer Gynt i løpet av 1874–75. Griegs komposisjon ble benyttet ved stykkets urpremiere på Christiania Theater 26. februar 1876. «Det var en oafbruten seger», skrev instruktøren Ludvig Josephson senere (1898, 60). Forestillingen måtte karakteriseres som en ren sensasjon, med 36 oppførelser samme vår. Ibsen selv kommenterte suksessen med å si at «Dette udfald af teatrets vovelige foretagende har overtruffet alle mine forventninger» (brev til Josephson 5. mars 1876). Peer Gynt med Griegs musikk og Fritz Thaulows dekorasjoner stod på plakaten helt til Christiania Theater ble ødelagt ved brann 15. januar 1877. Også de påkostede dekorasjonene til Peer Gynt-oppsetningen gikk tapt der.

I 1875–76 komponerte også Grieg en rekke romanser til dikt av Ibsen (opus 25: «Spillemænd», «En Svane», «Stambogsrim», «Med en Vandlilje», «Borte», «En Fuglevise»). Resultatet av samarbeidet med Grieg kan Ibsen alt i alt ha vært så fornøyd med at det var derfor han nå ønsket en fortsettelse i form av et felles operaprosjekt.

Dette til tross kan forslaget om å skrive en opera bygget på det langt eldre stykket Olaf Liljekrans synes nokså overraskende. Ibsen hadde jo rundt 1862 lagt til side forsøket på å omskrive denne teksten til en libretto, med den begrunnelse at emnet ikke egnet seg for en opera (jf. innledningen til Fjeldfuglen), og på dette tidspunkt i sin karriere var han i fullt arbeid med sitt første egentlige samtidsdrama, Samfundets støtter. Det må med andre ord ha oppstått en situasjon som gjorde at han revurderte de mulighetene hans ungdomsdrama kunne ha som grunnlag for en opera, og da kan selvsagt det ferske og suksessrike samarbeidet med komponister som Heise (årene 1870–71) og Grieg (årene 1874–75) være noe av forklaringen.

Ibsens fornyede planer kan også i større perspektiv henge sammen med den rolle operaen nå spilte, både ved Christiania Theater og i Europa for øvrig. I årene 1850–73 hadde ikke denne kunstarten hatt altfor gode kår i Norge; seriøs opera ved Christiania Theater ble da bare representert ved ulike italienske, tyske og svenske gjestespill. Dette endret seg radikalt etter at Ludvig Josephson overtok ledelsen av Christiania Theater i 1873. Han etablerte en fast opera (Josephson 1898, 47–51) og ansatte en rekke norske og svenske «operister» (sangere), og i perioden frem til teaterbrannen i 1877 lot han oppføre en rekke av operalitteraturens storverk, slike som Norma, Faust, Figaros Bryllup, Don Giovanni, La Traviata, Wilhelm Tell, Fidelio, Tannhäuser, Hugenottene, Den sorte Domino, Il Trovatore, Iphigenia i Aulis, Don Pasquale, Ernani, Der Freischütz, Regimentets Datter osv. (Josephson 1898, 109–18). Josephson selv skrev også operalibrettoene Hjalmar och Ingeborg (1874) og Blenda (1876). I sesongen 1875/76 var hele 13 av de 64 spilte forestillingene operafremførelser ( Cappelens musikkleksikon 1978–80, b. 5, 237). Den norske komponisten Martin Andreas Udbyes opera Fredkulla (med libretto av Carl Müller), komponert 1857–58, var under innstudering da teateret brant i 1877. Samtidig opplevde operaen en blomstring i europeisk sammenheng, med komponister som Wagner ( Der Ring des Nibelungen 1876) og Verdi ( Don Carlos 1867 og Ada 1871) som fremstående representanter.

Operaens popularitet i samtiden kan med andre ord ha spilt en rolle da Ibsen så sent som i 1876 tok frem igjen sine gamle planer og enda en gang begynte arbeidet med en libretto bygget på ungdomsdramaet Olaf Liljekrans. Vi vet ikke hvor langt han kom med bearbeidelsen – bare et udatert manuskript med fire tekstsider er bevart (jf. Manuskriptbeskrivelse). Det er fullt utarbeidet med hensyn til sceneanvisninger, men inneholder en del rettelser som tyder på at det er et utkast. Ibsen har sannsynligvis aldri gjort det ferdig, og det som er bevart, er mye kortere enn den eldre Fjeldfuglen.

