Olaf Liljekrans, 1. versjon (1857)
Author: Henrik Ibsen
Date: 2012-11-14T23:00:00+00:00
Keywords: Tekst kommer
Publisher: Henrik Ibsens skrifter, UiO
Rights: This work is licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike (CC BY-SA) 3.0 Unported License

OLAF LILJEKRANS

1. versjon (1857)

HENRIK IBSENS SKRIFTER
2012
www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:
henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)
@IbsensSkrifter (twitter)
Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1860 i Christiania av Edvard Larssen. Dette er det tidligste kjente bildet av Ibsen. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

OLAF LILJEKRANS

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Henrik Ibsen's contemporary drama shows us the ghosts in our lives: inherited diseases and character traits, opinions and ideas.

Front cover image was taken in 1860 in Christiania by Edvard Larssen. This is the earliest known picture of Ibsen. Original image from www.ibsen.net.

OLAF LILJEKRANS
SKUESPIL I 3 AKTER
AF HENR. IBSEN

Personerne
FRU KIRSTEN LILJEKRANS
OLAF LILJEKRANS, hendes Søn
ARNE FRA GULDVIK
INGEBORG, hans Datter
HEMMING, hans Svend
THORGJERD, en gammel Spillemand
ALFHILD
BRYLLUPSGJÆSTER
SLÆGTNINGE af Arne fra Guldvik
TERNER og SVENDE hos Fru Kirsten

Handlingen foregaaer i Middelalderen i en Fjeldbygd.

FØRSTE AKT

En tæt bevoxet Li, der fører op til høiere liggende Fjeldegne; i en dyb Kløft løber en strid Elv fra Baggrunden ud til Høire; over Elven ligge nogle gamle Træstammer og andre Levninger af en forfalden Bro. Store Klippeblokke ligge adspredte i Forgrunden, langt borte sees Toppene af høie Snefjelde. Aftenrøden hviler over Landskabet, senere kommer Maanen frem.

1ste Scene

Thorgjerd (staaer paa et Klippestykke ved Elven og lytter til de forskjellige Chor, som høres udenfor Skuepladsen).

CHOR AF FRU KIRSTENS FØLGE dybt inde i Skoven tilvenstre

Med fromme Sange, med Klokkespil
Saa vide vi færdes i Dale;
Du christne Mand, Du lytte dertil,
Vaagn op af den koglende Dvale.

SLÆGTNINGE AF ARNE FRA GULDVIK langt borte, udenfor til Høire

Nu Færden staaer
Til Bryllupsgaard;
Folen løber let under Lide!
Det drønner under Hov
I den grønne Skov,
Der de lystige Svende monne ride!

FRU KIRSTENS FØLGE lidt nærmere end før
Vi mane Dig frem af Houg og Fjeld,
Hvorhelst Du end sidder bunden,
Du vaagne derved, Du fri din Sjel
Fra listige Alfer i Lunden!

Thorgjerd forsvinder i Kløften, hvor Elven løber; efter et rask Mellemspil høres nærmere:

ARNES SLÆGTNINGE
Vor Vei vi korte med Skjemt og Sang,
Alt om den Brudenat.

FRU KIRSTENS FØLGE
Med Graad vi vandre den Dag saa lang,
Vi speide i Ur og i Krat.

ARNES SLÆGTNINGE i Nærheden, men stedse udenfor Scenen

Til Bryllupsgilde, til Spil og Dands

Stævne baade Terner og Drenge.

FRU KIRSTENS FØLGE nærmere end før

Olaf Liljekrans! Olaf Liljekrans!

Hvi sover Du saa tungt og saa længe!

2den Scene

Arne fra Guldvik (viser sig med sine Slægtninge, Mænd og Kvinder, Spillemænd o. s. v. i Baggrunden til Høire paa den anden Side af Elven; de ere Alle i Høitidsdragt. Strax efter Hemming fra samme Side).

EN AF FØLGET

See her gaaer Veien.

EN ANDEN

Nei her!

EN TREDIE

Vist ikke, her maa det være.

ARNE FRA GULDVIK

See saa, staa vi nu fast igjen!

(kalder)

Hemming! Hvor er Hemming?

HEMMING træder ind

Her!

ARNE

Har jeg ikke sagt, Du skal holde Dig nær hos for at gaa mig tilhaande.

HEMMING

Det var Jomfru Ingeborg – hun vilde, – og saa –

ARNE ærgerlig

Jomfru Ingeborg! Jomfru Ingeborg! Er Du Jomfru Ingeborgs Terne? Du er min Riddersvend, Du skal tjene mig; faaer Du ikke Kost og Løn derfor? Naa, sig os hvor Veien gaaer, vi sidde fast.

HEMMING uvis

Veien? Ja, jeg er lidet kjendt heroppe, men –

ARNE

Kunde jeg ikke tænke det, det er altid den Gavn jeg har af Dig! Ja, saa maa vi holde til i Ødemarken i Nat, saa sandt jeg hedder Arne fra Guldvik.

HEMMING der imidlertid har faaet Øie paa Levningerne af Broen

Ei, det har liden Nød, her komme vi over.

ARNE

Hvorfor siger Du saa ikke det strax.

ALLE gaa over Elven og komme ned i Forgrunden

ARNE seer sig om

Ja, nu kjender jeg mig igjen. Elven der er Grændseskjællet mellem mine og Fru Kirstens Enemærker.

(peger til Venstre)

Dernede ligger hendes Gaard; om en Time eller to kan vi sidde lunt i Brudehuset, men saa maa vi ogsaa rappe os.

(kalder)

Ingeborg! – Hemming! hvor er nu Ingeborg igjen?

HEMMING

Bagved, oppe i Lien.

(viser til Høire)

Hun leger med sine Brudepiger; grønne Kviste hente de ned fra Hæggetræerne og jages dermed under Lyst og Latter.

ARNE forbittret, men med dæmpet Stemme

Hemming! dette Bryllup gjør mig helseløs, saamegen Harme voldes mig derved.

(seer udad til Høire)

Der rende de, see, nei see kun! Det var hende, som fandt paa, at vi skulde tage over Fjeldet, istedetfor at følge Veien, saa kom vi snarere frem, mente hun, og ikke desmindre saa – hu, jeg kunde blive gal derover; alt imorgen skal hun for Alteret; er det de høviske Sæder, hun skulde beflitte sig paa! Hvad vil Fru Kirsten sige, naar hun finder min Datter saa ilde optugtet.

(da Hemming vil tale)

Ja, for det er hun; hun er ilde optugtet, siger jeg.

HEMMING

Huusbond! I skulde aldrig giftet Jer Datter ind i Fru Kirstens Æt; Fru Kirsten og hendes Frænder ere høibaarne Folk og –

ARNE

Du er dum, Hemming! «høibaaren, høibaaren!» jo, det skal godt forslaa, det hverken gjøder eller føder nogen Mand. Er Fru Kirsten høibaaren, saa er jeg rig; jeg har Guld paa Kistebunden og Sølv i Skabet.

HEMMING

Ja, men Eders Grander gjør sig lystige over det Forlig, som I har sluttet med hende.

ARNE

Ha, ha, lad dem det, det kommer af, at de unde mig ilde.

HEMMING

De sige, at I har givet Slip paa Jer lovlige Ret for at faa Jomfru Ingeborg gift med Olaf Liljekrans; ja, jeg skulde vel ikke nævne det; men der er gjort en Nidvise om Jer, Huusbond!

ARNE

Det er Løgn i din Hals, der er Ingen som tør gjøre Nidviser om Arne fra Guldvik. Jeg har Magt; jeg kan jage dem fra Huus og Gaard, saasnart det lyster mig. Nidvise! jo, Du skjønner Dig godt paa Nidviser! – Har de gjort Viser, saa er det til Hæder for Bruden og hendes Fader!

(opbrusende)

Men det er en ussel Vise forresten, ret en ussel Vise, siger jeg Dig; det er ingen kvædekyndig Mand, som har sat den sammen, og faaer jeg engang Tag i ham saa –

HEMMING

Ei, Huusbond! saa kjender I den da? Er der Nogen, som har dristet sig til at synge den for Jer?

ARNE

Synge, synge; staa nu ikke der og hold mig op med Snak.

(til de Andre)

Afsted, mine Frænder, lidet maa vi dvæle, ifald vi skal række frem til Brudehuset før Midnat. I skulde hørt, hvad Hemming fortæller. Han siger, der gaaer et sikkert Ord om, at Fru Kirsten har baade brygget og baget i fem fulde Dage for at tage imod os med Ære; er det ikke sandt, Hemming?

HEMMING

Jo, Huusbond!

ARNE

Han siger, hun eier ikke det Sølvkrus saa kosteligt, at hun jo sætter det paa Bordet baade blankt og pudset; saa prægtigt et Gilde har hun ikke beredt, siden Kongen gjæstede hendes salig Herre for tyve Aar siden; er det ikke sandt, Hemming?

HEMMING

Jo, Huusbond!

(hviskende)

Men Huusbond, det er ilde betænkt at sige Sligt; Fru Kirsten er hoffærdig over sin Byrd; hun mener der times Jer en Hæder ved dette Giftermaal, lidet kan I vide, hvorlunde hun agter at tee sig mod sine Gjæster.

ARNE sagte

Ei, hvilken Snak.

(til de Andre)

Han siger Fru Kirsten har ingen Ro paa sig; baade Dag og Nat færdes hun i Fadebur og i Kjælder. Er det ikke –?

(studsende, idet han seer ud til Venstre)

Hemming! hvad er det! See hid, hvo kommer der?

HEMMING med et Udraab

Fru Kirsten Liljekrans!

ALLE forbausede

Fru Kirsten!

3die Scene

De Forrige. Fru Kirsten (kommer med sine Huuskarle fra Venstre).

FRU KIRSTEN til sit Følge, uden at bemærke de Andre

Nu kun et Stykke længere frem, saa veed jeg vist, han maa findes.

(farer sammen, afsides)

Arne fra Guldvik! Himlen staa mig nu bi!

ARNE idet han gaaer hende imøde

Gudsfred, Fru Kirsten Liljekrans!

FRU KIRSTEN fatter sig og rækker ham Haanden

Gudsfred igjen!

(afsides)

Skulde han Intet vide?

ARNE vedbliver fornøiet

Og vel mødt ved Grændseskjællet! See, det maa jeg lide; men fast for stor er den Hæder, I viser mig.

FRU KIRSTEN

Hvad mener I?

ARNE

Jeg mener, for stor er den Hæder, I viser mig, naar I drager milevidt afsted igjennem Lier og Ødemarker for at byde mig Velkommen paa Eders Grund.

FRU KIRSTEN

Ei, Hr. Arne –

(afsides)

Han veed Intet endnu!

ARNE

Og det paa en Dag som denne, da I har fuldt op at agte paa; det er jo hos Jer vore Børns Bryllup skal holdes, eftersom min Gaard ligger for langt fra Kirken, og dog kommer I mig imøde med alle Eders Karle.

FRU KIRSTEN forlegen

Jeg beder Jer, tal ikke mere derom.

ARNE

Jo, jeg vil tale høit derom; Bygdens Folk har sagt, at I hovmoder Jer af Eders høie Byrd, at I lader haant om mig og Mine, og at I kun sluttede Forliget for at ende de lange Tvistigheder, som faldt Jer til Besvær, nu da I var bleven Enke og tog til at ældes; og havde ikke det været, saa skulde I aldrig –

FRU KIRSTEN

Hvor gider I lytte til, hvad onde Tunger kan spinde sammen. Ikke vil vi mere tænke paa Tvistighederne, som nu har varet ved siden Jer Stamfaders Tid. Jeg mener, vore Ætter har lidt tungt nok derunder, Eders saavel som min. See Jer om, Herr Arne! Er ikke Lien her at ligne med de vildeste Udmarker, og i vore Fædres Dage var her dog folksomt og rigt. En Bro var lagt over Elven, og Vei gik der fra Guldvik til min Faders Huus. Men med Ild og Sværd drog de frem fra begge Sider; de lagde øde Alt hvad de traf paa; thi det tyktes dem, at de var hinanden for nære Grander. Nu voxer der alleslags Urter i Alfarveien, Broen er brækket ned, og det er kun Ulv og Bjørn, som holde tilhuse herinde.

ARNE

Ja, de lagde Veien nedenom Fjeldet; den er en god Deel længer og der kunde de bedre holde Øie med hinanden; men det trænge vi nu lidet til, som godt og vel er for os Begge.

FRU KIRSTEN

Tilvisse, tilvisse! Men Ingeborg, Bruden, hvor har I hende? Jeg seer hende ei, og Brudepigerne fattes med; skulde hun ikke –

ARNE

Hun følger efter; ret nu maa hun komme. Men – ja, hør, Fru Kirsten! Een Ting vil jeg sige Jer, ligesaagodt først som sidst, skjøndt I sagtens veed det kan jeg tro. Ingeborg har stundom Nykker og Luner – jeg svær Jer til, hun har det, saa vel optugtet hun end kan være.

FRU KIRSTEN spændt

Nu, hvad saa?

(afsides)

Skulde hun ogsaa –

ARNE

Sligt maa I tæmme; mig, som hendes Fader, vil det ikke ret lykkes, men I finder vel Raad.

FRU KIRSTEN

Ei, vær I kun tryg.

(afsides)

Og Olaf som ikke er at see!

HEMMING der har seet ud til Høire

Der kommer Jomfru Ingeborg.

(afsides)

Hvor fager skrider hun forrest i Flokken!

FRU KIRSTEN sagte til sine Svende

I tie vel med vort Ærinde heroppe.

EN SVEND

Det kan I lide paa.

HEMMING afsides, sukkende, idet han fremdeles seer ud til Høire

Lyksalig er Olaf, der skal eie hende!

4de Scene

De Forrige. Ingeborg og Brudepigerne komme over Broen.

INGEBORG endnu i Baggrunden

Hvi løbe I fra mig? Hvad skal det gavne; der bliver dog Intet af, før jeg kommer.

(bemærker Fru Kirsten og hendes Følge)

Fru Kirsten! er I her? see det maa jeg lide.

(raskt i Forbigaaende til Følget)

Min Hilsen til Jer Alle!

(til Fru Kirsten, idet hun seer sig om)

Men Olaf, hvor har I ham?

FRU KIRSTEN

Olaf!

(afsides)

O vee! nu bryder det løs.

ARNE

Ja, forsandt, Olaf! Ha, ha, ha! Jeg maa være blind; godt er det at Bruden seer desbedre; thi ikke har jeg agtet paa at Brudgommen fattedes; men nu skjønner jeg hel vel, hvi det kommer sig at vi mødes her, – det er ham som volder at –

FRU KIRSTEN

Ham – I mener – I veed at –

ARNE

Jeg mener, at Tiden er falden ham for lang dernede i Gildestuen. Jo, jo, jeg mindes nok fra min egen Høitidsdag; dengang var jeg ogsaa ung. Stærkt har det lystet ham at møde Bruden saasnart skee kunde, og saa fik han Jer til at følge med.

FRU KIRSTEN

Stærkt lystede det ham vist at møde Bruden, men –

INGEBORG

Hvad nu?

FRU KIRSTEN

Ikke er Olaf med heroppe.

HEMMING nærmer sig

Ei med!

ARNE

Og hvorfor ikke?

INGEBORG

I sige frem, jeg beder Jer.

FRU KIRSTEN tvungen, spøgende

Forsand, det lader som Bruden ogsaa længes! Følg med, følg med til Bryllupsgaarden, der tænker jeg vel han maa findes.

HEMMING hviskende til Arne

Huusbond! kom ihu, jeg har varet Jer ad.

ARNE mistænkeligt, til Fru Kirsten

Svar først, saa skal vi følge.

FRU KIRSTEN

Nu da, – han er reden sig ud for at jage.

(idet hun vil gaa)

Kom nu, det tager stærkt til at mørknes.

INGEBORG

At jage?

FRU KIRSTEN

Ei! Kan det undre Jer? I kjender vel Visen:

«Den Riddersmand lyster at ride sig i Lunde,

At prøve sine Heste og Hunde!»

INGEBORG

Agter han sin unge Brud saa ringe at han nytter Bryllupsdagene til at vejde Dyr.

FRU KIRSTEN

Nu skjæmter I. Kom med, kom med!

ARNE der imidlertid har holdt Øie med Fru Kirsten og hendes Følge

Nei, vent, Fru Kirsten! Vel tør jeg ikke maale mig med Jer i Kløgt, men Eet skjelner jeg dog klarligen, og det er, at I dølger Jert rette Ærinde heroppe.

FRU KIRSTEN truffen

Jeg! Hvor kan I tro?

ARNE

Paa Store og Smaa kan jeg mærke, at der er Noget I ei vil ud med. I er sært forstemt og dog stiller I Jer an, som I var skjæmtsom tilsinde; men det har ingen Art –

FRU KIRSTEN

Ikke er det nyt, at I tænker ilde om mig og mine.

ARNE

Kan være; men ingentid gjorde jeg det uden skjællig Grund.

(udbrydende)

Saasandt jeg lever, der er Noget I dølger for mig.

FRU KIRSTEN afsides

Hvad vil her følge paa?

ARNE

Jeg lod mig daare af Jer, men nu seer jeg grant nok. I sagde, at I kom for at hilse mig ved Grændseskjællet; hvor vidste I da at vi tog Veien over Fjeldene? Det var Ingeborg som vilde det saa, da vi reiste fra Guldvik, og Ingen kunde melde Jer derom.

(da Fru Kirsten ikke svarer)

I tier, det tænkte jeg nok.

HEMMING dæmpet

Seer I vel, Huusbond! Vil I nu sande mine Ord?

ARNE ligesaa

Ti stille!

FRU KIRSTEN der imidlertid har fattet sig

Nuvel, Herr Arne! ærligt vil jeg tale Jer til; lad saa Lykken raade for Resten.

ARNE

Saa sig da –

INGEBORG

Hvad mener I?

FRU KIRSTEN

Ved Ord og Haandslag er Forliget sluttet mellem os, mange hæderlige Mænd seer jeg her som kan vidne i den Sag. Olaf, min Søn, skulde ægte Jer Datter, hos mig skulde Gildet holdes imorgen –

ARNE utaalmodig

Javist, javist!

FRU KIRSTEN

Skjændsel over den, der bryder sit Ord, men –

ARNE og GJÆSTERNE

Hvad nu! Sig frem!

FRU KIRSTEN

Ikke kan Brylluppet holdes imorgen, som besluttet var.

ARNE

Ikke holdes?

FRU KIRSTEN

Vi maa vente dermed.

HEMMING

Ha, Tort og Skam!

INGEBORG

Ei Bryllup!

ARNE

Forbandet være I, at I sviger mig!

GJÆSTERNE truende, idet Flere trække deres Knive og styrte ind paa Fru Kirstens Folk

Hævn! Hævn! over Liljekransætten!

FRU KIRSTENS SVENDE hæve Øxerne og sætte sig til Modværge

Slaa til! Ned med Mændene fra Guldvik!

FRU KIRSTEN kaster sig mellem de Stridende

Hold inde, hold inde; jeg beder Jer derom. Herr Arne! I høre mig tilende førend I dømmer min Færd.

ARNE der har søgt at berolige sine Frænder, nærmer sig Fru Kirsten og siger med dæmpet Stemme, idet han søger at betvinge det indre Oprør, der dog er synligt hos ham

I forlade mig, Fru Kirsten! jeg var for rap i min Vrede. Havde jeg tænkt mig om, saa maatte jeg vel skjønne, at det Alt tilhobe var Jert Skjæmt; jeg beder Jer, sig mig ikke imod, saa maa det være! Ei Bryllup imorgen, – hvor kunde Sligt hændes! Trænger I Øl og Mjød, skorter det Jer paa SØLV ELLER blommede Linklæder, saa kom I til mig.

FRU KIRSTEN

Ikke er det Fattigmands Huus I gifter Jer Datter ind i, Herr Arne! Mød I frem til Gildet med alle Eders Frænder og Venner, ja, kom med trefold saamange om det lyster Jer, – hos mig skal I finde baade Huusrum og Bryllupskost, saameget I vil tære. Tro aldrig at slig uhæderlig Aarsag kunde hindre mig.

ARNE

I har da skiftet Sind, kanhænde?

FRU KIRSTEN

Ei heller det. Har jeg givet mit Ord, saa er jeg ogsaa rede til at holde det, og det ligesaa gjerne idag som imorgen; thi saa var stedse Sæd og Skik i min Æt. Men i denne Sag staaer det ikke til mig; det skorter paa En –

INGEBORG

Paa En? Paa hvem? Vel skulde jeg mene at naar Bruden er rede saa –

FRU KIRSTEN

Til Brudefærd er To fornødne, Brudgommen saavel som Bruden –

ARNE og GJÆSTERNE

Olaf!

INGEBORG

Min Fæstemand!

FRU KIRSTEN

Ja han, min Søn – inat er han flygtet baade fra Hjem og Brud.

GJÆSTERNE

Flygtet!

ARNE

Flygtet! Han!

FRU KIRSTEN

Saasandt jeg haaber Himlens Naade, jeg har ei Deel deri.

ARNE med indædt Forbittrelse

Og alt imorgen skulde Brylluppet holdes! Min Datter klæder sig i Gyldenskrud, Budsending har jeg skikket Bygden rundt, mine Venner og Frænder stævne langveisfra for at møde frem til Gildet.

(opbrusende)

Ha, agt Jer vel, om Arne fra Guldvik stilles til Spot og Spee for sine Grander; lidet skal det baade Jer, det sværger jeg høit og dyrt.

FRU KIRSTEN

Uskjællig Grund er det I bygger paa, om I kunde tro at –

ARNE

Sig ikke saa, Fru Kirsten, sig ikke saa! Vi To har en gammel Regning at klare med hinanden; det er ikke førstegang at I lægger listige Snarer for mig og mine. Guldviksætten har længe maattet holde for, naar I og Jere Frænder pønsede paa Underfundighed og List! Magten havde vi, vi havde Gods og Penge med; men I var os for snedige. I vidste at lokke os med daarende Ord og Talemaader, – det er Varer som jeg lidet mægter at værdsætte som det bør sig.

FRU KIRSTEN

Herr Arne! I høre mig!

ARNE vedblivende

Grant seer jeg nu, jeg har baaret mig ad, som Manden der bygged’ sit Huus paa Iisflaket: Tøveir kom og saa gik han tilbunds. Men liden Gammen skal I have deraf. Til Jer vil jeg holde mig, Fru Kirsten! I maa svare for Jer Søn, Eder var det som beilede for ham, Eders Sag bliver det at holde det Ord som er givet mig! En Daare var jeg, ja tifold en Daare at jeg slog Lid til Eders glatte Tunge. De, der meente mig det ærligt, varede mig ad, mine Avindsmænd spottede mig; men lidet agtede jeg begge Dele. Jeg tog mine Høitidsklæder paa, samlede Frænder og Venner; med Sang og Leg drog vi til Gildehuset, og saa, – saa er Brudgommen rømt.

INGEBORG

Ikke gaaer jeg til Kirken med ham, der holder mig saalidet værd.

ARNE

Ti stille!

HEMMING sagte til Arne

Jomfru Ingeborg har Ret, bedst er det I bryder Forliget.

ARNE

Ti stille! siger jeg.

FRU KIRSTEN til Arne

Vel maa Jert Sind fyldes med Harm og Vrede; men holder I mig svigfuld i Hu, da gjør I mig Uskjæl, mere end billigt kan være. I mener der føres en underfundig Leg med Jer; men sig mig, hvad skulde friste mig og min Søn til Sligt? Har han ikke Ingeborg kjær; hvor kunde han kaare sig en bedre Brud? Er hun ikke vakker og djærv? Er hendes Fader ikke rig og mægtig? Nævnes ikke hendes Slægt med hæderlige Ord, saalangt den er kjendt?

ARNE

Men hvor kunde saa Olaf –

FRU KIRSTEN

Den Lod jeg har fristet er værre end I mener. I vil ynke mig og ikke vredes naar I faaer det at høre. – Fra Solen randt imorges har jeg nu færdedes heroppe for at finde ham igjen.

ARNE

Heroppe?

FRU KIRSTEN

Ja, heroppe, for I maa da vide – I vil ræddes derved – men ligegodt, – Olaf er bjergtagen!

GJÆSTERNE

Bjergtagen!

INGEBORG paa samme Tid

Fri mig Gud!

ARNE

Hvad siger I, Fru Kirsten?

FRU KIRSTEN

Han er bjergtagen! Ei, kan det være andet. – For tre Uger siden da Fæstensøllet var drukket paa Guldvik, kom han ikke hjem før langt ud paa den næste Dag. Bleg var han og stur og stille med, som jeg aldrig før havde seet ham. Saadan gik nu Dagene, lidet talte han, i Sengen laa han for det meste og vendte Hovedet ifra; men led det tilkvelds, da var det ret som en sælsom Uro kom over ham, da sadlede han sin Hest og red fra Gaarden, langt op i Lierne; men der var Ingen som turde følge ham og Ingen vidste hvor han videre drog hen. Tro mig, det er onde Vætter som har koglet hans Sind; stor er den Magt de øve herinde; fra den Tid den store Landfarsot gik over Bygderne var det aldrig ret trygt her i Fjeldet; der gaaer jo fast ingen Dag uden at Sæterjentene hører sælsomt Spil og Strengeleg, skjøndt intet Menneske færdes der hvor det kommer fra.

ARNE

Bjergtagen; skulde Sligt være tænkeligt.

FRU KIRSTEN

Give Gud det ikke var; men ei kan jeg mere tvivle derpaa. Tre Døgn er det nu siden han sidst var hjemme.

ARNE

Og intetsteds har I spurgt hvor han færdes?

FRU KIRSTEN

Ak nei, det er ikke saavel. Heroppe saae en Skytte ham igaar; men han var vild og sky som Renen; alleslags Urter havde han plukket, og dem strøede han ud for sig hvor han gik og stod, og alt imens hviskede han sælsomme Ord dertil. Saasnart det blev mig sagt drog jeg ud med mine Folk, men vi har Intet fundet.

INGEBORG

Og Ingen traf I som kunde sige Jer –

FRU KIRSTEN

I veed jo, Lien ligger øde.

ARNE der har faaet Øie paa Thorgjerd som stiger op fra Elven

Der kommer dog En, ham vil jeg spørge ad.

HEMMING ængstelig

Huusbond! Huusbond!

ARNE

Hvad nu?

HEMMING

Lad ham gaa; seer I ikke hvem det er.

GJÆSTERNE og FRU KIRSTENS SVENDE hviskende mellem hverandre

Thorgjerd Spillemand! Den gale Thorgjerd!

INGEBORG

Han har lært Nøkkens Sange.

HEMMING

Lad ham gaa, lad ham gaa!

ARNE

Ei! om han saa var Nøkken selv –

5te Scene

De Forrige. Thorgjerd (er imidlertid gaaet henimod Udkanten til Venstre; ved Arnes sidste Ord vender han sig pludselig som om han var bleven tiltalt).

THORGJERD idet han træder et Par Skridt nærmere

Hvad vil Du mig?

ARNE studsende

Hvad er det!

HEMMING

Der kan I høre!

ARNE

Lad mig raade.

(til Thorgjerd)

Vi søge Olaf Liljekrans, har Du mødt ham herinde idag?

THORGJERD

Olaf Liljekrans?

FRU KIRSTEN

Nu ja, Du kjender ham vel.

THORGJERD

Er det ikke en af de onde Mænd derude fra Bygderne?

FRU KIRSTEN

Onde?

THORGJERD

Der er de Alle onde! Olaf Liljekrans bander Smaafuglen, naar den synger paa hans Moders Stuetag.

FRU KIRSTEN

Du lyver, Spillemand!

THORGJERD med et listigt Smiil

Da er det godt for ham.

ARNE

Hvi saa?

THORGJERD

I spørger om Olaf Liljekrans? Er han vildfarende herinde? Søger I efter ham, men kan ikke finde ham?

FRU KIRSTEN

Ja, ja!

THORGJERD

Da er det godt for ham; – var det Løgn jeg sagde, saa har han ingen Nød.

INGEBORG

Sig frem hvad Du veed!

THORGJERD

Seent blev jeg da færdig!

(ondskabsfuldt)

Alfer og Vætter raade herinde. Vær I trøstige! Finde I ham ei, saa er han i Alfernes Leg; de lide godt den, der har Smaafuglen kjær og Olaf sagde I jo – Drag hjem, drag kun hjem igjen. Olaf sidder i Bjerget, han har ingen Nød.

FRU KIRSTEN

Forbandede! at Du siger Sligt!

THORGJERD med et forvildet Udtryk og halvt for sig selv

Jeg var mig engang en Ungersvend,
Jeg sov under grønnen Li.
Det var sig alt ved de Midnatstider,
Da kom der Alfepiger ni!
– Som Maanen skinner i disig Kveld,
Som Morild i dyben Vand,
Saa lyste de fagre Trolddomsmøer,
Der de dandsed’ ved Elvens Rand.
De gav mig Hornet med Glemselsdrikken,
Tregange maatte jeg det tømme, –
Og derfor sidder jeg i Haugbondens Hal
Og drømmer saa fagre Drømme.

(paa engang ligesom opvaagnende; til de Øvrige)

Den Vise kan Olaf Liljekrans synge naar saa skal være, – tro I mig. – Farvel!

(gaaer)

ARNE til Fru Kirsten

Agt ei paa det han siger.

THORGJERD nærmer sig atter

Nu gaaer jeg for at spille op. Olaf Liljekrans sidder i Bjerget, der skal hans Bryllup staa. – Gale Thorgjerd maa være med, han kan faa Bord og Bænke til at dandse, saa saare han rører ved sin Fælestreng. Men I, agt Jer vel, drag hjem igjen; her er ikke godt for Jer; har I ikke hørt hvad der siges:

Jeg veed forvist saa ven en Dal,
Alfer monne raade derinde!
Du vogte Dig vel, naar de Alfer lege,
De mægte din Hu at binde.
Du agte Dig vel, naar de Alfer lege,
De drage Dig i Legen ind;
Og Alt hvad Du seer og hører der,
Det gaaer aldrig meer af dit Sind.
(pludselig udbrydende med vild Glæde)

Men her er jo Bryllupsfolk med, – ha, ha! Hver Kvinde har sin bedste Stak, hver Mand har sin bedste Kofte paa, – nu skjønner jeg. Olaf Liljekrans er Brudgom i Bygden med, han har sig en Fæstemø der ogsaa! Ja Sligt har I vel spurgt før! Jeg veed nu engang, – det er mange Aar siden – men jeg mindes det vel.

(vedbliver efter et Øiebliks Pause, stedse mere og mere forvirret)

Herr Alvar havde liden Ingrid fæst’,
Hun var sig en Mø behænde;
Med Gammen og Leg drak de hendes Bryllup,
Tre hellige Dage til Ende.
Og Bruden var baade flink og fiin,
Hun dandsed’ mellem Gjæsternes Flok,
Det var sig Nøkken, den ondeVætte,
Sad han paa Sengestok,
Sad han som en Spillemand paa Sengestok
Og slog de forlokkende Strenge!
Da dandsed i Ring baade Bord og Bænke,
Saa let som Tærner og Drenge. –
Og Nøkken han gik sig af Stuedøren ud,
Det baader lidet at dølge –
Og alt som han spilled paa Fælestreng
Monne Bruden efter ham følge!
(vildt, triumpherende)
Trolddomsbunden stod Ridder og Svend,
Brudgommen saae sig ud saa vide;
Nøkken redte liden Ingrids Seng –
Hendes Brudeseng i Elven hin stride.
(bliver pludselig stille og siger sagte)

Den Vise glemmer jeg aldrig! – – – Men gaa I hjem, det tager til at kvældes og er Solen nede saa hører Skoven de Andre til. Farvel! Jeg bringer Bud og Hilsen til Olaf, der han sidder – i Bjerget!

(gaaer ind i Lien tilvenstre)

6te Scene

De Forrige, undtagen Thorgjerd.

ARNE til Fru Kirsten

Han lyver! tro ham ikke!

HEMMING

Men det er dog Sandhed det med Bruden som blev borte paa Bryllupskvælden.

ARNE

Ei, det var for mange Aar siden, nu hænder ikke Sligt mere! Men Alle vil vi hjælpes ad med at lede ham op.

INGEBORG

Ikke blev det sjunget for min Vugge, at jeg skulde løbe om i Skov og Mark for at finde min Brudgom igjen.

ARNE

Ti stille!

INGEBORG

Er han koglet i Fjeldet, saa lad den tage ham, som har gjort det; jeg agter ikke at dele min Fæstemands Hu og Hjerte.

HEMMING sagte og inderligt

Herren signe Jer for de Ord!

INGEBORG med et stolt, afvisende Blik

Hvad nu?

ARNE

Vil Du tie, siger jeg.

(til Gjæsterne)

Rask nu, mine Frænder! Spreder Jer ad, søger efter ham i hver Aas, i hver Haug! Afsted! Retsaa! Imorgen drikke vi Bryllup!

Gjæsterne og Fru Kirstens Følge gaa i forskjellige Grupper ud til begge Sider.

ARNE sagte til Fru Kirsten

Han maa findes! Det vilde volde mig evig Skam om Brylluppet –

FRU KIRSTEN

Følg med, følg med!

INGEBORG sagte til Hemming, der staaer nedslaaet

Hvi gaaer Du ikke med de Andre? Bedre var det, at Du skafte mig min Fæstemand igjen, end at Du staaer her og signer mig for Ord, som jeg lidet mener.

ARNE ved Udgangen

Kom, kom!

INGEBORG til Hemming, der vil gaa

Vent, Hemming! Fæst mine Skospender!

Fru Kirsten og Arne gaa ud til Venstre.

7de Scene

Ingeborg. Hemming.

INGEBORG rækker Foden frem

See der, spænd den vel til!

Hemming knæler ned og gjør som hun byder.

INGEBORG medens han er beskjæftiget dermed
Herr Hjalmar seiled til Sjællands Ø,
Der lod han sit unge Liv;
I Høienloftssal sad alt imens
Skjøn Ingeborg, hans væne Viv!
(idet hun flytter den anden Fod frem)
Der, spænd mig ogsaa den fast!
(vedbliver at nynne)
Og der hun fik det klagelige Bud,
Da blev hun saa sorrigfuld og mod,
At Bæltet sprængtes om hendes Midje,
Og Sølvspenden brast om hendes Fod!

Saadan gik det mig med, da jeg fik det Bud om min Fæstemand, at Vætterne havde lokket ham;

(idet hun speider efter hvad Indtryk det vil gjøre paa Hemming)

Det er derfor mine Spænder brast!

(utaalmodig, da han Intet forraader)

Hører Du, Hemming! jeg siger det er derfor –

HEMMING fremdeles beskjæftiget som før

Ja, ja, jeg hører nok!

INGEBORG

Du hører, Du hører, – det skulde Ingen see paa Dig! Nu, hvorfor bøier Du Hovedet? Er der gaaet Dig Noget imod?

HEMMING

Kræver I, at jeg ærligt skal sige Jer –

INGEBORG

Javist, gjør jeg.

HEMMING

Saa maa I da vide –

INGEBORG hurtigt

Aa nei, det trænges ikke.

Hun fjerner sig nogle Skridt; Hemming reiser sig.

INGEBORG nynner, idet hun betragter ham med skjult Drilleri

Og der hun fik det klagelige Bud,
Da blev hun saa sorrigfuld og mod,
At begge hendes Øine brast derved,
Og Blodet sprang fra Hjerterod.
(henkastende)

Ja, saadan gik det nu ikke med mig; men det tør vel komme –

(vender sig pludseligt om mod ham, heftigt)

Og saa siger han, «Herren signe Jer for de Ord», ret som om –

HEMMING

Ak, Jomfru Ingeborg! engang var I mig saa god; men nu, siden I er bleven stor og fuldvoxen Jomfru – og meest kan jeg tro siden I gav Jert Fæstensord –

INGEBORG

Hvad saa?

HEMMING

Aa nei, Intet! –

(Pause)

Kan I mindes, vi har været heroppe engang før?

INGEBORG kort

Jeg mindes aldrig!

HEMMING

I var løbet efter Jer brogede Gjed og jeg skulde nu følge Jer som jeg altid pleiede, – ja, det er længesiden, men jeg kommer det ihu, som om det var idag; lige dernede ligger Myren som –

INGEBORG nærmer sig

Var det dengang vi hørte Bjørnen?

HEMMING

Ja, ret dengang.

INGEBORG stedse mere og mere ivrig

Jeg fandt Gjeden igjen.

HEMMING

Nei, det var mig, som fandt den først.

INGEBORG

Ja, ja, saadan var det; deroppe under Uren.

HEMMING

Og saa tog I Jert Strømpebaand.

INGEBORG

Og bandt den.

HEMMING

Ja, for vi skulde sanke Jordbær.

INGEBORG

Derborte i Bakken, ja! Og Du havde gjort en Næverskrukke til mig.

HEMMING

Men saa var det vi hørte –

INGEBORG

Bjørnen, ha, ha, ha! Vi maatte over Myren, der hvor den var blødest, –

HEMMING

Og saa tog jeg Dig paa Armen.

INGEBORG

Og sprang med mig fra den ene Tue til den anden.

(leende)

Hvor rædde vi var, begge To!

HEMMING

Ja, jeg var nu meest ræd for din Skyld.

INGEBORG

Og jeg for din – –

(standser pludselig og vedbliver at betragte ham, idet hendes Ansigt antager et bydende og krænket Udtryk)

Hvad er det Du her staaer og siger? Hvorfor gaaer Du ikke? Sømmer det sig at tale saa til din Herres Datter? Gaa, gaa, Du skulde jo finde min Fæstemand!

HEMMING

Ak, jeg glemte Jer Fæstemand, jeg glemte at I er min Herres Datter.

INGEBORG

Finder Du ham, saa lover jeg Dig en baldyret Trøie til Juul, saa glad bliver jeg derved.

HEMMING

Jeg vil ingen Trøie have; jeg tjener Jer hverken for Guld eller Sølv, hverken for Kost eller Ridderklæder. Men nu gaaer jeg; hvad jeg mægter, det skal jeg gjøre, naar jeg veed det glæder Jer.

INGEBORG der er stegen op paa en Steen, hvor hun plukker nogle blomstrende Hæggekviste

Hemming! hvor rig er min Fæstemand?

HEMMING

Hvor rig han er, skal jeg ikke kunne sige; men om hans Faerfader hedder det i Visen:

Han mægter at klæde i Gyldenskrud,

Vel hundrede Terner til sin Brud!

Saa mægtig er nu vel ikke Olaf Liljekrans, men han eier dog baade Gaard og Grunde.

INGEBORG fremdeles beskjæftiget

Og Du, hvad eier Du?

HEMMING sukkende

Min Armod, det er det Hele!

INGEBORG

Det er ikke meget, Hemming!

HEMMING

Nei, det er ikke meget, Jomfru Ingeborg!

INGEBORG nynner, bortvendt fra ham, uden at forandre Stilling, og beskjæftiget som før

Saalidet monne mit Hjerte stunde

Til ham som eier baade Gaard og Grunde!

Langt bedre huer mig den fattige Svend,

Til ham staaer min Tanke, han er min Ven!

HEMMING i høieste Glæde

Ingeborg! nei, er det sandt som Du siger, da maa jeg tifold prise min Armod.

INGEBORG vender Hovedet om og siger koldt

Jeg skjønner Dig ikke; det jeg sang var kun en gammel Vise.

(stiger ned fra Stenen med Hæggekvistene i Haanden og nærmer sig, idet hun betragter ham stivt)

Men jeg kjender en Vise til, og den vil jeg sige for Dig:

I Kongens Gaard stander Gangeren god;
Den Beiler som eier en Ridders Mod,
Han skoer den Gule, han skoer den Graa,
Den Rappeste lægger han Sadlen paa!
Han løfter sin Brud paa Gangerens Ryg,
Hun følger ham villig, hun følger ham tryg.
Han rider sig med hende saa langt under Ø,
Med ham vil hun gjerne baade leve og dø!

HEMMING som ude af sig selv

Ingeborg, Ingeborg! da skal Intet skrække mig mere! Ei, at Du har en Fæstemand, ei at Du er min Huusbonds Datter; – ja, saasandt jeg lever, jeg røver Dig endnu inat!

INGEBORG heftigt, idet hun stedse kjæmper med et frembrydende Smiil

Hjælpe mig Gud! hvordan er det fat med Dig? Hvad er det Du tænker paa? Vil Du røve din Herres Datter? Du maa være syg eller gal, siden Du kan falde paa Sligt! Dog, det skal være glemt – for denne Gang. Gaa nu! og tak Himlen at Du slap saa let; thi vel har Du fortjent et Rap –

(løfter Kvistene, men lader dem synke og siger med forandret Stemme)

– og min røde Guldring – see der, tag den!

(tilkaster ham en Ring, som hun har trukket af Armen og iler hurtigt ud til Venstre)

8de Scene

Hemming. Strax efter Olaf Liljekrans (fra Baggrunden. Maanen staaer op).

HEMMING
Den gyldne Ring, den har hun mig skjænket,
Saa er hun mig endnu baade huld og god!

Hun meente det ikke, det var Skrømt naar hun lod

Som hun var saa bitterlig krænket.

Alt vil jeg friste, Alt tør jeg vove!

(nedslaaet)

Og dog, jeg er jo saa fattig en Svend,

Og imorgen skal hun føres for Alteret hen!

(raskt)

Men Brudgommen færdes i de vilde Skove;

O, hvis han aldrig mere kom igjen!

(vil ile ud, men standser med et Udraab)

Olaf! der er han!

Olaf kommer langsomt frem mellem Klipperne i Baggrunden. Han gaaer drømmende, med blottet Hoved og Hænderne fulde af Blomster som han sønderriver og strøer paa Veien; hans hele Færd bærer under det Følgende Præg af en forvirret Tilstand.

OLAF uden at lægge Mærke til Hemming
Kunde jeg raade
De sælsomme Ord, den forvildende Gaade!
(vil gaa ud til Venstre)

HEMMING

Herr Olaf! Herr Olaf! hvor gaaer Eders Vei?