Handlingen i librettoutkastet stemmer i hovedtrekk overens med begynnelsen av skuespillet Olaf Liljekrans 1857, som åpner med en vekselsang mellom Fru Kirstens og Arnes følge, de to slektene som møtes til bryllupet mellom Fru Kirstens sønn Olaf og Arnes datter Ingeborg. Arnes følge er på vei til bryllupet, fru Kirstens følge leter etter den bortkomne Olaf. Det senere librettoutkastet Fjeldfuglen (1859) åpner på tilsvarende måte med et «Chor af Hougfolk» og «Chor af Bryllupsgjæster»; i det nye librettoutkastet [ Olaf Liljekrans 1877/78] er de overnaturlige vesenene igjen borte – her synger to grupper av «Fru Gurids folk» (senere kalt «Fru Gunhilds følge») og «Arnes følge» mot hverandre. Flere av rollenavnene endres altså i løpet av utkastet; Gurid endres til Gunhild og Ingeborg endres umiddelbart til Gertrud i en replikk i siste del av manuskriptet. Et nytt navn, Peik/Pejk, forekommer også. Dette finnes ikke i noen av de tidligere versjonene. Pejk opptrer med sitt følge ved overgangen fra den innledende vekselsangen til den ustrofiske delen av teksten. Kanskje er det navnet Arne som her er endret til Pejk; det opptrer neppe mer enn to følger i denne akten, og når fru Gunhild henvender seg til Pejk som lederen for brudens følge, kan det tyde på at han er identisk med den tidligere Arne.

Alfhild fra Fjeldfuglen deltar ikke i den første handlingen i det nye utkastet, derimot er spillemannen Torgejr (tilsvarer Thorgejr fra Olaf Liljekrans 1857 og Fjeldfuglen 1859) fortsatt den som åpner scenen. Han advarer bygdefolket mot å komme til fjells, og skremmer dem med nøkk, bergtroll og vetter. Peik lar seg ikke forskrekke, hverken av Torgejrs trusler eller av et jordskred som har gjort veien til bryllupshuset på Borg ufremkommelig. Manuskriptet slutter før en egentlig handling tar til, i motsetning til i Fjeldfuglen, hvor Ibsen gir større rom for at Alfhild og hennes kjæreste Knut (tilsvarende Olaf i det opprinnelige skuespillet) blir konfrontert med dem som ønsker å bringe ham tilbake til bygden, og den bruden som er utpekt for ham.

Som i Fjeldfuglen er hele teksten på vers, vekslende mellom strofiske og ustrofiske partier. Innledningen består av sekslinjede, rapsodiske sangstrofer i ulik utforming (der Torgejr, «Fru Gurids folk» og «Arnes følge» synger mot hverandre). Med Pejks inntreden er vi over i det ustrofiske dialogverset, som kan fungere som operaens resitativ (talevers). Dette vedvarer i resten av den bevarte teksten. Versemålet er overalt det fleksible folkeviseverset. I strofene opptrer det moderat substituert (bi+ og bi++) og med en rekke innlagte kortvers. I dialogverset holdes verset innenfor normale tre- og fireslagsrekker, men med en høyere substitusjonsgrad (det vil si med flere trykksvake stavelser i rekke). Substitusjonene når et komisk høydepunkt i Pejks åpningsreplikk, der han åpenbart strever med (vers)føttene:

Ja I har godt for at springe og hoppe;

∪ - ∪ - ∪ ∪ - ∪ ∪ - ∪

men jeg årker ikke mer; jeg er støl i både lægger og knær

∪ ∪ - ∪ ∪ ∪ ∪ ∪ ∪ - ∪ ∪ ∪ - ∪ ∪ -

(HIS 2, )

TILBLIVELSE

Sommeren 1876 overvar Edvard Grieg Wagner-forestillingene i Bayreuth, og på vei derfra besøkte han Ibsen, som i sommerferien oppholdt seg i Gossensass. Grieg forteller at Ibsen

var meget kordial mot meg. «Jeg skylder Dem virkelig takk for musikken til Peer Gynt», sa han. «Jeg har forresten liggende en for mange år siden påbegynt operatekst. Olav Liljekrans. Den var egentlig bestemt for en annen musiker, men nu skal ingen annen enn De komponere den. Om et år skal den være fiks ferdig og til Deres disposisjon» (Benestad & Schjelderup-Ebbe 1980, 173).