Saa hør dog, Herr Olaf!

OLAF halvt opvaagnende

Hemming! er det Dig!

Du standse mig ikke!

HEMMING
Hvad ligger Jer paa Sinde,
At I færdes tre samfulde Dage herinde?
(betragter ham nærmere)
Hvad øver I der for sælsom en Leg, –
Eders Kind er hvid, eders Pande er bleg!

OLAF
Du maa ikke undres hvi min Kind er hvid,
Tre Nætter har jeg stridt saa sær en Strid;
Du maa ikke undres hvi min Pande er bleg,
Tre Nætter har jeg været i Alfeleg.

HEMMING

Gud staa os bi!

OLAF

Jeg er syg, jeg er svimmel!

Jeg kan ikke mindes hverken Jord eller Himmel!

HEMMING ængsteligt

Hr. Olaf! følg med til Jer Moders Gaard!

OLAF
Min Moders Gaard! Hvor er det den staaer?
Her tykkes det mig, jeg har hjemme!
Skoven er bleven mit Fædrenehuus,
Grantoppens Kvæder og Elvens Suus
Kan jeg bedre forstaa, end min Moders Stemme.
(med stigende Henrykkelse)

Ei sandt, her er fagert! Ei sandt, her er stille!

Seer Du, min Høisal er smykket til Gilde,

Seer Du de tindrende Perler smaa!

(heftigt, idet han griber ham i Armen)

Staa stille, Hemming! her maa Du ikke gaa!

Du træder paa de blinkende Rader.

HEMMING
Det er kun Maanen som skinner paa
Alle de duggede Blade!

OLAF

Jeg siger forsandt, det er Perler smaa!

(lyttende)

Hør, Hemming! kan Du mine Spillemænd forstaa?

Kan Du høre det lokkende Kvæde?

HEMMING

I feiler, det er Elven som suser dernede.

OLAF
Jeg siger forsandt, det er Spil og Sang,
Jeg kjender den klagende Strengeklang.
Hemming! see hid! Kan Du see de hvide
Jomfruer hist som i Dandsen skride?

HEMMING

Ei, Herre! det er kun Taager som glide

Ned over Elven. –

(afsides)

Hjælpe mig Gud!

OLAF

Det er Bryllupstærner; snart kommer min Brud!

HEMMING

Eders Brud! I veed da –?

OLAF vedblivende
Naar Dagen gaaer under,
Naar Skyen blegner og Fuglen blunder,
Da kommer hun hid saa ung og prud!

HEMMING korser sig

Alle hellige Mænd! saa er det dog sandt!

OLAF

Veed Du hvornaar jeg først hende fandt?

Jeg red fra Guldvik en Aften silde,

Det bæres mig for, der var holdt et Gilde.

Mit Sind var tungt, mit Hjerte var klemt!

Noget havde mig krænket; hvad det var, har jeg glemt.

Jeg red mig alene op under Li,
Ved Midnatstider kom jeg Elven forbi,
Da lød det som en klingende Harpestreng,
Det gik som en Slaat over Mark og Eng,
Det hørtes som et lokkende, klagende Kvæde,
Jeg folded’ mine Hænder, jeg prøved at bede,
Men Tungen svigted og Tanken med;
Mig Tonerne fristed’, jeg maatte afsted.

Snart klang det som Graad og snart som Latter,

Snart lød det som Lyst og snart lød det atter
Som var der et bristende Hjertes Nød,
Som var der en Dødsens Vee og Vaande
Lagt i det koglende Kvæde, der flød

Lig en Strøm omkring mig! – Knapt kunde jeg aande!

Saa sært forvildet blev Sands og Sind;
Det var som om baade stærke og milde
Magter drog mig i Lien ind,
Jeg maatte herop om jeg end ikke vilde.
Og stedse det lokked’ og lød paa min Vei;
Hvorlangt jeg red, det mindes jeg ei.

HEMMING afsides

Og Bruden som Spillemanden fortalte om, hun maatte jo ogsaa følge –

OLAF
Da standsed’ min Fole, jeg vaktes derved,
Jeg saae mig om med undrende Blikke;
Hvor var der fagert og vént! Men det Sted
Jeg var kommen til, kjendte jeg ikke!
Jeg stod i en Dal; – Skygge og Fred
Var drysset som Dugg derover!
Maanen legte ved Kjærnets Bred,
Det var som den lo, naar den dukked’ sig ned
I de svale, trillende Vover!
Mit Hoved var tungt, min Hu var mod,
Mig længedes efter at blunde;
Jeg lagde mig ned ved en Linderod
I de væne, hviskende Lunde!

HEMMING

Herr Olaf! Herr Olaf! Hvor turde I friste Sligt?

OLAF vedblivende
Saa kom jeg i Alfekvindernes Dands;
Den Fagreste mellem dem bød mig en Krands
Af Vaarklokker blaa, af Vandliljer hvide;
Hun saae mig i Sjælen med Øine saa blide,
Hun hvisked’ i mit Øre et gaadefuldt Ord,
Som aldrig gaaer mig af Minde:
«Olaf Liljekrans! veed Du hvor Lykken groer,
Veed Du, naar Fred for Dig er at vinde?
Mellem alle de Urter smaa paa Rad
Maa Du den Fagreste finde,
Og plukke den sønder, Blad for Blad,
Og drysse den ud for alle Vinde,
Da – først da skal Du Lykken finde!»

HEMMING

I har sovet og drømt!

OLAF

Fra denne Stund

Det blev mig for trangt i min Moders Stue!

Gjennem Ur, over Hei, til den fagre Lund

Stævned’ jeg op med Piil og med Bue!

Der mødte jeg Alfepigen igjen.

HEMMING træder forbauset tilbage

Hvad nu, har I vaagen fundet –?

OLAF
Min Fæstensring tog jeg og skjød med den
I Luften over hendes Hoved hen;
Nu er hun for evig bundet!

HEMMING

Og det er Bruden I venter her?

OLAF

Det er Bruden, snart er hun nær!

HEMMING afsides
Hans Sjæl er hildet, hans Sind er sygt;
Alt skal Fru Kirsten vide!
(høit)
I tør da færdes foruden Frygt
Heroppe?

OLAF
Her er det godt og trygt
At vugges i Drømme blide!

(gaaer langsomt ind mellem Klippestykkerne i Forgrunden til Høire)

HEMMING
Alt imorgen skal hans Bryllup staa,
Men sin Fæstemø agter han lidet paa,
Lidet veed han at hun er nær,
Og mindre at hun har en Anden kjær! –
Han færdes forvildet i Skoven omkring,
Og mig gav Ingeborg den gyldne Ring!
Hvad jeg har seet skal hans Moder kjende;
Alle Helgene veed hvor dette skal ende!
(gaaer ud til Venstre)

9de Scene

Olaf Liljekrans (træder atter ind fra Høire).

OLAF idet han sønderriver nogle Blomster som han har plukket udenfor

«Mellem alle de Urter smaa paa Rad
Maa Du den Fagreste finde;
Og plukke den sønder, Blad for Blad,
Og drysse den ud for alle Vinde, –
Da – først da skal Du Lykken finde!»
Jeg faaer ikke Fred for de sælsomme Ord.
Den fagreste Urt? Hvor er det den groer?

Hvorpaa skal den kjendes? Er dens Fagerhed lagt

I Duftens Sødme, i Bladenes Pragt?

Hvad heller er den lagt i lønlige Kræfter,

Som jeg aldrig kan finde, om jeg speider derefter?

Saalunde eier jo mangt et Sværd
Under Klingens Rust et kosteligt Værd,
Saalunde kan jo en Harpe hænge
Glemt i en Krog, Ingen derpaa giver Agt,
Og dog kan Alverdens forlokkende Magt
Være gjemt i de støvede Strænge.

10de Scene

Olaf Liljekrans. Alfhild (fra Baggrunden. Hun er phantastisk klædt og smykket med Løvflætninger og Blomster; ængsteligt seer hun sig om, indtil hun opdager Olaf og iler ham da glad imøde).

ALFHILD

O, bliv, bliv! gaa ikke fra mig!

OLAF ligesom pludselig belivet

Alfhild! min unge, deilige Brud!

ALFHILD

Olaf! min fagre Ridder! Det blev mig for tungt at vente, jeg maatte gaa Dig imøde!

OLAF

Men sig mig, hvi frygter Du stedse for at komme hid?

ALFHILD

Jeg har jo sagt Dig, udenfor Dalen kom jeg ingensinde før Du gjæsted’ mig. Min Fader har sagt at onde Magter raade herude; kun derinde mellem Bjergene kunde jeg færdes tryg og trøstig! O, lad raade hvad Magter der vil, Du er her, det er nok for mig! Kom, lad mig see Dig ind i Øinene! Ja, ja, jeg har Dig igjen!

OLAF

Har mig! Ak ja, Alfhild! Du listelige, Du deilige Kvinde, vel har Du mig igjen! Mit Sind har Du koglet saa dybt, saa dybt; før mig hvorhen og saa langt Du vil, i Bjerget, dybt under Hauen, i den grønne Græsvold, hvor Slaat og Sang klinge saa lifligt ved Kvældstid, paa Elvens Bund, dybt under Fossen, hvor der er Harper for de store, klagende Kvæder; hvor dit Hjem er, der er jeg rede til at færdes!

ALFHILD

Hvi taler Du saa? Vel maa Du vide bedre, end Du der siger. – Vætter og Alfer raade i Haug og Fjeld og paa Elvens Bund boer Nøkken, det har Fader sagt. Mener Du jeg er en Alf eller –

OLAF

Du er den Fagreste i Verden; vær for mig hvad Du vil, naar Du kun er min!

ALFHILD smilende

Var jeg Alfekvinde, forsandt, jeg siger Dig, da skulde det gaa Dig ilde!

OLAF

Mig!

ALFHILD

Ja, Dig! Hvor Du red paa din enlige Sti, skulde jeg træde Dig imøde, Glemselsdrikken skulde jeg række Dig af det gyldne Horn, jeg skulde kogle mine Kunster deri, saa Du glemte Himmel og Jord, glemte hvor Du var født og baaren, hvad Navn Du lød og hvor dine Frænder færdes, kun Et skulde Du mindes, et Eneste skulde fylde din Hu og din Tanke.

OLAF

Forvist, da er Du Alfekvinden! Thi fra den første Stund har Du saalunde koglet dine Kunster for mig.

ALFHILD

Har jeg?

OLAF

Gjennem Lien red jeg, dybt dernede hvor Elven løber, – det var Nat, sælsomt lød Sange og klagende Kvæder rundt om mig – – –

Forvildet blev mig min Sti, jeg kom langt, langt ind mellem Bjergene, jeg fandt den deilige Dal, hvor ingen Fod har traadt, hvor intet Øie har forlystet sig før mit – – – –

Tungt faldt en Slummer paa mig derinde, men Alfekvinderne legte imens og de drog mig ind i Legen – – – –

Men da jeg vaagnede var der Bedrøvelse i mit Sind; hjemad red jeg, men dernede kunde jeg ikke trives mere; det bares mig for som jeg havde glemt efter mig det Rigeste og Bedste i Livet, som om en herlig Skat var mig beskaaret, ifald jeg kun søgte og fandt den – – – –

Til Dalen maatte jeg op, før var der ikke Fred for mig – – – –

Du kom mig imøde, fager og varm som i denne Stund; jeg greb din Haand, jeg saae Dig ind i Øiet – Himmel og Jord, Alverdens Deilighed var i dit Øie! – – – –

Da glemte jeg Venner og Frænder! – – – –

Jeg kom der næste Nat, jeg favnede din Midje, jeg krystede Dig til mit Bryst, Himlens Herlighed var i dit Favntag – – – –

Da glemte jeg mit Christen-Navn og mine Fædres Hjem. – – –

Og jeg kom den tredie Nat, jeg maatte komme, jeg kyssede dine røde Læber, mine Øine aad sig ind i din Sjæl – Mere end Alverdens Herlighed var deri! Jeg glemte mere end Gud og Hjem, mere end Himmel og Jord, jeg glemte mig selv!

(styrter ned for hende)

Alfhild! Alfhild!

ALFHILD

Er det en Glemselsdrik, det som Du der nævner, da har jeg koglet mig selv dermed. Mig er det gaaet som Spillemanden, der lærte Nøkkens Kvæder, for at kogle sin Hjertenskjær; – han koglede og koglede saalænge til Kogleriet omspandt hans eget Sind og han aldrig kunde vinde sig ud deraf.

(standser og bliver tankefuld staaende)

OLAF idet han reiser sig

Hvad grubler Du over?

ALFHILD

Høit paa Fjeldet er en Styrtning, saa brat at end ikke Ørnen kan fæste sin Klo deroppe; der staaer en enlig Birk, ilde trives den og fattig er den paa Løv; men den bøier sine Grene nedad imod Dalen som ligger langt borte; det er som den længedes efter sine Søstre i den friske, frodige Lund, som om den higede efter at plantes ind i det solvarme Liv dernede – – – –

Som Birken paa Fjeldet saa var mit Liv, jeg længedes udad, efter Dig længedes jeg i lange, lange Tider, før jeg vidste Du var til. Dalen blev mig for trang, men jeg vidste ikke at der bag Fjeldene var en anden Dal som min derinde. Ridderne og Fruerne som gjæstede mig hver Nat, var mig ikke nok og de sagde mig Intet om Livet derude!

OLAF

Ridder og Fruer? Du har jo sagt mig at Ingentid mødte Du Nogen derinde.

ALFHILD

Ingen som Du! Men hver Kveld sang min Fader sine Viser for mig og naar det blev Nat og mine Øine lukkedes, da kom de og gjæstede mig, Alle de, der leve i min Faders Viser. Freidige Riddere, fagre Kvinder vare blandt dem, de kom med Falk paa Haanden, ridende paa stolte Gangere. Paa Engen dandsede de, Lyst og Skjæmt lød rundt om, hvor de færdedes; Alferne lyttede tyst fra hver en Blomst og Fuglene fra Grenen, der de var sovet ind. Men naar Dagen randt, da var de Alle borte, eensom gik jeg, jeg pyntede mig med Blomster og med grønne Blade; thi jeg vidste, at næste Nat vilde de komme igjen. Ak, det Liv var mig dog ikke nok; en mægtig Længsel fyldte mit Bryst, aldrig var den blevet stillet om ikke Du var kommen!

OLAF

Du nævner din Fader; ingentid saae jeg ham derinde!

ALFHILD

Kun sjelden kommer han nu, han var der ei fra den Kvæld vi først mødtes.

OLAF

Men sig mig, hvo er han?

ALFHILD

Du har sagt mig at Du red en Sommernat i Lien, der hvor Elven løber; der hørte Du sælsomme Sange, som Du kun halvt forstod, men som dog mane og mane Dig, saa Du aldrig glemmer dem.

OLAF

Javist, javist!

ALFHILD

Da har Du hørt min Faders Sange! Det er ved dem jeg er voxet op. Forsandt heller ikke jeg har forstaaet dem tilfulde; de tyktes mig at være den dyreste Skat, at være Livet selv; nu gjælde de Lidet for mig; de er mig kun et Bud om al den Herlighed som skulde komme. I dem Alle var der en fager Ridder; ham tænkte jeg mig som det Bedste og Herligste i alle Dale, det Bedste og Herligste saalangt Fugl kan flyve, saalangt Sky kan stævne. Olaf! det var Dig, jeg kjender Dig vel igjen! O, Du maa fortælle mig om dit Hjem, om den fjerne Dal, Du kommer fra; rigt og lyst maa det være derude; did maa det være mine Fugle drage hen ved Løvfaldstid; thi naar de atter gjæste mig, da har de saameget sælsomt at fortælle, saa mangt et Under at synge om, at alle Urter sprætte og blomstre derved, alle Træer grønnes, og den store, deilige Sol staaer tidlig op og gaaer seent til Hvile, for ret at lytte til alle de fagre Eventyr og Sange. Men lidet fatter jeg af Alt hvad de fortælle, Du maa tolke det for mig, Du maa klare for mig Alt hvad der spørger og kræver Svar i mit Bryst.

OLAF

Lidet er jeg det mægtig, Du spørger om mit Hjem. Mit Hjem? Har jeg havt et andet Hjem end her, da mindes jeg kun ringe Ting deraf. Det er mig Alt som en taaget Drøm, der glemmes i den Stund vi vaagne. Dog, kom! langt dernede ligger en Bygd, der bæres det mig for, at jeg færdedes før jeg saae Dig, der bæres det mig for at mine Frænder bo. Hører Du hvor Elven maner og suser, lad os følge den; ude paa Kanten, ved Fossefaldet, der kan vi see over Bygden, hvor jeg – engang hørte hjemme. Kom, kom!

ALFHILD

Men tør jeg –

OLAF

Følg trøstig, jeg skal værne om Dig!

ALFHILD

Jeg er rede; jeg veed det jo nok, selv om jeg ikke vilde; følge Dig maa jeg hvor Du færdes.

De gaa ud til Høire.

CHOR AF BRUDEFOLKET OG FRU KIRSTENS FØLGE fjernt fra Skoven til Venstre

Du agte Dig vel, Du fri din Sjæl

Fra listige Alfer i Lunden!

11te Scene

Fru Kirsten og Hemming (komme ind fra Venstre).

HEMMING

Her var han; – see – nei, nu er han borte!

FRU KIRSTEN

Og han sagde, at han ventede paa Bruden som skulde komme?

HEMMING

Ja, men hvem han mente kunde jeg ikke ret blive klog paa; thi hans Tale var sælsomt forvildet. Ingeborg mente han ikke, det er vist.

FRU KIRSTEN

Stille, gode Hemming! stille med det han har sagt! Velgjort var det at Du lod mig alene vide han var her. Rigelig skal Du lønnes derfor, men først maa vi finde ham fat –

HEMMING idet han seer ud til Høire

See, see der, i Maaneskinnet, paa Bakken ved Elven, – ja, forvist troer jeg – –

FRU KIRSTEN

Stille, stille, det er Olaf!

HEMMING

Der er To; en Kvinde staaer hos –

FRU KIRSTEN

Alle gode Aander!

HEMMING

Han viser udover Bygden, som om – der gaaer de Begge!

FRU KIRSTEN

Hent Herr Arne og vore Folk! Vi vil mødes her; jeg bringer Olaf hid!

HEMMING

Men tør I ogsaa –?

FRU KIRSTEN

Gjør som jeg siger; men ti vel med det Du har hørt og seet. Du kan sige, at Olaf drog herop for at jage Reen og Bjørn og at han foer vild paa Fjeldet.

HEMMING
I kan lide paa mig, Fru Kirsten!
(gaaer ud tilvenstre)

FRU KIRSTEN

Skulde det da være sandt? Skulde onde Vætter have faaet Magt over ham? Ei, Sligt kan jeg bilde Arne fra Guldvik ind, men lidet troer jeg det selv; – og dog siges der, at det tidt nok hændte i fordums Tider. Men det er nok Alfekvinder af Kjød og Blod som – – Der stiger han ned til Elven, jeg maa rappe mig!

(gaaer ud til Høire i Mellemgrunden)

CHOR fjernt fra Skoven til Venstre
Med fromme Sange, med Klokkespil,
Saa vide vi færdes i Dale!
Du christne Mand, Du lytte dertil,
Vaagn op af den koglende Dvale!

12te Scene

Olaf og Alfhild (komme ind fra Høire i Baggrunden. Senere Fru Kirsten).

ALFHILD

O, Du maa fortælle mig mere endnu!

I mit Sind falde dine Ord, som Duggen hin svale;

Det er mig, som raaded’ Du alle min Længsels Runer

Med din liflige Tale! – – –

Sad Du aldrig en Sommernat ved det øde Fjeldvand,

Der er saa dybt at Du ei kan bunde?

Saae Du ikke alle Himlens smaa Lys dernede,

De kloge Øine, der tolke mere end Du kan udgrunde,

Mere end Du kan udsige, om Du havde tusinde Munde.

– – – – –

Tidt sad jeg saa; med mine Hænder vilde jeg fange

De dybe, de tindrende Gaader dernede –
Jeg greb efter dem, vilde see dem nær,
Da blev de dunkle, som Øine der græde, –
Det var faafængt at speide og lede –
– – – – –
Saa var det ogsaa fordum i mit Sind!
Mange, mange Gaader som jeg vilde forstaa; –

Men de gjækked’ mig som Stjernen i det dybe Vand,

Bleve mig ugrundelige, desmere jeg grunded’ derpaa!

OLAF

Og er jeg ikke bleven mig selv en ugrundelig Gaade?

Er jeg Olaf Liljekrans, den stolte Ridder,
Den ætstore Mand, der broutede af sin Slægt,
Og lod haant om Elskov og Fuglekvidder!

Dog ligegodt, jeg river ud af Mindet hvad jeg var!

Lykkelig er jeg, det kan jeg forstaa – –

Din Spaadom slog feil, – Lykken skulde jeg finde,

Naar jeg fandt den Fagreste blandt Urter smaa.

Ha! Lykken har jeg alt fundet!

ALFHILD

Jeg har Intet spaaet.

Dog – fortæl mig mere om Livet derude!