Det var sannsynligvis ved dette besøket i Gossensass at Grieg og Ibsen først drøftet planene om å skrive en opera sammen, og Ibsen lanserte altså ideen om å bygge videre på sitt gamle forsøk fra 1859, jf. innledningen til Fjeldfuglen under Tilblivelse. Halvdan Koht viser (HU 19, 26) i denne sammenheng til John Paulsens erindringer Samliv med Ibsen, der det heter:

Grieg, der altid drømte om at skrive en lyrisk opera, gik på jagt efter en god tekst. […] Grieg henvendte sig nu [sommeren 1876] til Ibsen, som gjorde ham opmærksom på sit gamle drama. Men «Olaf Liljekrans» kunde ikke friste Grieg. Han vilde ha’ noget nyt og friskt, noget, der kunde inspirere ham – og næred vistnok det stille håb, at Ibsen vilde skrive et eller andet specielt for ham (Paulsen 1913, 16).

Til tross for det Paulsen forteller om Griegs reaksjon, finnes det altså bevart et påbegynt operafragment (NBO Ms.8° 1945) til Olaf Liljekrans fra Ibsens hånd, så hans planer må ha vært reelle nok. I et udatert brev til Alfred von Wolzogen senere samme år, sannsynligvis fra desember 1876, skriver Ibsen: «O.L. […] könnte ich vielleicht als Operntext verwerthen», og sommeren etter skrev han til styreformannen for teateret i Bergen og bad om å få låne sufflørboken med teksten til Olaf Liljekrans:

Jeg tillader mig derhos at bede Dem vise mig en venskabstjeneste. Det er nemlig min agt at omarbejde mit gamle skuespil «Olaf Liljekrans» til en operatekst for Grieg, og ønskede derfor gerne at erholde udlånt det i theaterbibliotheket beroende exemplar af stykket. Tør jeg bede Dem besørge dette for mig? […] Men jeg beder at sagen må blive holdt hemmelig, så den ikke kommer i aviserne (brev til B.E. Bendixen 20. juni 1877).

På grunnlag av slike indisier kan vi med rimelig sikkerhet anta at dette bevarte fragmentet til en operalibretto er blitt til så sent som i løpet av vinteren 1877/78 (jf. HU 19, 28).

Omtrent samtidig med at Ibsen skrev sitt siste librettoutkast, gjorde han også ferdig manuskriptet til Samfundets støtter, som utkom 11. oktober 1877. Noen operalibrettist ble aldri Henrik Ibsen – og dette sene utkastet er mer å regne som en merkverdighet i hans forfatterskap enn som et seriøst forsøk på å etablere seg innenfor en kunstform hvor han åpenbart hadde lite på hjertet. Det var i stedet det realistiske taledrama han nå stod i ferd med å utvikle til mesterskap.

Tekstredegjørelse til Olaf Liljekrans, 3. versjon

skrevet av Christian Janss

TEKSTKRITISK REDEGJØRELSE

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er et egenhendig, ufullført arbeidsmanuskript uten tittel, NBO Ms.8° 1945.

Når det ikke finnes førstetrykk fra Ibsens levetid, men egenhendig manuskript, velger HIS dette til grunntekst.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Det finnes ingen trykk fra Ibsens levetid. (Om manuskriptet, se Manuskriptbeskrivelse.)

ØVRIGE TEKSTKILDER

Det finnes ingen andre bevarte manuskripter til operalibrettoen [ Olaf Liljekrans 1877/78].