OLAF
Lad Livet derude gaa sin egen Gang
Her er mit Hjem, hos Dig, min prude,
Min deilige Viv! Alfhild, tal!
Er det ikke ret som en Høienloftssal
Var reist for os under de grønne Lier!
Blaaklokken staaer pyntet paa alle Stier,
Her er Gilde herinde, her er Fryd og Lyst,
Mere fast, end der kan rummes i mit Bryst!
Hør, fra Elven klinger det dybe Kvæde;

O, det er det som volder at jeg baade maa lee og græde!

Det sælsomme Kvad, det koglende Spil,
Har gjort mig saa fro, saa salig og vild!
(griber hende lidenskabeligt i sine Arme)
Farvel jeg skikker til Bygden dernede!
Heroppe vil jeg min Brudeseng rede;
Farvel jeg skikker over Verden ud, –
Nu vil jeg favne min fagre Brud!

ALFHILD viger ængsteligt tilbage

Olaf!

OLAF standser pludselig, som greben af en uklar og smertelig Erindring

Min Brud! Hvad sagde jeg der!

Sig mig – Alfhild – da jeg førstegang kom her –

Kan Du – Kan Du mindes den første Kvæld?

Hvad var det jeg søgte, – hvad vilde jeg vel?

Kom jeg for at hente Dig – til – Bygden ned?

Var det for at bede til Bryllups jeg red –?

ALFHILD

Hvad mener Du? Bryllup! Jeg kan ei forstaa –?

OLAF

Vort Fæstensøl var jo drukket paa Guldvik! Ei saa?

Tre Uger efter skulde vort Bryllup stande –

Men det tykkes mig at – Nei, det brænder i min Pande!

Jeg vil ikke mere tænke derpaa!

CHOR dæmpet og langt inde i Skoven

Olaf Liljekrans! Olaf Liljekrans!

Hvi sover Du saa tungt og saa længe?

ALFHILD

Tys, Olaf! hører Du?

OLAF

Hørte Du det med?

ALFHILD

Hvad er det?

OLAF

Et gammelt, et halvglemt Minde,

Som stundom faaer Ord, naar jeg færdes herinde!

Det vil mig ilde, det vil mane mig til Bygden ned.

FRU KIRSTEN afsides, idet hun træder ind fra Baggrunden, uden at bemærkes af de Øvrige

Der er de! Han taler; kunde jeg forstaa –!

(nærmer sig lyttende)

OLAF med stigende Heftighed

Ja, ja, jeg kommer; men ene vil jeg ikke gaa!

Riddere og Fruer skal stævnes hid paa mit Bud;

Med Sang skal de ride herop for at hente min Brud!

Guldsadlen skal lægges paa min rappeste Ganger,

Forrest i Laget skal gaa Spillemand og Sanger,

Derefter skal ride Kjøgemester og Præst,

Alt Folket i Bygden skal bydes til Gjæst!

Høviske Svende skal lede din Ganger ved Haand,

Liflige Urter skal drysses paa alle Veie,

Bonden skal bøie sig for Dig som en Vaand,

Og ved Ledet skal hans Kvinde neie!

Kirkeklokkerne skal ringe over Landet ud:

Nu rider Olaf Liljekrans hjem med sin Brud!

CHOR AF BRYLLUPSGJÆSTER raskt men dæmpet inde i Skoven til Venstre

Nu Færden staaer

Til Bryllupsgaard!

Folen løber let under Lide!

Det drønner under Hov

I den grønne Skov,

Der de lystige Svende monne ride!

FRU KIRSTEN afsides, under Choret

Himlen være lovet! Hemming har fortalt –!

ALFHILD jublende

De komme, de komme, jeg hører dem alt!

Hvor vent det klinger! Olaf! see, see!

FRU KIRSTEN

Olaf, min Søn!

(iler hen til ham, useet af Alfhild, der vedbliver at stirre ud til Venstre)

OLAF

Hjælp Gud! hvad er det!

Min Moder!

FRU KIRSTEN

Mit arme, forvildede Barn!

Nu er Du frelst fra den Ondes Garn!

Der kommer Herr Arne med Ingeborg, din Viv!

OLAF med et Skrig, og ligesom paa engang opvaagnende

Ingeborg! – Med det Navn har I brudt mit Liv!

Min Lykke var da idel Tant og Skrømt;

Ak, at I maatte mig Sligt bebude!

(fortvivlet)

Kjære Moder min! saa fagert har jeg drømt;

Nu har I vakt mig, nu er Alting ude!

13de Scene

De Forrige. Arne, Ingeborg, Hemming, Bryllupsfolk og Fru Kirstens Følge fra Venstre.

ARNE

Til Lykke, Fru Kirsten! I har jo fundet ham, som jeg hører.

FRU KIRSTEN

Javist, jeg har fundet ham – Og nu hjemad!

ARNE til Olaf

Og der er ingen Skade voldt Jer?

OLAF aandsfraværende

Mig! Hvad mener I?

FRU KIRSTEN afbrydende

Vist ikke, Herr Arne! Han foer vild paa Jagten og –

INGEBORG peger paa Alfhild

Men denne unge Kvinde –?

FRU KIRSTEN

Et fattigt Barn! Hun har skjænket ham Ly og Tilhold.

ARNE

Men der har jo Ingen sin Bo heroppe.

FRU KIRSTEN

En og Anden dog! Mangen enkelt Slægt holder endnu til mellem Fjeldene, siden Landfarsottens Tid.

ARNE

Saa kom, kom! Hestene vente nede under Lien.

OLAF smerteligt, med et Blik paa Alfhild

Min Moder! jeg kan ikke!

FRU KIRSTEN sagte og bestemt

Du maa! Det vil volde Dig evig Skjændsel ifald –

ARNE

Hvad mener han?

FRU KIRSTEN

Han er syg og mødig endnu, det gaaer over, kom!

(med et betydningsfuldt Blik til Olaf)

Den unge Kvinde følger med!

INGEBORG

I mener, at hun –?

FRU KIRSTEN

Trolig har hun pleiet ham; vel bør det sig at hun lønnes derfor.

ARNE

Og imorgen holdes Gildet!

FRU KIRSTEN

Imorgen! det sværger jeg høit og helligt!

ARNE

Jeg har Jert Ord!

HEMMING sagte og triumpherende, idet han tager Ringen frem

Og jeg har Ingeborgs røde Guldring!

INGEBORG tager Ringen fra ham og siger ligegyldigt

Min Ring! See, see! har Du den, Hemming! Tak, nu skal jeg selv tage Vare derpaa!

Hemming staaer et Øieblik forbløffet og følger derpaa langsomt efter de Øvrige, der Alle gaa ud til Venstre, undtagen Alfhild.

14de Scene

Alfhild. Strax efter Thorgjerd (fra Baggrunden).

ALFHILD har med stille og barnlig Forbauselse betragtet det foregaaende Optrin; dog uden at lægge Mærke til Handlingen; naar Alle ere borte farer hun efter en Pause op, ligesom af en Drøm

De er borte! Kan jeg tro det, er det ogsaa sandt?

Ja, ja, her stod de; Maanen skinned’, jeg saae dem grant!

Der seer jeg dem igjen; over Bakken drage de ned,

Og jeg er Bruden, jeg maa med, jeg maa med!

(vil ile ud til Venstre)

THORGJERD i Baggrunden
Alfhild! mit Barn! Hvor kommer Du her?
Jeg har jo sagt Dig –

ALFHILD
Min Fader kjær!
Nu maa jeg flyve fri som alle Vinde,

Nu kan jeg ikke længer lukkes bag Fjeldene inde!

THORGJERD nærmer sig

Hvad er Dig mødt?

ALFHILD jublende

Han er kommen!

THORGJERD

Hvem?

ALFHILD
Den fagre Ridder! Han vil føre mig hjem!
Nu fatter jeg al den urolige Lyst,
Som længe har knuget og tynget mit Bryst!
Mangen Kvæld har vi siddet ved striden Elv,

Du sang om Kongens Datter, som var hexet i Fjeldet!

Kongens Datter, min Fader! det er jeg selv;

Men han, den fagre Ridder! har Trolden fældet! –

Nu er jeg fri, jeg veed hvad jeg vil,

Jeg vil udad, i Livets brogede Spil!

Hans Ord var Sang! Det var som gav han mig Vinger;

Ingen, ingen Magt nu mere mig binder og tvinger!

THORGJERD
Mit arme Barn! til Bygden vil Du ned;
Nei bliv, det vil koste din Hjertensfred!

ALFHILD
Jeg maa, min Fader! Dit bedste Kvad
Vil tykkes mig nu som en disig Taage!

THORGJERD
Saa gaa da, Alfhild! og drøm Dig glad,
Din Fader skal over Dig vaage!
Men agt Dig for hver underfundig Svend,
Som lokker med listelig Tale!

ALFHILD
Hvor Olaf færdes, did maa jeg hen,
Udad, langt ud i de lyse Dale!
Der stander hans Slot med gyldne Sale!
O, jeg kjender ham fra dine Kvæder igjen;
Han er Ridderen, Kongesønnen, bold og prud,
Og jeg, den fattige Alfhild, er hans Brud!
Fattig, nei, nei, Prindsessen jeg er,

O, meer end Prindsesse; jeg er Olafs Hjertenskjær!

(Bryllupschoret høres langt nede i Lierne)

Hør, hør, han kalder med Horn og Luur!

Farvel nu, Blomster og Skov og Ur!

Farvel min Dal, Du est mig for trang,

Mig vinker Alverdens Jubel og Sang!

Imorgen skal jeg smykkes med Gyldenskrud,

Og ride til Kirken som Olafs Brud!

Sammen skal vi sidde paa Høisædets Hynde –

Ja, nu, først nu skal mit Liv begynde!

Hun iler ud til Venstre. Thorgjerd seer tankefuld efter hende, Choret taber sig i det Fjerne, idet Tæppet falder.

ANDEN AKT

Thunet ved Fru Kirstens Gaard. Paa Tilskuernes høire Side sees Hovedbygningen med en Luge i Gavlen; Vinduer eller Døre ere ikke synlige. Længer mod Baggrunden paa samme Side en liden Stavkirke med en Kirkegaard. Paa venstre Side Stabur og andre Udhuusbygninger. Paa begge Sider i Forgrunden simple Stenbænke. – Det er Eftermiddag.

1ste Scene

Fru Kirsten. Karle og Piger (beskjæftigede med Tilberedelser til Gildet).

FRU KIRSTEN

Lad der nu ikke fattes hverken i Fad eller Kruus.

(for sig selv)

Haardt holdt det og tungt har jeg stridt før det kom saa vidt, men nu vil jeg ogsaa gjøre et Gilde, som skal høres og spørges.

(til Tyendet)

See vel efter paa Bryllupsbordet om – dog nei, det vil jeg selv gjøre. Vinen skal hældes i Sølvkanderne, de store Drikkehorn skal fyldes med den wælske Most, Øllet er kun for Huuskarlene, og den hjemmebryggede Mjød ligesaa, – og hør, see vel til, at der findes nok af gule Voxlys i Kirken, Brudefolkene skal ikke for Alteret før seent paa Kvælden, med røde Blus skal de lyses og følges didhen fra Gildestuen. Gaa nu Alle, og tag vare paa det jeg har sat Jer til, hver især.

(Folkene gaa)

Gud veed, dette Bryllup koster mere end jeg vel kan bære; men Ingeborg bringer god Medgift og desforuden – o ja, Arne staaer vel til at styres og raades, som det bedst lyster mig, naar han først –

(seer ud til Høire)

Der kommer Olaf! Ifald jeg kun vidste at han – –

2den Scene

Fru Kirsten. – Olaf (kommer fra Huset i Høitidsdragt; han er bleg og tankefuld).

OLAF for sig selv

Igaar og Idag! Der ligger kun en Midsommernat imellem og dog bæres det mig for som baade Høst og Vinter var faldet paa mit Sind, siden den Tid jeg færdedes deroppe i Lierne – hos hende, hos Alfhild!

(bemærker Fru Kirsten)

Ak, kjære Moder min, er I der!

FRU KIRSTEN

Retsaa, min Søn! Pyntet med Guld og Silke; det maa jeg vel lide. Nu er det dog at kjendes paa Dig, hvo der er Brudgom ikvæld. Jeg seer Du har hvilet Dig ud.

OLAF

Sovet har jeg, men lidet hvilet derved; thi jeg drømte imens.

FRU KIRSTEN

En Brudgom maa drømme, det er gammel Skik.

OLAF

Min bedste Drøm er ude, lad os ikke tænke mere derpaa.

FRU KIRSTEN afledende Samtalen

Vi faa en lystig Dag, mener jeg.

OLAF

Ikke lader det som min Hædersdag huer Himlen.

FRU KIRSTEN

Hvi saa?

OLAF

Det arter sig til Uveir; seer I hvor tungt Skyerne trække op i Vest.

FRU KIRSTEN

Desbedre lyser Brudeblussene, naar Du gaaer til Kirke ikvæld.

OLAF gaaer nogle Gange frem og tilbage; endelig standser han foran sin Moder og siger

Om jeg havde fæstet en Fattigmands Datter, uden Gods og uden Slægt, – sig mig, min Moder! hvad havde I saa gjort?

FRU KIRSTEN betragter ham skarpt

Hvi spørger Du?

OLAF

Svar mig først. Hvad havde I saa gjort?

FRU KIRSTEN

Forbandet Dig og gaaet i Jorden af Sorg! – Men sig mig, hvi spørger Du?

OLAF

Ei, det var kun Skjæmt, jeg tænkte lidet derved.

FRU KIRSTEN

Det maa jeg vel tro; thi Du har altid holdt din Æt i Agt og Ære. Men vær nu lystig og glad; imorgen sidder Ingeborg som din Viv derinde, da vil Du finde baade Fred og Lykke.

OLAF

Fred og Lykke? Een Ting fattes dertil.

FRU KIRSTEN

Hvad mener Du?

OLAF

Den fagreste Urt, som jeg skulde plukke sønder og drysse ud for alle Vinde.

FRU KIRSTEN

Den tossede Drøm; – tænk ikke mere derpaa.

OLAF

Kanhænde det baadede mig bedst om jeg kunde det.

FRU KIRSTEN

I Fruerstuen sidder din Fæstemø mellem sine Piger, lidet har Du talt med hende idag. Vil Du ikke gaa derind?

OLAF i Tanker

Jo, jo! Hvor er hun?

FRU KIRSTEN

I Fruerstuen, som jeg sagde Dig.

OLAF livligt

Intet skal fattes hende efter denne Dag. Sølvspændte Sko vil jeg skjænke hende; hun skal bære Søljer og Ringe. De visne Blomsterkviste skal hun lægge af, jeg vil give hende en gylden Kjæde at bære.

FRU KIRSTEN

Hvem taler Du om?

OLAF

Om Alfhild!

FRU KIRSTEN

Jeg talte om Ingeborg, din Fæstemø. Olaf! Olaf! Du gjør mig angst og bange, saa sælsom Du er. Næsten kunde jeg fristes til at tro for Alvor, at hun havde forhexet Dig.

OLAF

Det har hun! Ja, forsandt, min Moder! jeg har været forhexet. Jeg har været i Alfekvindernes Leg; salig og fro var jeg saalænge det stod paa, men nu –. I lange, lange Aar vil jeg tynges af Kummer og Vee, saatidt jeg drages det til Minde.

FRU KIRSTEN

Var hun en Hex, da skulde Baal og Brand være hende sikkert; men hun er en listig, underfundig Kvinde, som har lokket Dig med fager Tale.

OLAF

Hun er reen som Guds Moder selv!

FRU KIRSTEN

Ja, ja, see til! Men hvad som er, saa kom ihu, at imorgen er Du ægteviet; baade Synd og Skjændsel vilde det da volde Dig, om Du agtede mere paa hende.

OLAF

Jeg fatter det vel, heel vel, min Moder!

FRU KIRSTEN

Og Ingeborg, som Du har trolovet og som har Dig kjær, ja, Olaf! kjær af Hjertet – Himlens Straf vilde ramme Dig, ifald –

OLAF

Vel sandt, vel sandt!

FRU KIRSTEN

Ei vil jeg tale om vore egne Kaar; men vel skal Du mærke Dig, at Arnes Datter kan hjælpe Mangt og Meget paa Fode for os; stærkt er det gaaet tilagters med vor Æt, og slaaer Sæden feil iaar, saa skulde det lidet undres mig, om vi maatte tage Tiggerstaven i Haand.

OLAF

Jeg veed det nok.

FRU KIRSTEN

Med Arnes Penge kan det Altsammen bødes paa; en hæderlig Plads vil Du vinde blandt Kongens Mænd. Tænk Dig vel om; har Du lovet Alfhild mere end Du kan holde – og mig tykkes at mærke noget Sligt hos hende, saa stille hun end gaaer med det – saa tal med hende derom. Sig hende, nu ja, sig hende hvad Du selv vil; tomhændet skal hun ikke gaa herfra, det kan Du frit love. See der kommer hun! Olaf, min Søn! tænk paa din Fæstemø og paa din stolte Æt, tænk paa din gamle Moder, som maatte gaa i Jorden af Blussel ifald – vær Mand, Olaf! Nu gaaer jeg ind og seer efter Gildebordet.

(gaaer ind i Huset)

3die Scene

Olaf (alene).

OLAF seer ud til Høire
Hun er saa fro som den unge Raa,
Der den spiller ved Hindens Side;
Snart skal hun vride de Hænder smaa
Og trænges af Nød og Kvide!
Snart maa jeg bryde hendes freidige Tro
Og vække hende op af Drømme,
Og saa – ja saa maa vi skilles, vi To.

Arme Alfhild! saa bitter en Skaal maa Du tømme.

(grublende)
Hvad var mig Ære, hvad var mig Magt,
Hvad var mig min Æt deroppe hos hende!
I hendes Øine mig tyktes der var lagt
En bedre Skat end Verden monne kjende!
Jeg havde glemt bort baade Nød og Strid,
Men alt fra i Nat, da jeg atter kom hid,
Da jeg sad til Høibords i mine Fædres Stue,
Da jeg gik at træde for min Moder frem –
(afbrydende)

Ja, ja, jeg er født og baaren af en Adelsfrue,

Og paa Fjeldet har den frændeløse Alfhild sit Hjem.

For Olaf Liljekrans vilde hun lidet sig skikke.

Jeg maa sige hende – Nei, nei, jeg kan det ikke!

Og dog – ikvæld – ja, forvist det maa skee,

Høre maa hun hvad der volder mig den bittreste Vee!

4de Scene

Olaf. – Alfhild (fra Kirken).

ALFHILD iler ham glad imøde

Olaf! Olaf! Du har ført mig paa det Land,

Der jeg træder mellem Blomster, som jeg fordum gik paa Sand.

Her hos Dig er forvist saa veen en Ø,

Her kan jeg sørgeløs leve og syndeløs dø!

Saameget gad jeg spørge, saa lidet jeg forstaaer,

Alle de underlige Gaader maa Du klare. –

Grønnes altid herude Sommer og Vaar?

OLAF

Ak Alfhild!

ALFHILD
Nei vent med at svare!
Seer Du det Huus med Spiir og Fløi?
Did gik jeg mig imorges at spille;
Herude var Leg, her var Gammen og Støi;
Men derinde, o, der var det saa stille.
Jeg treen gjennem Døren, jeg saae en Sal,
Saa mild en Fred var derinde;
Der dæmred’ en Dagning, liflig og sval,
Der knæled’ baade Mand og Kvinde,
Men høit, høit oppe en Jomfru stod,
Hun seiled’ paa hvide Skyer;
Hendes Hoved skinned som Rosenblod,
Det skinned som Himlen, naar Dagen gryer.

Hendes Ansigt var klart, hendes Kjortel var blaa,

En fager Alf hun bar paa sine Arme,
Og rundt om hende legte de Engle smaa,
De lo tilhobe, der de ned paa mig saa
Oppe fra Skyernes Karme!

OLAF afsides
Vee mig! jeg har øvet et usaligt Spil,
Jeg maa al hendes Lykke knuse!

ALFHILD
O, sig mig Olaf! hvo hører til
Derinde, hvo har der tilhuse?

OLAF

Hver den, der er god og from som Du,

Hver den, der er Barn i Tanker og Hu.

Det er Kirken, Guds Huus, ham hører det til.

ALFHILD
Den store Fader! Ak skjæmte Du vil!
Hans Huus er jo høit over Stjernerne smaa,
Hvor den hvide Skysvane svømmer,
Saa høit, som intet Øie kan naa
Uden Barnets, der det blunder og drømmer! –
Men Kirken Du nævnte! Saa er det jo did
Vi skal ride i festligt Følge,
Som Brud og Brudgom!

OLAF afsides
Nu er det paa Tid,
Ei tør jeg det længer fordølge!

ALFHILD
Ak hvert af dine Ord har vel brændt sig ind
Saa urokkeligt dybt i mit Sind!
De fylde mit Bryst med Fryd og med Kvæder;
Hvorhelst jeg færdes paa Tilje og Toft,

De skinne paa min Sti, de lyse, hvor jeg træder,

Som Guldnaglerne smaa paa Nattens Loft!
Du sagde al Verden skulde bydes til Gjæst,
Foran skulde ride Sanger og Præst,
Riddere skulde føre min Ganger ved Haand,
Roser skulde blomstre paa alle Veie,

Hver den Lilje paa Stien skulde bøie sig som en Vaand,

Alle de Urter smaa skulde sig for Bruden neie!