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk gjengivelse samt fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her finnes også en metrisk analyse av de versifiserte delene av teksten.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Håndskriften i grunnteksten er lett leselig. Manuskriptet er til dels noe skjødesløst skrevet, med en del rettelser. Tilfeller av utydelig eller uleselig tekst er markert med <tekst> eller <…>. Tekst som er utydelig, er forsøkt rekonstruert innenfor vinkelparenteser dersom dette har vært mulig å gjøre med stor grad av sannsynlighet. Ibsen veksler mellom enkel og dobbel bindestrek, i HIS gjengis begge som enkel bindestrek.

I noen tilfeller vil HIS henvise til HUs lesning i fotnote. Dette skjer der vi mener det er svært usikkert hva som har stått, men hvor HU har en opplysende gjetning som kan være til hjelp. Originaler kan med tiden svekkes, og det kan tenkes at tapt tekst har vært leselig mens HUs utgivere arbeidet med teksten.

Flere av rollenavnene endres i løpet av manuskriptet, jf. Bakgrunn. Navnet Peik staves også Pejk. HIS har beholdt rollenavnene slik de er i manuskriptet.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i [ Olaf Liljekrans 1877/78] er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer.

HIS gjengir de egenhendige, ufullførte grunntekstene i en tilnærmet diplomatarisk utgave.

Tegnsettingen i grunnteksten er til dels uregelmessig. Ibsens egne rettelser i grunnteksten omfatter i svært liten grad tegnsetting. Komma mangler noen steder der det er forventet, for eksempel etter «Ja» i en setning som denne: «Ja I har godt for at springe og hoppe» (bl. [2]r). Dette er ikke en regulær feil, men en vanlig utelatelse hos Ibsen. Uregelmessigheter i tegnsettingen kommenteres ikke i noteapparatet. Tegnsettingen er ikke standardisert slik som i de øvrige dramatekstene (om retningslinjene for dette, se for eksempel innledningen til Catilina 1850, HIS 1k).

Originale linjeskift er beholdt (dermed også bindestreker i orddeling ved linjeskift). Skillestreker er også beholdt. Oppsettet er lagt så nært det opprinnelige som mulig, for eksempel slik at original understrekning er gjengitt.

Siden manuskriptet er etterlatt ufullført, har ikke Ibsen foretatt de endelige valg for teksten. Derfor kan ikke utgiveren alltid vite hva som skulle bli stående, om endringer skulle gjenopprettes, nye endringer foretas osv. Ibsens endringer i manuskriptet (tilføyelser, strykninger, erstatninger og omplasseringer) er derfor gjengitt i sin helhet i den løpende teksten. Endringene er gjengitt så diplomatarisk som mulig, slik at tilføyelser er plassert der de er foretatt, for eksempel over linjen, og markert med innføyningstegn. Strykninger er markert med gjennomstreking, mens overskrevet tekst er satt foran tilføyd tekst og markert med særlige klammer. Tydeliggjøring av tegn ved overskrivning er markert med fet skrift. Ikke alle endringer i et håndskrift kan gjengis diplomatarisk, som eksempel kan nevnes overskrivning av tekst (HIS plasserer overskrevet tekst foran tilføyd tekst) og endring av tegnsetting ved delvis overskrivning (i HIS anført i noteapparatet). I [ Olaf Liljekrans 1877/78] er endringene få og uten større omfang.

Tekstfeilene i manuskriptet angår først og fremst feilstaving. HIS retter ikke tekstfeil i de grunntekstene som gjengis diplomatarisk. Feil og mulige feil er i stedet anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er heller ikke rettet i HIS. HIS har paginert teksten og gitt sidereferanser til HU i tekstens yttermarg.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til en redegjørelse i innledningen til Catilina 1850, HIS 1k. Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

Manuskriptet ble trykt første gang i en artikkel av Halvdan Koht i Aftenposten, nr. 215, 30. april 1932 (1–2). Koht har endret systematisk i tegnsettingen i sceneanvisninger og har gjengitt teksten i dens rettede form, uten å angi hva det er rettet fra. Teksten inneholder noen avskriftsfeil. Artikkelen gjengir nedre halvdel av manuskriptets første side i faksimile.

NBO Ms.8° 1945 er siden trykt i HU 19, 29–31. Manuskriptet er gjengitt «i den siste form det har fått» (28) med de fleste større rettelser anført i en egen liste (31–32).