OLAF

Har jeg sagt –

ALFHILD
O, Du drages det vel til Minde!
See Dig om, det er skeet paa dit Bud;
Ved Kirken grønnes de ranke Linde,
Alle Rosenblommer er sprunget ud,
Og vugge sig som Alfer i Høitidsskrud.
Aldrig skinned Himlens lysende Øie
Saa lifligt som her fra det Høie;
Aldrig sang de Fugle saa vent som idag!
De synge jo Brud og Brudgom til Behag! –
Du, Du har voldt mig saa livsalig en Lyst,

Jeg kunde trykke Jord og Himmel til mit Bryst!

Ei findes paa Marken saa fattigt Straa,
Det jeg evned’ under Fødder at træde,
Ei saa ringe et Kryb i Jordens Vraa,
At jeg vel maa dele dets Nød og Glæde!
I min Barm er al Vaarens Herlighed inde;
Det bølger og bruser som en Skov i Storm!

OLAF afsides
Og snart skal Sorgens tærende Orm
Gnave Dig, Du unge, deilige Kvinde!

ALFHILD
O, herligt er Livet!
(knæler med oprakte Hænder)
Du Fader som boer
Fjernt i Himmelen! Havde jeg Ord,
Havde jeg Englenes Tunge,
Høit jeg skulde din Lovsang sjunge;
Men jeg kan det ikke; Du er for stor,
Jeg kan kun bøie mig for Dig til Jord –
Tak, Du Unævnelige! Lov og Ære
For Alt hvad jeg her monne nemme og lære!
(reiser sig)
Ja, Livet er fagert i Olafs Hjem,
Fast saa fagert som at bæres til Døden frem!

OLAF

Kalder Du det fagert at lægges paa Baare?

ALFHILD

Jeg veed ei hvad Du mener, men jeg grubled saa saare,

Og spurgte min Fader hvad Døden var,
Da sang han mig en Vise derom til Svar:
«Naar Menneskets Barn er stedet i Kval
Og lyster at vugges i Slummer,
Da kommer en Alf med hvide Vinger
Og frier det ud fra Nød og Kummer.
Den liden Alf med de hvide Vinger
Reder en Seng saa blød,
Han virker af Liljer de Lagen smaa,
Og Bolster udaf Rosen rød.
Alt paa de Bolster han Barnet bærer,
Han bærer det paa sin Arm,
Og kjører det hjem til Himlen
Paa Skyernes gyldne Karm.
Og det jeg vil Dig sige forsandt,
I Himlen er mange Smaa,
De drysse alt over det Rosenbolster
Perler, baade hvide og blaa.
Saa vaagner det lidet Menneskebarn,
Det vaagner til Himmelens Glæde, –
Men al den Fryd og megen Gammen
Slet Ingen veed om, hernede.»

OLAF
Alfhild! bedre det var om dit Liv
Var rundet i Fred deroppe paa Fjeldet.
Din Fryd vil visne som et brækket Siv,
Din Tro vil dødes –

ALFHILD
Som Olafs Viv
Er jeg stærk og modig lig Fossevældet!
Du staaer mig jo nær, lad komme hvad vil,
Med Dig vil jeg frydes, med Dig vil jeg lide.
(lyttende)
Tys, Olaf! hører Du det klagelige Spil,
Det klinger som et Kvad om den dybeste Kvide!

Udenfor til Høire høres dæmpet følgende Chor af Ligbærere:

Vi bær’ den lille Døde
Med Sorg til Gravens Fred,
Vi lægge Ormens Føde
Alt under Muldet ned.
Tung er den Lod at friste:
Med Suk og Sørgesang
At bære Barnets Kiste
Den sidste, tunge Gang!

ALFHILD uvis og beklemt

Hvad er det, Olaf! hvad er det? Sig frem!

OLAF
Et Barn som bæres til Dødens Hjem
Af sin Moder og de smaa Søskende fem.

ALFHILD
Til Døden! Hvor er da de Bolstere røde,
De Lillielagen, og hvor er den Døde?

OLAF

Jeg seer ingen Bolster, hverken røde eller blaa,

Men jeg seer vel de sorte Fjæle;

Der sover den Døde paa Spaaner og Straa.

ALFHILD

Paa Spaaner og Straa?

OLAF

Ja, det er det Hele!

ALFHILD
Og hvor er Alfen, som bær ham paa Arm,
Og kjører ham hjem i Himmelens Karm?

OLAF
Jeg seer kun en Moder hvis Hjerte vil briste,
Og de Smaabørn som følge den sorte Kiste.

ALFHILD
Og hvor er de Perler, hvide og blaa,
Som Englene drysse i Himmelhaven?

OLAF
Jeg seer kun de Taarer som Søskende smaa
Græde, der de stande ved Graven.

ALFHILD
Og hvor er Hjemmet, det deilige Sted,
Der den Døde drømmer og sover?

OLAF
Det seer Du. De sænke ham i Jorden ned,
Og kaste Muldet derover.

ALFHILD stille og tankefuld, efter en Pause

Ei var Døden saa i min Faders Kvæde.

OLAF
Vel sandt; den megen Gammen og Glæde
Sletingen veed om hernede. –
Har Du aldrig hørt om Haugkongens Skat,
Der lyser som røden Guld hver Nat;
Men vil Du med Hænder tage derpaa,
Intet Du finder uden Gruus og Straa;
Og hør mig, Alfhild! det vel sig hænder
At Livet artes paa samme Sæt;
Kom det ikke for nær, det træffer sig let
At Fingrene smaa Du brænder.
Vel sandt, det skinner som Himmelens Stjerne,
Men kun naar Du seer det fra det Fjerne.
(bemærker Fru Kirsten udenfor til Høire)

Min Moder – hun vil sige Dig – nu gaaer jeg ind.

Alle Engle drysse sin Fred i dit Sind!

Han gaaer mod Huset, men standses af Fru Kirsten. – Himlen overtrækkes af mørke Skyer, Vinden begynder at suse i Trætoppene. – Alfhild staaer hensunken i dybe Tanker.

5te Scene

De Forrige. – Fru Kirsten.

FRU KIRSTEN sagte

Nu, min Søn! ei sandt, Du har vel sagt hende –?

OLAF

Alt hvad jeg mægtede at føre over mine Læber, har jeg sagt. Sig nu I hende Resten og saa, min Moder! lad mig aldrig, aldrig møde hende mere.

(kaster et Blik paa Alfhild og gaaer ud ved Huset)

FRU KIRSTEN

Den Daarskab vil snart brændes ud af ham, hvis –

(som om hun pludselig fik et Indfald)

Men ifald jeg – Ha, ha, vilde det lykkes, da var han helbredet, det lover jeg for. Men Alfhild –? Nu ja, ligegodt, det maa fristes.

ALFHILD for sig selv
Saa findes herude baade Nød og Klage,
Lad saa være; ei vil jeg deraf forsage.
Tungt kan ei Verden gaa mig imod,
Olaf er mig jo huld og god!

FRU KIRSTEN nærmer sig

Det bæres mig for som tunge Tanker ligge Dig paa Sinde.

ALFHILD

Ja, ja, det voldes af de Ting, som jeg nys har lært.

FRU KIRSTEN

Af Olaf?

ALFHILD

Javist af Olaf, han har sagt mig –

FRU KIRSTEN

Jeg veed det, Alfhild! jeg veed hvad han har sagt.

(afsides)

Han har nævnt sit Bryllup for hende, kan jeg skjønne.

(høit)

Og alt ikvæld skal det gaa for sig.

ALFHILD

Hvad skal gaa for sig?

FRU KIRSTEN

Brylluppet!

ALFHILD livligt

O ja, det veed jeg!

FRU KIRSTEN

Du veed det og tager det ikke tungere end saa?

ALFHILD

Nei, hvi skulde jeg tage det tungt?

FRU KIRSTEN afsides

Der er Noget hun pønser paa, det skjønner jeg grant.

(høit)

Nu, saameget bedre er det for os Alle. Men sig mig, naar Gildet er Slut, hvad agter Du Dig saa til?

ALFHILD

Jeg? Det har jeg lidet tænkt paa.

FRU KIRSTEN

Jeg mener, er Du tilsinds at blive her, eller drager Du hjem?

ALFHILD seer forundret paa hende

Jeg er tilsinds at blive!

FRU KIRSTEN afsides

Der har vi det, hun tænker at holde ham i sin Snare, selv om han gifter sig. Ja, ja, det skal vi strides om.

(høit)

Alfhild! jeg under Dig alt Godt og dersom Du turde lide paa mig –

ALFHILD

Ja, det tør jeg forvist!

FRU KIRSTEN

Nu godt, saa lader Du mig raade for din Lykke. Jeg vil tage mig af Dig, som jeg bedst kan og veed, og ifald Du giver dit Minde dertil, saa skal Du endnu ikvæld gaa som Brud til Kirken.

ALFHILD

Ja, det veed jeg jo.

FRU KIRSTEN studsende

Du veed det! Hvo har da sagt Dig?

ALFHILD

Det har Olaf selv sagt.

FRU KIRSTEN

Olaf!

(afsides)

Skulde Olaf –? Ja, forsandt, han har havt den samme Tanke som jeg, at gifte hende bort for at skille sig af med hende! Eller kanhænde for at – nu, ligegodt, er hun først bortgiftet, og er Olaf ligeledes paa sin Side bleven Ægtemand, saa –

(høit)

Ja, ja, godt, Alfhild! naar Olaf har sagt vor Hensigt med Dig, saa har jo ikke jeg fornødent at – Men skynd Dig nu, gaa derind i Staburet, der hænger min egen Bryllupsklædning, den skal Du bære!

ALFHILD med barnlig Glæde

Skal jeg! Din egen Bryllupsklædning!

FRU KIRSTEN

Gjør som jeg siger. Gaa derind og klæd Dig paa, saa prægtigt Du lyster.

ALFHILD

Og faaer jeg ogsaa Brudekrone?

FRU KIRSTEN

Javist! Brudekrone og Sølvringe og røde Guldbaand. Du vil finde nok deraf i Kister og Skabe.

ALFHILD

Sølvringe og røde Guldbaand!

FRU KIRSTEN

Gaa, gaa, og rap Dig saa alt hvad Du kan.

ALFHILD

O, jeg skal ikke være længe derom.

(klapper i Hænderne)

Jeg faaer Brudekrone og røde Guldbaand.

(iler ud til Venstre)

6te Scene

Fru Kirsten (alene).

FRU KIRSTEN

Den onde, forbandede Kvinde! Saa glad og trøstig er hun, skjøndt hun veed at Olaf skal for Altret med en Anden. Men saaledes er det mig ret tilpas; det gaaer lettere end jeg tænkte. Hun seer saa skyldfri ud som et Barn, og dog kan hun samtykke i, at tage til Huusbond, den jeg først vælger for hende. Og jeg som tænkte at Olaf var hende isandhed kjær; har han endnu ikke faaet Forvisning om hendes rette Sindelag, saa skal han snart faa det. Han skal kjende hende tilbunds, han skal vide hvi hun har koglet og lokket for ham, og saa, ja saa er hun ham ikke længer farlig.

(smilende)

See, see! Olaf tænkte dog paa den samme Frelse som jeg; saa snild havde jeg ikke holdt ham for at være. – Men hvor finde vi den Svend, som er villig til – Nu, vakker er hun, og paa Sølv og en liden Grund dertil, skal det ikke komme an. Skulde Olaf allerede have talt til Nogen derom? Det er ikke tænkeligt! – Nu, saa vil jeg sørge for den Sag. Jeg har jo Huuskarle nok paa Gaarden og, –

(seer ud til Høire)

Hemming! om jeg prøvede med ham! Men han saae dem jo sammen paa Fjeldet igaar, han maa vel vide, at der er Noget mellem de to. Men ikke desmindre – han er en ringe Svend, og derhos fattig og veg af Sind – vi faa see, vi faa see!

7de Scene

Fru Kirsten. Hemming (fra Høire).

HEMMING for sig selv

Intet Sted er Ingeborg at finde; hun lægger mig i Jorden, det er vist. Igaar var hun mild mod mig, hun gav mig sin Armring; men saa tog hun den fra mig igjen, og idag vil hun aldrig saa meget som glytte til den Side jeg gaaer.

FRU KIRSTEN sagte, idet hun nærmer sig

Lidt vaerlig faaer jeg være.

(høit)

See, Hemming, er det Dig? Du færdes helst alene, mærker jeg; Tærnerne og de unge Karle holder Du Dig fra; naar jeg fornemmer Sligt, saa skjønner jeg vel, at det ikke skeer uden skjællig Grund.

HEMMING

Ei, min høie Frue! hvad skulde –

FRU KIRSTEN

Jo, Hemming! der er Noget, som Du gaaer og bærer paa iløn; Du er ikke freidig tilsinds!

HEMMING truffen

Ikke freidig? Jeg?

FRU KIRSTEN smilende

Her er idag en ung og vakker Kvinde, som huer Dig godt.

HEMMING

Alle Helgene!

FRU KIRSTEN

Og hun er Dig god igjen.

HEMMING

Mig – Hvem? Ikke veed jeg, hvem I mener.

FRU KIRSTEN

Ei, Hemming, tal ikke saa, for mig skal Du lidet blues. Jo, jo, jeg seer grant kan Du tro.

HEMMING afsides

Himmel! hun maa have mærket paa Ingeborg at –

FRU KIRSTEN

Jeg har vel seet, at Bryllupsgildet volder Dig liden Gammen. Kirkefærden er Dig imod, efterdi Du selv gad vandre med som Brudgom, men seer ei Udvei dertil.

HEMMING i høieste Bestyrtelse

Ak, Fru Kirsten! min ædle, høie Frue! fortørnes ikke.

FRU KIRSTEN forundret

Jeg? Hvi skulde vel jeg fortørnes?

HEMMING vedblivende

Jeg har stridt og kjæmpet mod denne usalige Elskov, saalænge jeg mægtede, og det troer jeg forvist at hun har med.

FRU KIRSTEN

Hun? Hun har da sagt Dig, at hun er Dig god?

HEMMING

Ja næsten!

FRU KIRSTEN

Retvel, retvel, saa I har talt tilhobe derom?

HEMMING

Ja, – men kun een, kun een eneste Gang, det sværger jeg.

FRU KIRSTEN

Een eller ti Gange, det er mig lige kjært. –

(afsides)

De er da alt enige; stor Lykke havde jeg med mig, at jeg traf paa Hemming; nu undrer mig ikke, at Alfhild var saa villig til at træde for Alteret.

(høit)

Hemming! jeg staaer i megen Gjæld til Dig, efterdi Du fandt min Søn igjen og ellers var mig til Villie; nu kan jeg gjøre Vederlag, jeg vil af al Magt staa Dig bi i den Sag vi nys talte om.

HEMMING fortumlet af Glæde

I! Vil I det, Fru Kirsten! Ak, Gud og Helgene! jeg tør neppe tro derpaa.

(standser)

Men Hr. Olaf, Eders Søn! hvad mener I han vil sige?

FRU KIRSTEN

Han vil ei lægge Dig Steen iveien, det skal jeg vel sørge for.

HEMMING trohjertig

Ja, forsandt han er ogsaa bedst tjent dermed, for jeg veed, hun er ham ei god af Hjertet.

FRU KIRSTEN smilende

Det har jeg vel mærket, Hemming!

HEMMING

Har I! Ja, I er saa klog, Fru Kirsten! Og jeg som tænkte, at jeg var den Eneste, som havde mærket det.

(betænkeligt)

Men mener I, at Hr. Arne vil give sit Minde?

FRU KIRSTEN

Din Huusbond? Jeg skal vide at tale ham tilrette, det vil nok lykkes.

HEMMING

Mener I? Ak, men jeg er jo dog saa fattig en Svend.

FRU KIRSTEN

Det skal nok jeg bøde paa, ifald ikke Herr Arne selv er rede dertil.

HEMMING

Tak, Tak, Fru Kirsten! Himlen lønne Jer for Eders gode Sind.

FRU KIRSTEN

Men Du tier vel med det, vi her har talt sammen.

HEMMING

Det lover jeg.

FRU KIRSTEN

Saa hold Dig rede, herude samles Gjæsterne om føie Tid, vær saa ikke langt fra Haanden.

(gaaer op mod Staburdøren og speider efter Alfhild)

HEMMING for sig selv

Nei, dette her er mig som en forunderlig, gjækkende Drøm. Ingeborg og jeg, vi skulde faa hinanden! Ak, kan det være sandt? Saa høit turde jeg aldrig tænke; – det var mig hver Morgen som jeg havde gjort en formastelig Gjerning, naar jeg om Natten blot drømte derom. – Hm! jeg veed forresten ret vel at det ikke er for min Skyld Fru Kirsten gjør sig al den Besvær. Hun har Noget isinde; det gjælder for hende at bryde Forliget med Hr. Arne, og nu hun har mærket at Ingeborg er mig god, saa vil hun bruge det til Paaskud. Ja, ja, jeg har saa tidt varet min Huusbond ad, men han vil aldrig tro mig.

ARNE kalder udenfor til Venstre

Hemming! Hemming!

FRU KIRSTEN kommer ned i Forgrunden

Din Huusbond kalder! Gaa nu! Siden skal jeg tale med ham; han føier sig nok. Tro mig han skal følge sin Svend til Kirken i samme Stund han fører sin Datter did.

HEMMING

Tak, Tak, Fru Kirsten! Forsandt, I gjør en god Gjerning mod os Alle.

(gaaer ud til Venstre)

FRU KIRSTEN for sig selv

Saa ung er hun og dog saa underfundig; hun har leflet med Hemming, alt imedens hun bildte min Søn ind at – – Godt, han skal snart lære hendes Kunster at kjende. Men først maa jeg have Hr. Arne fat; han holder meget af Hemming, vil nødig skilles fra ham; det lod ogsaa som Hemming frygtede for at det skulde være til Hinder; men de kan jo mageligt blive sammen, om end Hemming gifter sig. – Hemming seer ellers mere grant i Tingen end jeg tænkte mig. Hvad vil Olaf sige dertil, spurgte han; han har da altsaa mærket, at Alfhild endnu ligger min Søn paa Hjertet. Nu, lad ham det; tager han hende, saa tier han ogsaa, og er Alfhild først gift – jeg kjender Olaf; han har stedse sat høi Priis paa, at staa i Agt og Ære hos Bygdens Mænd, og derfor vil han vel – ja, ja, det maa, det skal lykkes.

(gaaer ud til Høire)

8de Scene

Hemming (kommer fra Venstre med en Ølbolle skjult under Koften). Arne (følger ham forsigtigt og speidende).

ARNE

Er der Ingen?

HEMMING

Nei, kom I kun, Huusbond!

ARNE

Men det tykkedes mig, at jeg hørte Fru Kirsten.

HEMMING

Nu er hun gaaet, kom I kun!

ARNE sætter sig paa Bænken tilvenstre

Hemming! godt og vel er det, at Brylluppet skal gaa for sig i Kvæld. Imorgen reiser jeg hjem; ja, det gjør jeg. Ikke en Dag længere bliver jeg i Fru Kirstens Huus.

HEMMING

Ei, Huusbond! er der nu igjen Ufred mellem Jer?

ARNE

Er det ikke nok, synes Dig, at hun og alle hendes fornemme Frænder lade haant om mig; ved Nadverden lo de og skjæmtede mellem hinanden, efterdi jeg ikke kunde komme mig for, at æde af alle de ugudelige udenlandske Retter. Og hvad var det saa vi fik at drikke dertil? Sød Viin og Most, som vil ligge mig i Maven i otte Dage. Nei, da priser jeg mit gode hjemmebrygde Øl.

(drikker og tilføier sagte og forbittret)

Af dette har jeg skikket den Skarnskvinde tre fulde Tønder, og hvad har hun gjort? Slængt det hen for sine Huuskarle, og her maa jeg stjæle mig til en Slurk, ja, Hemming! stjæle mig til at drikke mit eget Øl, for at de ikke skal skjælde mig for en grov Bonde, der ikke forstaaer sig paa fornemme Drikkevarer.

HEMMING

Ja, ja, Huusbond! jeg har jo varet Jer ad.

ARNE

Aa – varet mig ad! Du er dum, Hemming! mener Du ikke jeg selv har mærket det; men bi kun, bi kun!

(opfarende)

At sætte mit gode, kvægsomme Øl for Huuskarlene, som om det ikke var værdigt at komme paa et Herremandsbord. –

HEMMING

Ja, Fru Kirsten handler ilde med Jer, det er vist.

ARNE rækker ham Bollen

Der, sæt Dig ned og drik!

(Hemming sætter sig)

Hør, Hemming! Jeg vilde ønske vi vel var hjemme.

HEMMING

Ja, mig huer det ikke her i Bryllupsgaarden.

ARNE

Nei, da lover jeg min gamle Stue paa Guldvik; – naar vi To sad sammen om Kvælden og legede Brikkespil, og havde Ølkruset mellem os –

HEMMING

Medens Jomfru Ingeborg sad ved Væven og baldyrede Roser og alskens Blomster i Lindugen –

ARNE

Og sang derhos saa lifligt, at det bares mig for, som jeg blev ung og rørig igjen. Ja, Hemming! naar Brylluppet er over, vil vi fare fort med vort gamle Levesæt.

HEMMING

Men da er der Ingen, som slaaer Væven og synger liflige Viser dertil.

ARNE

Nei, det er sandt nok, Ingeborg er da borte. Det vil gaa mig haardt til Hjerte; hun er vild og selvraadig, men savne hende vil jeg dog, og det tungt.

(tænker sig om)

Imellemstunder kunde jeg vel gjæste hende her – – Men nei, det vil jeg ikke! Her leer de af mig, de hviske bag min Ryg, jeg mærker det nok.

HEMMING

Men ifald I vilde, saa kunde det jo endnu gjøres om.

ARNE

Gjøres om. Du er dum, Hemming! altid snakker Du om at gjøre om.

(rækker ham Bollen)

Der, drik! det har Du godt af. Gjøres om; nei, nei, det skal aldrig gjøres om! Det var onde Vætter som blæste den Tanke i mig at komme i Slægt med Fru Kirsten. Men nu er det skeet; – de fornemme Frænder faaer tee sig som de vil, men mine Grander skal ikke spotte over mig, – har jeg givet mit Ord, saa vil jeg ogsaa holde det.

(forsagt)

Bare jeg vidste at Olaf vilde være god mod hende, jeg vil bede ham derom –

(heftigt)

Han skal være det, ellers kommer jeg med mine gamle Næver og banker ham.

HEMMING

Ja vel er det, om I tager vare paa hende, for Olaf agter hende ikke stort, det troer jeg vist.

ARNE

Saa, mener Du det?

HEMMING

Mindes I Alfhild, den fattige Pige, som fulgte med fra Fjeldet igaar?

ARNE

Javist gjør jeg. Hun er vakker!

HEMMING reiser sig

Saa tykkes Olaf med.

ARNE

Hvad skal det sige?

HEMMING

Olaf har hende kjær! Tidt og mange Gange gjæstede han hende deroppe; – hvad Fru Kirsten har snakket Jer for, maa I aldrig tro.

ARNE

Og hvad Du snakker mig for, troer jeg endnu mindre. Du er ilde sindet mod Ingeborg, fordi hun stundom gjækker Dig, og derfor under Du hende ikke dette anseelige Gifte; jo, jo, jeg kjender Dig nok.

HEMMING

Ei, Huusbond! kunde I tro at –

ARNE

Bilde mig ind, at Olaf Liljekrans har den Tiggerkvinde kjær! En anseelig, høibyrdig Herre som han! Det var jo ligervis som En vilde sige, at Ingeborg, min Datter, havde Sind til Dig.

HEMMING forlegen

Til mig – hvor kunde I vel falde paa –

ARNE

Nei, jeg falder ikke paa! Men det Ene er ligesaa urimeligt som det Andet. See der, drik! og kom ikke meer med den Snak.

(reiser sig)

Der har vi Fru Kirsten med Gjæsterne. Hvad skal nu gaa for sig?

HEMMING

Herude skal de Alle forsamles, saa følge de Brud og Brudgom til Høitidsbordet, og derfra til Kirken.

ARNE

Ei hvilken forbandet Skik! Til Kirken ved Kvældstid; er nu det en Mørkets Gjerning, at gifte sig?

9de Scene

De Forrige. – Fru Kirsten, Olaf, Ingeborg, Gjæster, samt Karle og Piger (komme efterhaanden ind fra forskjellige Sider).

FRU KIRSTEN for sig selv

Jeg har ikke truffet Olaf alene; men naar jeg tænker mig om, saa er det ogsaa bedst, at han Intet veed deraf forinden det gaaer for sig.

(sagte til Hemming, der har talt hviskende med Ingeborg)

Nu, Hemming! hvordan mener Du din Huusbond er sindet?

HEMMING sagte

Ak, Fru Kirsten! Jeg har kun ringe Fortrøstning, hvis ikke I hjælper til.

FRU KIRSTEN
Ei, det kommer vi nok ud af.
(blander sig mellem Gjæsterne)

INGEBORG sagte til Hemming

Hvad mener Du? Hvad er det for et livsaligt Haab Du taler om?

HEMMING

Ak, jeg tør ikke selv tro derpaa; men Fru Kirsten mener det vel med os. Hun vil snart vise Jer at –

INGEBORG

Tys! der nærmer de sig.

OLAF dæmpet

Sig mig, min Moder! hvor gaaer det hende?

FRU KIRSTEN

Vel nok, som jeg forud vidste.

OLAF

Hun veed da at trøste sig?

FRU KIRSTEN smilende

Det lader saa. Vent kun lidt! Endnu i Kvæld skal Du faa Vished derfor.

OLAF

Hvad mener I?

FRU KIRSTEN

Jeg mener at hun er en listig Hex! Alle hendes fagre Ord har været Svig og Bedrag.

OLAF

Nei, nei, min Moder!

FRU KIRSTEN

Det faaer vi nu at see! Alfhild er fro og glad, saameget veed jeg.

OLAF

Vel mig om saa var!

FRU KIRSTEN høit og afmaalt

Hr. Arne fra Guldvik! Nu er da omsider den Time kommen, som jeg mener vi Alle har stundet efter.

HEMMING afsides

Der bryder det løs!

FRU KIRSTEN

Snart skal Kirken lyse sin Fred over vore Børn og knytte dem sammen til et langt og kjærligt Samliv.

HEMMING afsides, studsende

Hvad nu?

FRU KIRSTEN

Vilkaarene ere vi jo enige om. Men jeg tænker vi her endnu engang besegle dem med Haand og Mund.

HEMMING som før

Himmel og Jord! Vil hun svige mig?

ARNE

Ei er det fornødent; jeg staaer ved mit Ord som en ærlig Mand.

FRU KIRSTEN

Det veed jeg vel, Herr Arne! men det er snart gjort. Først skal til evindelige Tider hver Splid og Ufred mellem vore Slægter være forbi, – og den Ugavn og Skade, som de gamle Tvistigheder har voldt paa baade Sider, skal Ingen kræve Fyldest for; det maa bæres, som Enhver bedst veed og kan. Ei sandt, det love vi?

ALLE

Det love vi!

Gjensidige Haandtag mellem Brudeparrets Slægtninge.

HEMMING sagte

Faa Du Skam, saa forbandet Du løi for mig!

FRU KIRSTEN

Dernæst er at nævne, hvad vi alt ere enige om, at Grændseskjællet mellem Hr. Arnes Enemærker og mine, skal flyttes saa langt ind paa hans Grund, som gode og uvillige Mænd have skjønnet at være ret og billigt.

ARNE

Ja, ja, det faaer vel saa være!

FRU KIRSTEN

Det love vi da?

GJÆSTERNE

Det love vi!

Haandtag som før.

FRU KIRSTEN

Endelig giver Hr. Arne sin Datter til Medgift saameget af Sølv, Linklæder og andet Bohave, som nævnt og opsat er ved Fæstensøllet, og bør det sig alt tilhobe at være her tilstede paa Gaarden, fra den Dag Jomfru Ingeborg er flyttet herind som min Søns Ægtehustru, hvilket skeer ikvæld. Derom ere vi jo enige?

GJÆSTERNE

Det love og vidne vi!

Haandslag.

FRU KIRSTEN

Saa række da Brud og Brudgom hinanden Hænder for at gaa til Gildebordet og derfra til Kirken.

ARNE afsides

Ha ha, nu kan Hemming see til, om Fru Kirsten sviger mig.

HEMMING sagte

O, saa er det da forbi med mig; en Daare var jeg at jeg stolede paa hende.

FRU KIRSTEN

Men paa denne frydelige Dag, bør det sig os at glæde saa Mange som skee kan. Og derfor har jeg en Bøn til Eder, Hr. Arne!

ARNE

Sig frem! Kan jeg føie Jer saa skeer det gjerne.

HEMMING afsides

Hvad agter hun sig nu til?

FRU KIRSTEN

Der er endnu et Par unge Folk, som gjerne gad følges til Brudeskamlen ikvæld; de ere indbyrdes enige, efter hvad jeg hører. Bruden skal jeg sørge for, men Brudgommen maa I hjælpe tilrette; det er Hemming, Eders Svend, og Alfhild!

INGEBORG med et Udraab

Hemming!

OLAF ligesaa

Alfhild!

HEMMING

O, vee! vee! nu forstaaer jeg –

GJÆSTERNE paa samme Tid

Hemming og Alfhild! Fjeldjenten!

Latter og Hvisken.

OLAF

Alfhild! I vil gifte hende bort med – Nei, nei, det skal ikke skee! Aldrig, aldrig!

FRU KIRSTEN

Stille! – Olaf, min Søn! vær stille! jeg beder Dig.

ARNE for sig selv

Hvad nu! Ja, forsandt, Hemming havde Ret, der er Noget mellem Olaf og Alfhild.

(hviskende)

Ei, Fru Kirsten! jeg skjønner Eders Færd. Nu veed jeg, hvi Olaf var tre Døgn paa Fjeldet, og nu skal Hemming skille Jer af med hende. Ha ha!

FRU KIRSTEN med tvungen Fatning

Hr. Arne! hvor kan I tro Sligt?

ARNE dæmpet

O, jeg seer grant! Nu skulde jeg vel mene jeg har skjællig Grund til at bryde Forliget.

FRU KIRSTEN sagte og forskrækket

Bryde Forliget! Jeg beder Jer! Vil I beskjæmme os Alle?

De tale sagte sammen.

HEMMING til Ingeborg, med hvem han imidlertid har hvisket

Saa hænger det sammen, det sværger jeg Eder til! Fru Kirsten og jeg har ikke forstaaet hinanden.

INGEBORG

Men saa sig fra! Du skal! Jeg byder Dig.

HEMMING

Nei, nei, det tør jeg ikke; hun vil da mærke, at det var Eder jeg tænkte paa.

INGEBORG

Godt, saa vil jeg.

(høit)

Hemming skal ikke for Alteret med Alfhild; – han er for god til at ægte anden Mands Frille!

OLAF med et Udraab

Beskjæmmet!

GJÆSTERNE

Frille!

ARNE til Ingeborg

Hvad siger Du?

FRU KIRSTEN

Himmelen staa os bi!

OLAF

Forbandelse over mig! Beskjæmmet er hun!

INGEBORG

Ja, høit nævner jeg Ordet: Hun er anden Mands Frille! Lad den modsige mig som tør.

ARNE

Ingeborg!

(afs.)

Hvad gaaer der af hende?

FRU KIRSTEN sagte

Saadan er det fat! Hende, hende er det, som har Hemming kjær!

(sagte og bestemt til Arne)

Agter I nu længere at bryde Forliget? Der seer I selv paa Jer Datters Færd, hvad Aarsag jeg havde til at faa Hemming gift!

ARNE forbløffet

Min Datter! Kunde I tænke Jer, at hun –

FRU KIRSTEN

Stil Jer kun ikke slig an! Ingeborg har Sind til Eders Huuskarl; nu skulde jeg mene, at jeg har skjællig Grund til at bryde vort Forlig!

ARNE

Bryde, bryde –! Hvad tænker I paa! At volde mig slig Tort!

FRU KIRSTEN spottende

Ja, for ellers vilde jo I gjøre det!

ARNE hurtigt

Nei, nei, jeg har betænkt mig; det er bedst vi tie, begge To!

FRU KIRSTEN for sig selv

See saa, nu har jeg vundet! Jeg kjender Olaf; en forhaanet Kvinde vil ikke friste ham!

10de Scene

De Forrige. Alfhild (kommer ubemærket ud fra Staburet i glimrende Brudedragt med Krone og udslaaet Haar).

ARNE afsides

Dette har været mig en forbandet Dag! O, det er dog en listig Hund, den Hemming! han vidste at Ingeborg havde Sind til ham, derfor var det ham saa lidet tilpas at Olaf fik hende.

FRU KIRSTEN der imidlertid har gjenvundet sin Fatning

Og nu til Gildesalen! Hemming kan vi siden tænke paa. – Olaf tag Bruden ved Haand!

ARNE uvillig, da han seer Ingeborg hviske til Hemming

Hvor er Bruden? Træd frem, træd frem!

ALFHILD og INGEBORG paa engang, idet hver af dem griber en af Olafs Hænder

Her er jeg!

GJÆSTERNE

Hvordan, hun tager Olaf?

Almindelig Forbauselse.

FRU KIRSTEN afsides

Saavidt har han da drevet det!

(høit til Alfhild)

Du feiler! Det er ikke din Brudgom!

ALFHILD

Jovist, det er jo Olaf!

INGEBORG slipper hans Haand

Han har da lovet hende –!

FRU KIRSTEN i stærkt Oprør

Olaf er ikke din Brudgom, siger jeg. Sig hende det selv, min Søn!

Olaf tier.

Fru Kirstens Frænder see forlegne paa hinanden. Arnes Slægtninge nærme sig mørke og truende.

FRU KIRSTEN med hævet Stemme

Olaf Liljekrans! Svar høit og lydt! Det kræves med Rette af Dig.

OLAF fortvivlet, kjæmpende med sig selv

Det skee da som I vil, min Moder! Ja, ved alle Helgene! jeg skal svare. Alfhild! Du feiler! Jeg er ikke din Brudgom.

(pegende paa Ingeborg)

Der – der staaer min Brud!

ALFHILD træder som forstenet et Skridt tilbage og stirrer paa ham

Hun! Din – –

OLAF med stigende Ophidselse

Alfhild! gaa bort herfra! Gaa, gaa, langt ind paa Fjeldet igjen; det tjener Dig bedst. Jeg har været syg og forvildet i Sind, da jeg gik deroppe! Hvad jeg har sagt Dig mindes jeg Lidet af! Jeg veed det ikke og jeg vil ikke vide det! Hører Du, jeg vil ikke! – Guldkronen kan Du beholde! Behold Alt, baade Sølv og Guld, som Du der er klædt i. Mere, ja tifold mere skal Du faa – Nu! hvi seer Du saadan paa mig?

Alfhild tager Kronen og de øvrige Smykker af, og lægger dem for Olafs Fødder, idet hun vedbliver ufravendt at stirre paa ham.

OLAF

Kanhænde jeg bildte Dig ind at Du skulde være min Brud ikvæld, kanhænde Du troede mig! Kanhænde Du tænkte, at Olaf Liljekrans vilde ægte en – en – hvordan var det I kaldte hende?

(stamper med Foden)

See ikke saadan paa mig, siger jeg! Jeg kjender Dig nok, Du har forhexet mig. Jeg glemte hvad Slægt jeg var af; jeg glemte min Brud, min Fæstemø! hun som der staaer.

(griber Alfhild med Heftighed i Armen)

See paa hende, Alfhild! Ha, ha, ha! hende er det jeg har kjær!

ALFHILD synker paa Knæ og bedækker Ansigtet med sine Hænder

OLAF

Reis Dig, Alfhild! reis Dig, siger jeg! Dersom Du tør sørge saa, da slaaer jeg Dig ihjel! – Hvi er Du ikke glad? Vær lystig og vild som jeg! – Og I Andre! Hvi staa I der saa tause og see paa hinanden? Leer, leer dog, saa det kan runge i Gaarden! – Alfhild! hvi svarer Du ikke? Har jeg ikke sagt Dig nok endnu! Ha ha! saa sig hende et Ord I Andre med! Læg ogsaa I et Ord med i Laget; Fru Kirsten vil det! Lee dog ad hende, forhaan hende, træd hende under Fødder!

(med skingrende Latter)

Ha, ha, ha! Hun er jo Olafs Frille!

ALFHILD synker mod Jorden saaledes, at hun kommer til at hvile i en liggende Stilling ved Stenbænken til Venstre. Et stærkt Lyn oplyser Scenen, Tordenen ruller; under det Følgende tiltager Mørket og Uveiret mere og mere, indtil Aktens Slutning

OLAF

See, see! Det maa jeg lide; nu stemme de i med derovenfra! Ret nu vil jeg til Kirken med min Brud! Kom, Jomfru Ingeborg! Men først vil vi drikke, ja drikke, drikke! Hid med Kruus og Horn – nei derinde –! Tænd Lys i Kirken! Orgelet skal spille op til Dands – ikke klagelige Psalmer – Fy, fy, nei, Dands!

(Lyn og Torden)

Ha ha! Det spørges i Himlen at Olaf Liljekrans holder Brudefærd!

(styrter ud til Høire)

ARNE

Christ fri mig! hans Forstand er borte!

FRU KIRSTEN

Ei, vær kun trøstig; det er snart forbi, – jeg kjender ham.

(trækker Arne med sig)

ARNE truer sagte til Hemming i Forbigaaende

O, Hemming, Hemming! Du er en listig Hund!

Gjæsterne gaa stille og forstemte ud til Høire; Tyendet til Venstre.

INGEBORG holder Hemming tilbage

Hemming! jeg gaaer ikke til Kirken med Olaf Liljekrans!

HEMMING

Ak, hvordan skal det hindres?

INGEBORG

Kommer det derpaa an, saa siger jeg nei, nei for Alteret selv, i Alles Paasyn!

HEMMING

Ingeborg!

INGEBORG

Hold min Hest sadlet og rede!

HEMMING

Hvad! I vil –?

INGEBORG

Jeg vil! Nu veed jeg først hvor kjær Du er mig, nu jeg staaer Fare for at miste Dig. Gaa, gjør som jeg siger og vaer mig ad naar Tid er.

(gaaer ud til Høire)

HEMMING

Ja nu er jeg stærk; nu tør jeg friste hvad det skal være!

(gaaer ud til Venstre)

11te Scene

Alfhild. Senere Hemming, Ingeborg og Flere til forskjellige Tider.

ALFHILD bliver en tidlang ubevægelig liggende med Ansigtet skjult i Hænderne. Endelig hæver hun sig halvt iveiret; seer sig forvildet om, reiser sig og siger med stille, afbrudt Latter

Een Falk kan hvile sig paa Dronningens Arm,
En Anden maa lide stor Nød og Harm!
Een Fugl fik Fjære baade røde og blaa,
En Anden maa nøies med Hammen graa!
Jeg har vidst at Taarernes varme Flod
Husvale naar Verden gaaer tungt imod;
Men nu har jeg fristet saa vild en Vee,
At jeg kunde mig derover tildøde lee!

Det er nu ganske mørkt. Kirkens Vinduer blive oplyste. Alfhild gaaer hen til Huset og lytter, medens det følgende Chor høres dæmpet indenfor.

CHOR AF BRYLLUPSGJÆSTER
Hil og sæl baade Brudgom og Brud,
De sidde i Lyst og Gammen herinde.
Hr. Olaf er sig en Ridder prud,
Skjøn Ingeborg saa veen en Kvinde!

HEMMING lister sig under Choret ind fra Venstre

Hesten staaer opsadlet! Nu et lønligt Tegn til Ingeborg og saa afsted!

(gaaer ud til Høire bag Huset)

ALFHILD
De drikke ham til af sølverne Kruus,
Bruden er bænket høit ved hans Side;
Paa Alteret tændes op de gule Voxlys,
Snart skal de til Kirken udride!
Derinde de sidde ved Gildebord
Og tale saa mangt et skjæmteligt Ord!
Jeg maa færdes alene i Uveir og Nat,
Ak, har mig da Alle forstødt og forladt!
Olaf! Stormen slider i mit Haar!
Olaf! Regnen mig pidsker og slaaer!
Olaf! Olaf! Kan Du see mig lide
Al den unævnelige Angst og Kvide!
(leer)
Regn og Storm, det er ringe Ting,
Lidet at agte mod det hvasse Sting
Her i min venstre Side. –
Mit Hjem, min Fader, Alt gav jeg hen,
For at følge Olaf, min Hjertensven!
Han svoer mig til, Du skal vorde min Brud!

Og jeg kom – Guds Kjærlighed var i mit Hjerte;

Men han jog mig fra sig, han stødte mig ud;

Saa høit han lo, da jeg vred mig i Smerte!

Lig en Hund maa jeg sidde ved Gildehusets Port

I Uveirsnatten. Jeg vil bort, jeg vil bort!

(vil gaa, men standser)

Nei, jeg mægter det ikke; jeg kan ikke gaa,

Her maa jeg vaandes, her maa jeg blive!

Saalidet Markens Urter formaa

Selver sig med Rod oprive!

Hos Olaf har jeg voxet mig fast med Rod,

Enten han er mig falsk eller god!

Pause. – Huuskarlene komme fra Venstre med Fakler.

ALFHILD ligesom greben af en ængstelig Anelse

Hvorhen gaa I? Hvorhen, hvorhen? Hvad skal der skee?

EN KARL

Ei, see, see! Det er jo Alfhild; hun er her endnu!

ALFHILD

O, sig mig det! Hvad skal skee, hvad skal gaa for sig?

KARLEN

Vielsen! Har Du ikke Lyst til at see derpaa?

ALFHILD i feberagtig Angst

Vielsen! O, nei, nei! vent dermed, kun til imorgen! Er Vielsen holdt, da er Alting forbi for mig, jeg veed det!

KARLEN

Vente! Nei, Alfhild! det er nok hverken efter Brudgommens eller Brudens Sind.

EN ANDEN

Tænk Dig om! Ifald Du selv var Bruden, saa gad Du nok ikke vente.

Latter.

FØRSTE KARL

Nu skal vi ned til Kirkeporten og lyse med de røde Brudeblus, naar Følget rider fra Gaarden.

ANDEN KARL

Kom og vær med, Alfhild! Du skal ogsaa faa et Blus at bære!

FLERE

Ja, ja, det maa Du! Det er jo Hr. Olafs Hædersdag!

Latter.

ALFHILD tager en af Faklerne

Ja, ja, jeg vil! Som den Ringeste i Rækken vil jeg staa dernede, og saa, naar han seer mig, naar jeg beder ham derom, naar jeg minder ham om Alt hvad han har lovet og svoret, – o, sig mig, sig mig, troer I da ikke han vil blive mig god igjen! Troer I det? O, sig ja, sig ja! Sig at I troer det!

KARLENE

Ha, ha, ha! Det vil han vist, kom nu!

De gaa ud til Høire bag Huset.

ALFHILD med frembrydende Taarer

De haane mig Alle, – Hver og En!

Saa haard er end ikke Fjeldkammens Steen!

Den lader dog Mosset trives derpaa;

Mig er Ingen saa god! Jeg – jeg maa forgaa!

(Lyn og Torden)

Himlen selv er mig ond og gram,

Den øser sin Vrede over mit Hoved;

Men den har ei et Lyn for at knuse ham,

Der listeligt sveg hvad han loved!

(Orgeltoner høres fra Kirken)

O, hør! Der synge Guds Engle smaa!

De mane Olaf til det hellige Alter!

Og jeg skal udenfor Kirkedøren staa,

Og vaandes i gyldne Pjalter!

(svinger Faklen høit i Veiret)

Nei, nei, Du deroppe! jeg gjør det ei!

Frist mig ikke længer ellers sviger jeg Dig!

(holder inde og lytter til Orgelsangen)

Guds Engle synge! Af Gravens Muld

Mægted’ de at synge den Døde!

O, min Barm er saa bristende fuld!

(knæler og vender sig mod Kirken)

Hold op med de Toner bløde!

Hold op med Sangen, saa mild og lind!

Ellers lokker I Olaf for Alteret ind!

(hviskende og i den høieste Angst)

Vær stille! o, vær stille! kun saa liden en Stund!

Nu er han dysset i Glemselsblund!

O, vækker ham ikke, ellers vil han ride

Til Kirken – og da maa jeg Døden lide!

(Orgelet lyder stærkere gjennem Stormen. Alfhild springer op fortvivlet og ude af sig selv)

Nei, alle Guds Engle har mig forladt!

De haane mig i min Jammer!

De mane ham ud; – nu har de ham fat!

Haha! Skal jeg færdes i sorten Nat,

Lyst skal der være i dit Brudekammer!

(kaster Faklen ind igjennem den aabne Luge i Gavlen og styrter til Jorden. – Ingeborg og Hemming komme hurtig frem bag ved Huset)

HEMMING

Nu er det Tid! Hesten staaer sadlet bag ved Staburet.

INGEBORG

Og alle Karlene er nede ved Kirkedøren, ei saa?

HEMMING

Jo, jo, vær ganske tryg; og i Gildehuset har jeg stængt baade Døre og Luger; der er tykke Jernringe for, Ingen kan slippe ud!

INGEBORG

Afsted da! Op til Dalen, som Alfhild har talt om!

HEMMING

Ja, didop! Der vil Ingen søge os!

De ile ud til Venstre. – Alfhild bliver en Tidlang ubevægelig liggende. Pludselig høres Støi og Skrig i Brudehuset; Luerne slaa ud igjennem Taget.

ALFHILD springer forvildet op
Det brænder! – Haha! Jeg kommer ihu!
Her var mig for mørkt – det voldte mig Gru!
Ha, Olaf! før var det Dig som lo,
Nu leer Alfhild, saa vild og fro! –
I Brudehuset er Nød og Harm,
Bruden brænder paa Brudgommens Arm!

Huuskarlene styrte efterhaanden ind uden Fakler, og blive som forstenet staaende. Olaf kommer tilsyne oppe i Lugen, som han med fortvivlet Kraft søger at udvide.

OLAF

Alfhild! Dig er det! Det maatte jeg vide!

Guld og Maard skal Du herefter slide,

Ifald Du mig frelser af Vaanden stor!

ALFHILD med vild Latter

Ja, jeg veed, Du holder saa vel dit Ord!

Rid nu til Kirken med Spillemand og Præst!

Hold nu dit Bryllup og glem din Frille!

Alfhild har hædret Dig som hun kunde bedst, –

Hun har svunget Brudeblusset ved dit Gilde!

Hun styrter ud i Baggrunden. Karlene ile til for at hjælpe; en Deel af Taget styrter sammen, Olaf sees høit oppe, omringet af Luerne, idet Tæppet falder.

TREDIE AKT

En lys og blomstrende Dal med den rigeste Trævegetation og omringet af høie snebedækkede Fjelde. I Mellemgrunden et stille Fjeldvand; paa venstre Side en Fjeldpynt, der styrter steilt nedad mod Vandet. Paa samme Side nærmere i Forgrunden en ældgammel Bjælkestue, næsten ganske overvoxet og skjult af Buske og Græs. Morgenrøden skinner paa Fjeldene; i Dalen selv er Dagen kun halvt brudt frem; under de følgende Scener staaer Solen op.

1ste Scene

Alfhild (ligger sovende og halv skjult mellem Buskene ved Huset; en sagte Musik udtrykker hendes vexlende Drømme). Olaf (kommer ned fra Lien til Høire. Over Bryllupsklædningen bærer han en grov Kofte).

OLAF

Her var det; jeg kjender Grønningen her ved Vandet. Hist under Lindetræet drømte jeg min sælsomme Drøm. Paa Hældingen der ved Fjeldet stod jeg, da Alfhild første Gang kom mig imøde; lagde min Fæstensring for Buestrengen og skjød; – det Skud har været et Trolddomsskud; det rammede Skytten selv.

Sælsomt, naar jeg færdes heroppe, høit over Bygden, da er det som en anden Luft legte om mig, som om et friskere Blod rullede i mine Aarer, som om jeg fik et andet Sind, et andet Tænkesæt.

Hvor er hun nu?

Jeg skal, jeg vil finde hende igjen! Hidop maa hun komme; hun har jo intet Hjem derude i den kolde, vide Verden. Og jeg – er ikke ogsaa jeg en hjemløs Flygtning derude? Blev jeg ikke en Fremmed i min Moders Huus, en Fremmed mellem mine Frænder, fra den første Stund jeg mødte hende?

Er hun da en Hex, raader hun over lønlige Kunster som – –?

Min Moder! Hm! det bæres mig for, som det ikke vilde baade mig vel at lade hende styre min Færd; hun blæser mig Tanker ind i Hjertet, som ikke har tilhuse der. Nei, nei, jeg vil finde Alfhild igjen, afbede al min Uret og saa –

(standser og seer ud til Venstre)

2den Scene

Olaf. Alfhild (fremdeles sovende). Thorgjerd (kommer fra Venstre bag Huset).

OLAF

Godt Møde, Fremmedkarl!

THORGJERD

Tak, det Samme igjen. Du er tidlig ude!

OLAF

Eller seent; tidlig paa Dagen, men seent paa Natten.

THORGJERD

Du hører vel hjemme nede i Bygderne, Du, kan jeg tænke.

OLAF

Min Slægt hører hjemme der. Og Du?

THORGJERD

Der Ens Hu er bunden, der har En hjemme; det er derfor jeg helst færdes her; – mine Grander skal ingen Uskjel gjøre mig.

OLAF

Det har jeg mærket.

THORGJERD

Saa har Du tiere været heroppe?

OLAF

Jeg har jaget en Hind herinde i Sommer; men naar jeg ret seer til, saa er det et forhexet Kongebarn.

THORGJERD seer stivt paa ham

Den Jagt er farlig!

OLAF

For Skytten?

Thorgjerd nikker.

OLAF

Ja, jeg sad just og tænkte det Samme ved mig selv; det bares mig for, at jeg var bleven troldskudt paa den Jagt.

THORGJERD

Farvel, og god Lykke!

OLAF

Faa Du Last og Skam! Ønsker Du en Jægersmand til Lykke, saa kommer ham ikke Vildtet paa Skud.

THORGJERD

Ifald Skuddet rammer Skytten selv, saa times ham den bedste Lykke, naar han ingen Lykke har med sig.

OLAF

Du taler kløgtigt.

THORGJERD

Ja, ja, her er Mangt og Meget at lære herinde.

OLAF

Tilvisse! Her har jeg lært det Bedste jeg veed .

THORGJERD

Farvel! Dine Frænder skal jeg bringe Bud og Hilsen fra Dig.

OLAF

Agter Du Dig nedover?

THORGJERD

Saa var min Agt. Der er lystige Dage dernede har jeg spurgt. En mægtig Riddersmand holder sit Bryllup –

OLAF

Da skulde Du været med inat; nu er nok den bedste Gammen forbi.

THORGJERD

Jeg tænker jeg kommer tidsnok endda.

OLAF

Kanhænde! Men Du skulde dog været med inat; saa lys og varm en Gildesal skulde Du aldrig have seet før.

THORGJERD

Godt og vel for den som var inde.

OLAF

Jeg kjender den som maatte staa udenfor.

THORGJERD

Ja, ja! udenfor, – det er Fattigmands Plads!

OLAF

Jeg kjender den som maatte staa udenfor, og som endda havde det baade bedre og værre end de, som var inde.

THORGJERD

Jeg maa nok derned kan jeg skjønne; jeg vil spille op i Laget. Nu henter jeg min Strengeleg og saa –

OLAF

Du er Spillemand?

THORGJERD

Og ikke blandt de Sletteste. Nu henter jeg min Strengeleg, der den ligger gjemt ved Fossen; de Strenge skulde Du høre. Med dem sad jeg engang paa Sengestok og spillede Bruden ud af Gildehuset over Hei og Mark – Har Du aldrig hørt liden Ingrids Vise? Den som kunde spille Bruden af Fæstemandens Arm, kan vel spille Barnet hjem til sin Fader igjen. Farvel! Dvæler Du her, saa kan vi mødes naar jeg kommer nedover.

(gaaer ud til Høire ved Vandet)

3die Scene

Olaf. Alfhild.

OLAF

Ha, om det var – Ja forvist, jeg kan ikke tvivle derpaa. Alfhild sagde jo selv, hendes Fader slog Strengelegen saa lifligt, at det, engang hørt, aldrig kunde glemmes igjen. Han nævnte Jomfru Ingrid, som blev borte paa Bryllupskvælden for mange Aar siden, – der var en ung Spillemand, hed Thorgjerd, han havde hende kjær, saa blev der sagt. Mange underlige Sagn gik siden om ham; stundom stod han midt nede i Bygden og spillede saa fagert, at Alle maatte græde derved; men Ingen vidste hvor han havde tilhuse. Alfhild – ja, hun er hans Barn! Her er hun voxet op, her i denne øde Dal, som Ingen har vidst af at sige i mange Aar; og Ingrid, som forsvandt – han sagde jo –

(bemærker Alfhild)

Alfhild! Der er hun! I Brudeklæderne er hun flygtet herop. Her skal Du altsaa vaagne efter Bryllupsnatten; saa tung en Dag blev min Hædersdag for Dig! Du vilde ud i Livet, sagde Du; Du vilde lære Alverdens Herlighed at kjende. Saa tung en Vandring har Du været paa; men nu skal det Alt blive godt. Hun rører sig; det er som hun vaander sig i Sorg og Angst; – naar Du vaagner skal det være til Fryd og Glæde!

ALFHILD endnu halvt i Drømme

Det brænder! Frels ham, han er derinde!

Han maa ikke dø! Lad ham Redning finde!

(springer forfærdet op; Musiken standser)

Hvor er jeg! Mig tykkes – Der staaer han jo!

(iler hen til ham)

Olaf Liljekrans! frels mig fra mine Drømme!

OLAF

Alfhild! vær trøstig, slaa Dig til Ro!

ALFHILD viger sky og ængstelig tilbage

Mener Du at kogle mig med Ord saa ømme?

Ondt bær’ Du i Hjertet, Smiil bær’ Du om Mund,

Du lokke mig ikke i Trolddoms-Blund!

OLAF
Alfhild! kom til Dig selv igjen;
Jeg er jo Olaf, din Hjertensven!

Tungt er Du krænket; jeg har handlet Dig imod;

Men jeg var Dig dog altid i Hjertet god!
Svag har jeg været, forblindet, bedaaret, –
Det er deraf jeg har Dig tildøde saaret!
Alfhild! kan Du forlade mig min Færd,
Jeg sværger Dig til, jeg skal blive Dig værd!
Kummerens Taarer skal jeg kysse fra din Kind,
Skal jevne din Sti, skal bære Dig paa Hænder,
Skal svale Sorgen, som svider i dit Sind,
Skal læge det Saar som i Hjertet brænder!

ALFHILD mildt og klagende

Jeg kjender Dig vel, jeg skjønner din List.

Tro mig, jeg er bleven klog siden sidst.

Du vil daare mig med Ord, Du vil bilde mig ind,

Det er Dig, som ligger mig saa tungt i Sind.

Du vil bilde mig ind, det var Dig som lærte

Mig at smeltes i Fryd, at vaandes i Smerte!

Det lykkes Dig lidet, jeg kjender Dig vel,

Enten Du kommer ved Morgen eller Kvæld.

Jeg kjender Dig vel; thi jeg læser paa Panden

De svigfulde Mærker. Saa var ei den Anden!

OLAF

Den Anden? Hvem mener Du?

ALFHILD

Han som er død!

Det er deraf mig voldes saa bitter en Nød.

Forstaaer Du mig ikke? Du skal vide der var To;

Det er deraf jeg aldrig fanger Hvile og Ro!
Den Ene bar mig med Elskov i Hu,
Den Anden var mig ond og svigagtig som Du;
Den Ene kom til mig ved sildig Sommerkvæld,
Da blomstred’ mit Hjertes Rosenblommer;
Den Anden lokked’ mig dybt i Fjeld,
Hvor der aldrig er Sol og Sommer!
Den onde, svigagtige Olaf er Du,
Den Anden, som bar mig med Elskov i Hu,
Den Anden, som aldrig gaaer mig af Minde,
Ham brændte jeg inde!

(synker ned paa en Steen ved Huset og brister i Graad)

OLAF
Har han røvet din Fred, har han ranet din Ro,
Saa lad ham ei længer i Hjertet bo!

ALFHILD
Ak, om jeg sænktes i Graven ned,
Jeg føler det vel, min Sorg fulgte med!
Jeg vidste det ikke, – jeg sværger Dig til,
Jeg tænkte jeg var ham saa lidet mild;
Nu seer jeg, jeg maa mig tildøde græmme,
Og kan ham dog ikke forglemme!
(kort Pause)
Sig mig, eier Du Strenge i dit Bryst?
Jeg troer det; thi lifligt klinger din Røst;
Lifligt – skjøndt den med Svig er blandet. –

Har Du Strenge i dit Bryst, da gaa trindt om Landet

Og syng om Alfhild en klagelig Sang
For Bygdens Piger; hør kun engang:
Jeg var mig igaar saa liden en Hind,
Jeg gik i de grønnende Lunde!
Alle saa kom de i Skoven ind,
Og jaged’ mig med Falk og med Hunde!
Jeg var mig igaar saa fattig en Fugl,
Jeg sad under Lindegrene;
Alle saa jog de mig fra mit Skjul,
Og kasted’ paa mig med Stene.
Jeg var mig igaar den vilde Due,
Der aldrig fanger Fred og Hvile;
Alle saa kom de med Kogger og Bue,
Og skjød mig i Hjertet med Pile!

OLAF smerteligt bevæget
Ak, at jeg laa under grønnen Tue,
Stedet til evig Hvile!
Hvert dit Ord er som staalsat Bue,
Der rammer mit Hjerte med Pile!

ALFHILD springer op med barnlig Glæde

Saadan skal det være, saa er det Ret!

Ja, forsandt, vel eier Du Strenge i Brystet!

Slig skal det synges; da mene de let,

At Du selv er af al min Smerte krystet.

De mene, din egen Vee er saa stor,

Som den Du gjøgler i klagende Ord!

(standser og seer sørgmodig paa ham)

Dog nei, Du skal ikke synge derom;

Af Alfhilds Kummer vil Ingen røres!

Hvorhen jeg gik og hvorfra jeg kom

Skal aldrig derude spørges og høres!

Syng heller om Olaf Liljekrans,

Som red sig i Alfekvindernes Dands!

Syng om Alfhild, den falske Kvinde,

Som lokked’ ham hans Fæstemø af Sinde;

Syng om al den Sorrig og Nød,

Da Olaf Liljekrans laa paa Baaren død!

Syng om al den Vaande og Vee,

Da de bar af Stuen de Døde tre!

Den Ene var Olaf, den Anden hans Mø!

Og dertil hans Moder af Sorg maatte dø.

OLAF
Ja, Olaf er død, det er ret som Du siger;
Men jeg vil være Dig saa fuldgod en Ven
Hvorhelst Du dvæler og hvor Du gaaer hen;
Aldrig fra din Side jeg viger!
Maa jeg lide saa tungt for det jeg forbrød,
Straffen selv skal være mig sød.
Det skal mig lindre, det skal mig husvale,
At færdes hos Dig i de øde Dale!
Fra Sol gaaer op, til Sol gaaer ned,
Skal jeg tro som Hunden følge dit Fjed!
Jeg skal klæde min Anger i klagende Ord,
Saa lydt og saalænge til Du derpaa troer.
Hver en livsalig Stund herinde
Skal jeg mane frem for dit Minde!
Hver en blomstrende Urt skal derom tale,
Derom skal synge baade Gjøg og Svale!
Alle de Træer som grønnes i Lunde
Skal hviske derom med tusinde Munde!

ALFHILD

Hold op! Jeg veed det, Du vil daare mig paany,

Langt bedre om Du vilde bort fra mig fly!

Saa fager en Falskhed er dit Ord,

Saa svigfulde Tanker i dit Hjerte boer!

Hvad vil Du heroppe? Hvi kommer Du herhen?

Vil Du bilde mig ind, Du kan kjende Dig igjen?

Her var jo fordum saa fagert et Sted,
Nu er Forbandelsens Lyn slaaet ned!
Fordum, da jeg gik her alene
Var der duftende Løv paa alle Grene!
Alle Fugle sang, alle Blomster sprang ud,
Da Du tog mig i Favn og kaldte mig din Brud!
Men nu – hele Dalen er brændt inat;
Brændt er baade Træer og Krat;
Visnet er Straaet, brændt er Løv,

Hver en Blomst er vorden til smuldrende Støv! –

Ja, jeg seer det vel, – paa en eneste Nat
Er Verden bleven gammel! – Da jeg gik forladt
Derude, og segned’ af Kval og Skam,
Da blegnede Livets gyldne Ham.
Intet lever igjen uden Svig og Bedrag;
Det har Olaf lært mig paa min Bryllupsdag!
Min Fader løi; han bød mig tro,
At den Døde bæres til Englenes Bo;
Men Olaf kjendte et sandere Ord;
Den Døde sænkes i sorten Jord!
(udbryder med den dybeste Smerte)
Ja, jeg kan vidne, Du vidste Besked;
Selv er jeg sænket i Jorden ned.

OLAF

Alfhild! Dit Ord falder knusende tungt!

O Gud! dit Sind var saa friskt og ungt – –

Forlad mig min Brøde, forglem din Vee!

ALFHILD med et stærkt og stigende Udtryk af Forvildelse

Tys, tal ikke til mig! See, Olaf, see!
De bære et Lig til Graven frem;
Men der er ingen Moder, ingen Søskende fem,

Der er ingen Bolster, hverken røde eller blaa, –

Alfhild ligger paa Spaaner og Straa!
Aldrig skal jeg kjøres i Himmelens Karm,
For at vaagne i Gud Faders Arm.
Jeg har ingen Moder, hvis Hjerte vil briste,
Jeg har Ingen som sørger ved den sorte Kiste;

Jeg har i Verden vide hverken store eller smaa,

Som græde for mig ved Graven.
Der er ingen Engle som drysse Perler blaa
Alt for min Fod i Himmelhaven,
Og aldrig jeg kommer til det deilige Sted,
Der den Døde drømmer og sover!

OLAF

Alfhild!

ALFHILD
Nu sænkes jeg i Jorden ned!
Nu kaste de Muldet derover!
Og her maa jeg ligge med al min Nød,
Maa leve og lide, skjøndt jeg er død;
Maa vide, at Alt er for mig forbi,

Og kan dog ikke glemme, kan ei kjæmpe mig fri;

Maa høre, naar han, som min Elskov jeg gav,

Rider til Kirken over min Grav!

Maa høre ham vaandes i vildene Flammer,

Og kan ikke mildne hans Jammer!

O, hvor mit Bryst er trangt sluttet inde!

Jeg er gaaen Guds Engle af Minde!

Ingen af dem hører mig klage og bede –

Jeg er stængt ude bag Livets Port –

Grav mig op igjen! Lad mig ikke ligge hernede!

(iler ud til Venstre)

OLAF

Alfhild! Alfhild! O, Christ hvad har jeg gjort?

(følger ilsomt efter)

4de Scene

Ingeborg og Hemming (komme efter en kort Pause ind fra Høire).

INGEBORG

See saa, nu er vi da heroppe! Hvor her er deiligt og lyst og fredsomt.

HEMMING

Ja, her skal vi leve godt tilsammen!

INGEBORG

Men mærk Dig vel, at Du er min Svend, ikke Andet, – saalænge til min Fader har givet sit Minde.

HEMMING

Det gjør han aldrig!

INGEBORG

Vær Du rolig, vi finde nok paa Raad. – Men nu maa vi tænke paa, at vælge os en Stue til at bo i.

HEMMING

Her er nok af dem. Over hele Dalen ligge øde Huse; Alt staaer endnu, som dengang de sidste Mennesker døde bort i den store Landfarsot for mange Aar siden.

INGEBORG

Her huer det mig godt! Derhenne ligger ogsaa slig en gammel Stue; Vandet har vi nærved, og Skoven er vist rig paa Vildt. Du kan fiske og jage; ja, vi skal leve et deiligt Liv!

HEMMING

Ja, forvist, et deiligt Liv! Jeg fisker og jager, og Du sanker Bær imens og seer Huset tilrette.

INGEBORG

Gjør jeg? Nei, det maa Du tage vare paa!

HEMMING

Ja, ja da, som Du vil. O, et lysteligt Liv skal vi leve!

(standser og tilføier noget forknyt)

Men naar jeg ret tænker mig om; – jeg har hverken Bue eller Fiskeredskab med.

INGEBORG ligeledes med et Udtryk af Forsagthed

Og det falder mig ind, her er ingen Terner som kan gaa mig tilhaande.

HEMMING

Det gjør jeg saa gjerne!

INGEBORG

Nei, ellers Tak. – Og alle mine gode Klæder – Jeg tog ikke Andet med end Brudestakken, som jeg staaer og gaaer i.

HEMMING

Det var ilde betænkt af Dig!

INGEBORG

Sandt nok, Hemming! Og derfor skal Du en Nat liste Dig ned til Guldvik og tage med Dig af Klæder og andre Ting, saameget jeg har Brug for.

HEMMING

Og blive hængt som Tyv!

INGEBORG

Nei, derfor skal Du vare Dig vel, det byder jeg.

(betænkeligt)

Men naar saa den lange Vinter kommer? Ingen Mennesker er heroppe, Dands og Sang faa vi aldrig at høre – Hemming! skulde vi blive her eller – –

HEMMING

Ja, hvor skulde vi ellers ty hen?

INGEBORG utaalmodigt

Ja, men der kan jo ingen Mennesker leve her.

HEMMING

Jovist kan de leve!

INGEBORG

Ei, Du seer jo selv de ere døde Allesammen! Hemming! jeg mener det er bedst jeg reiser ned til min Fader.

HEMMING

Men hvad skal der blive af mig?

INGEBORG

Du skal ride i Krigen!

HEMMING

I Krigen! Og blive slaaet ihjel!

INGEBORG

Vist ikke! Du skal udføre en berømmelig Gjerning, saa bliver Du Riddersmand, og saa vil ikke min Fader være Dig imod.

HEMMING

Ja, men om de nu slaa mig ihjel?

INGEBORG

Nu, det kan vi altid tænke paa. Idag og imorgen faa vi vel blive her; saalænge sidde Gjæsterne i Gildehuset og tære Bryllupskosten, – søge de efter os, saa sker det vel rundt om i Bygden; heroppe kan vi være trygge og – –

(standser og lytter)

Udenfor tilhøire høres langt borte følgende Chor:

Afsted, afsted, at finde
Alfhild, den onde Kvinde;
For vor Sorg og Møde
Skal hun med Livet bøde!

HEMMING

Ingeborg! Ingeborg! De ere efter os!

INGEBORG

Hvor skal vi ty hen?

HEMMING

Ja, hvor kan jeg vide –

INGEBORG

Gaa ind i Stuen; gjør Døren tilrette, saa den kan stænges indenfra.

HEMMING

Ja, men –

INGEBORG

Gjør som jeg siger! Jeg gaaer op paa Bakken imens og seer efter om de ere langt borte.

(gaaer ud til Høire)

HEMMING
Ja, ja da! Ak, bare de ikke faaer os fat.
(gaaer ind i Huset)

5te Scene

Olaf (kommer fra Skoven tilvenstre). Strax efter Ingeborg (fra Høire).

OLAF seer sig om og kalder med dæmpet Stemme

Alfhild! Alfhild! Intet Sted er hun at see! Som en Fugl smuttede hun mig afsyne inde i Skoven og jeg –

INGEBORG

De er lige herved og –

(standser forskrækket)

Olaf Liljekrans!

OLAF

Ingeborg!

HEMMING stikker ubemærket Hovedet ud af Døren og faaer Øie paa Olaf

Herr Olaf! Saa! Nu er det da vel forbi med mig!

(trækker sig ilsomt tilbage)

INGEBORG afsides

Han maa være redet i Forveien.

OLAF afsides

Hun maa være kommen herop med sin Fader for at lede om mig.

INGEBORG afsides

Men jeg følger ikke med!

OLAF afsides

Jeg viger ikke herfra!

INGEBORG høit, idet hun træder nærmere

Olaf Liljekrans! Du har mig nu fat; men ilde gjør Du, om Du tænker at tvinge mig.

OLAF

Det er saalidet min Agt!

INGEBORG

Hvi kommer Du da hid, sammen med mine Frænder?

OLAF

Gjør jeg det? Det er jo tvertom Dig som –

INGEBORG

Det Paafund daarer mig ikke; jeg saae jo nylig hele Følget –

OLAF

Hvem? Hvem?

INGEBORG

Min Fader og vore Slægtninge!

OLAF

Heroppe?

INGEBORG

Javist, lige her ved!

OLAF

Ha, da er min Moder med dem.

INGEBORG

Ja, det er hun rigtignok; men hvor kan det skrække Dig?

OLAF

Jo, det er mig de søge!

INGEBORG

Nei, det er mig!

OLAF forbauset

Dig!

INGEBORG begynder at fatte Sammenhængen

Eller – bi lidt – Ha, ha, ha! hvad falder mig ind! – Hør, skal vi To være ærlige mod hinanden?

OLAF

Ja, det var just min Agt!

INGEBORG

Nu godt, saa sig mig, hvad Tid kom Du herop?

OLAF

Inat!

INGEBORG

Jeg ligesaa!

OLAF

Du!

INGEBORG

Javist, javist! Og Du drog bort uden at Nogen vidste derom?

OLAF

Ja!

INGEBORG

Jeg ligesaa!

OLAF

Men saa sig mig –

INGEBORG

Tys, vi har knap Tid! Og Du flygtede herop, fordi Du havde kun ringe Lyst til at følge mig for Alteret?

OLAF

Ei, hvor kan Du tro –

INGEBORG

Jo, det kan jeg godt tro. Sig kun frem; vi skulde jo tales ærligt ved.

OLAF

Nuvel da, det var derfor jeg –

INGEBORG

Godt, godt, jeg gjorde ligesaa!

OLAF

Du, Ingeborg!

INGEBORG

Og nu seer Du vel nødig, at Nogen kommer Dig paa Spor?

OLAF

Ja, det skal ikke nægtes!

INGEBORG

Jeg ligesaa! Ha, ha, ha! det er et lystigt Træf; jeg flygtede for Dig og Du for mig! Begge flygtede vi hidop, og nu mødes vi, just som vore Frænder ere efter os! Hør, Olaf Liljekrans! det er et Ord, vi forraade ikke hinanden!

OLAF

Det er et Ord!

INGEBORG

Men nu maa vi skilles ad!

OLAF

Jeg forstaaer!

INGEBORG

Thi fandt de os sammen, saa –

OLAF

Ja, saa vilde det falde Dig sværere at blive fri for mig!

INGEBORG

Farvel! Kommer jeg engang til at holde Bryllup, saa skal Du være min Brudesvend.

OLAF

Og skulde Sligt times mig, saa vil Du nok være mig til Villie paa samme Viis.

INGEBORG

Det forstaaer sig! Farvel! Farvel! og vær ikke umildt sindet mod mig.

OLAF

Vist ikke; jeg skal række Dig Haanden hvor vi mødes!

INGEBORG

Jeg ligesaa! Hvor vi mødes – bare ikke for Alteret.

(gaaer ind i Huset. Olaf ind i Skoven til Høire i Baggrunden)

6te Scene

Fru Kirsten, Arne fra Guldvik, Bryllupsgjæster, Bønder og Huuskarle (fra Høire).

FRU KIRSTEN

See, her vil vi begynde Jagten. Vore Folk maa spredes ad og søge rundt om Vandet; – hun skal herfrem og da – Vee, vee hende! der er ikke Naade og Barmhjertighed i mit Sind.

ARNE

Hvad vil I da gjøre?

FRU KIRSTEN

Holde Dom over hende – lige paa Stedet, der hun træffes! Den Udaad hun har øvet paa mine Enemærker har jeg Magt og Myndighed til at straffe efter Ret og Skjøn.

ARNE

Ja, hvad hjælper det til? Hvad som er tabt vindes ikke derved tilbage.

FRU KIRSTEN

Nei, men jeg faaer Hævn over hende og det er ingen ringe Vinding. Hævn, Hævn maa jeg have, ifald jeg skal bære og overleve mit Tab og al den Skam hun har paaført mig. Uveiret inat har fordærvet hele Aarets Grøde for mig, ikke et uskadt Straa staaer igjen paa min Ager, og herinde, hvor hun selv har sagt at hun holder til, her blomstrer og trives det Alt saa rigt, som jeg aldrig har seet! Er det ikke hemmelige Kunsters Virkning? Olaf har hun hildet saa fast i sit djævelske Garn, at han, inat i det vildeste Uveir, flygtede af Bygden for at følge hende. Mit Huus har hun brændt af lige til Grunden; alle Luger og Døre havde hun stengt udenfra; – det var et Guds Under at Huuskarlene bragte betimelig Hjælp!

ARNE

Ak, Gud bedre det; jeg er dog ræd for at det har kostet to Liv, som jeg saameget holdt af, – Ingeborg og min Svend, Hemming!

FRU KIRSTEN

Ei, ei, Hr. Arne! I maa ikke reent fortvivle endnu. Ingeborg kan nok være sluppen derfra; Alle vi Andre kom jo uskadte ud, trods den forbandede Hexekvindes List; – Ingeborg er bleven forvildet af Skrækken og er flygtet et Sted hen.

ARNE

Ja, ja, lad saa være med Ingeborg; men Hemming er nu aldrig at spørge efter, det veed jeg vist!

FRU KIRSTEN

Hvi saa?

ARNE

O, han var bleven slig en listig, udtænkt Djævel paa den sidste Tid! Han har ladet sig brænde inde bare for at faa Hævn over mig, han vidste, jeg kan ikke være ham en Dag foruden. O, jeg kjender ham!

FRU KIRSTEN

Ja, hvordan end er, Alfhild maa vi fange; hun skal forhøres, dømmes og fældes; jeg har Ugjerninger nok at paasige hende.

ARNE

Og jeg kan nævne flere, ifald det gjøres behov; hun har stjaalet min abildgraa Hest ud af Stalden inat; imorges var den borte baade med Sadel og Bidsel.

FRU KIRSTEN afsides

Ingeborg og Hemming borte, og hans Hest ligesaa; var jeg i hans Sted, jeg veed nok hvad jeg vilde tro.

(høit)

Nu bryde vi op og deles ad i smaa Hobe; den som først faaer Øie paa Alfhild blæser i Horn eller Luur; de Andre lytte derefter og følge Lyden til vi samles.

De gaa ud til forskjellige Sider.

ARNE som er bleven alene tilbage

Og jeg som ikke er kjendt her, hvor skal jeg finde frem.

(kalder)

Hemming, Hemming!

(holder inde)

Naa, det er jo sandt han er –

(hovedrystende)

Hm! Hm! Det var skammeligt gjort af ham.

(gaaer ud til Høire)

7de Scene

Alfhild (kommer frem ved Vandet paa venstre Side; hun bærer en liden Bylt).

ALFHILD

Tilende har jeg klaget, tilbunds har jeg grædt;

Jeg maa hvile, nu er jeg til Døden træt!
(synker ned paa en Steen i Forgrunden)
Først vil jeg sige min Fader Farvel!
Saa vandrer jeg ind paa det øde Fjeld!
Hernede seer jeg Olaf, hvorhelst jeg færdes;
Jeg maa op i Høiden, at mit Sind kan hærdes!
Jeg maa døve og glemme den tunge Lære,
Maa dysse i Blund alle Minder kjære!
Ak, jeg som tænkte mig Livet saa rigt!
Intet er Sandhed, Alt er Digt,
Alt er kun Tant og gjøglende Løgne;
Intet kan gribes og fattes med Hænder,
Intet maa skues med vaagne Øine,
Intet holder Stand, naar vi ret det kjender!
(Luurtoner høres fra Skoven)
Min Moders Arvesølv bringer jeg med;
Det vil jeg grave i Jorden ned!
Jeg vil grave det ned under Birkens Rod,
Derude, hvor jeg fordum med Olaf stod!

(aabner Bylten og fremtager en Brudekrone og andre Smykker)

Denne sølverne Krone har min Moder baaret;

Ogsaa hende har da Verden forlokket og daaret,

Ogsaa hun har da troet paa Kjærligheds Magt.
Blev ogsaa hun saa bitterlig vakt?
Var det kun Spot, naar min Fader kvad
Om Elskovs Lyst, som gjør Barmen glad?
Ak, da skulde han tiet dermed;
Hans Sange har røvet mig Livsens Fred,
Hans Sange bygged’ i min Barm et Huus
For Verdens Fryd, – nu ligger det i Gruus!
(Luren høres atter)
Sølvet er sig saa ædelt Malm,
Det smuldres ikke som Høstens Halm;
Laa det i Jorden vel tusinde Aar,
Det skinner endda, det aldrig forgaaer!
Livets Lyst er som Høstens Halm,
Sorgen er Sølvet, det ædle Malm!
(pakker Smykkerne sammen i Bylten)
Min Fader har nævnt mig en Trolddomsskat,
Deraf drypped’ ni blanke Perler hver Nat;
Men hvormange Perler den end monne føde,
Lige stor og rig blev dog Skatten hin røde!
Min Sorg er for mig en Trolddomsskat;
Deraf skal dryppe ved Dag og Nat
Ikke ni, – nei tusinde Perler smaa,
Og Skatten vil dog aldrig forgaa!

(rykker en Blomst op og betragter den vemodigt)

Du lille Blomst! Det var før min Tro,
At Du kunde frydes ved Livet;
Jeg havde tænkt mig det var Dig givet
At vide Du var til, at føle Dig fro!
Men nu har Verden givet mig Besked,
Du føler det ei, om jeg træder Dig ned.
Angerløs jeg tør Dig oprive;
Thi Du har aldrig vidst at Du var ilive!
Ja, Verden har gjort mig saa klog, saa klog!
Fordum fulgte jeg Skyernes Tog,
Fløi drømmende med paa de vide Baner
Og kaldte dem Himmelens Svaner!
Fordum jeg tænkte, at Træets Grene
Bredte sig ud for at skygge min Vandring,
Jeg tænkte mig Liv i Fjeldets Stene.
Nu er mig voldt saa tung en Forandring.
Nu veed jeg det bedre; – kun Menneskets Bryst
Kan vaandes i Smerte, kan vugges i Lyst.
Der boer ingen Ven mellem Blomster og Grene,
Jeg maa bære min Sorg alene.
(reiser sig)
Velan da! Op mellem Is og Sne, –
Baade her og hist er kun Gravens Læ!
(vil gaa)

8de Scene

Alfhild. Fru Kirsten. Arne. Bryllupsgjæster, Bønder og Karle (fra forskjellige Sider). Senere Olaf Liljekrans.

FRU KIRSTEN

Der er hun! Staa stille Alfhild! Prøv ikke paa at undkomme, ellers skyde vi Dig ned.

ALFHILD

Hvad vil Du mig?

FRU KIRSTEN

Det skal Du tidsnok erfare!

(peger paa Bylten)

Hvad bærer Du der?

ALFHILD

Min Moders Arv!

FRU KIRSTEN

Giv hid! See, see! En Sølvkrone! Forsandt, Alfhild! er Du din Moders eneste Datter, da frygter jeg stærkt, at Brudekronen ikke mere vil trænges om i hendes Æt.

(til Karlene)

I binde hende! Hun staaer der og lader saa sorgløs i Sind; Ingen kan vide hvad hun pønser paa.

Alfhild bindes.

FRU KIRSTEN høit og med undertrykt Lidenskabelighed

Retten er sat. Som I Alle vide har jeg lovlig Hævd og Adkomst til at værne om mine Enemærker, til at fælde Dom efter Landets Lov over hver den, der gjør mig Uskjel paa min egen Grund. Dette er hvad Du, Alfhild! har fordristet Dig til og derfor staaer Du nu her som Anklaget for din Dommer. Forsvar Dig om Du kan, men glem ikke at det gjælder Livet.

ARNE

Men hør, Fru Kirsten!

FRU KIRSTEN

Forlad mig, Herr Arne! Jeg er i min Ret og den vil jeg holde paa.

(til Alfhild)

Træd frem og svar mig!

ALFHILD

Spørg Du kun, jeg skal svare!

FRU KIRSTEN

Mange og haarde ere de Beskyldninger, som reises mod Dig. Først og fremst paasiger jeg Dig her, ved ugudelige Kunster at have daaret min Søn, Olaf Liljekrans, saa at hans Sind og Tanker vendte sig fra hans Fæstemø, som han havde trolovet, – saa, at han, syg i Hjertet, ingen Dag fandt Fred i sit Hjem, men drog hid op til denne ukjendte Dal, hvor Du har holdt til. Alt Sligt kan ikke være tilgaaet paa vanlig Viis; Du er derfor sigtet for Trolddom, forsvar Dig om Du kan.

ALFHILD

Lidet har jeg hertil at svare. Trolddom kalder Du hin sælsomme Magt, som drog Olaf hid op. Kanhænde Du har Ret; men denne Trolddom kom ikke fra den Onde; – hver den Stund Olaf har været her, Guds Øie maatte see derpaa! hver den Tanke jeg har fæstet paa Olaf, Guds Engle maatte kjende den! og de skulde ikke blues derover.

FRU KIRSTEN

Nok, nok! Du føier endnu Bespottelser til din Brøde. Vee Dig, Alfhild! hvert et Ord tynger med i Skaalen. Dog, Du om det!

(til de Øvrige)

Jeg æsker Eder Alle til Vidne paa hendes Svar.

(vender sig til Alfhild)

Jeg beskylder Dig dernæst for atter igjen inat at have, ved de samme hemmelige Kræfter, trukket Olaf her op, samt at Du holder ham gjemt herinde!

ALFHILD

Der har Du Ret! Lønligt er han gjemt herinde!

FRU KIRSTEN

Det vedgaaer Du?

ALFHILD

Ja, men saa mægtig Du end er, fri ham ud kan Du ikke. Kanhænde det baadede mig bedst, om Du var dertil istand; men ikke Du, ikke den hele vide Jord har saa stærk en Magt og Evne!

FRU KIRSTEN i heftigt Udbrud

Nu er Døden Dig vis! Sig frem, hvor har Du ham?

ALFHILD trykker Hænderne mod Brystet

Herinde – i Hjertet! Kan Du rive ham ud deraf, da hexer Du bedre end jeg!

FRU KIRSTEN

Det Svar gavner lidet; sig frem! hvor er han?

ALFHILD

Jeg har svaret!

FRU KIRSTEN med tilbagetrængt Forbittrelse

Godt, godt!

ARNE til de Omstaaende

Havde Hemming været ilive, saa skulde han nok faaet Sandheden ud af hende; han var bleven saa listig paa sine sidste Dage.

FRU KIRSTEN

Nu kommer den tredie Klage mod Dig: Du har inat stukket Ild paa min Gaard og brændt den af til Grunden. Kanhænde Menneskeliv er gaaet tilspilde, det vide vi endnu ikke, men hvad som end er, derved hverken skades eller rettes paa din Sag; thi din Agt at brænde os inde Alle tilhobe ligger klarlig for Dagen. Nægter Du mit Paasagn at have brændt Gaarden af inat?

ALFHILD

Jeg nægter det ikke, jeg har brændt din Gaard!

FRU KIRSTEN

Og hvormed vil Du besmykke din Gjerning?

(med bitter Spot)

Du skal ei kunne sige at Du handlede overilet. God Leilighed havde Du, saavidt jeg mindes, til at tænke Dig om; Du stod udenfor, Ingen kom Dig nær, Ingen hindrede Dig fra at overlægge saa roligt Du kunde og vilde. Ei skal Du sige at Gildestuens Lystighed steg Dig til Hovedet, ei heller at Vinen gjorde Dig hed og fortumlet; thi Du var nok ikke med derinde, Du stod udenfor, og der var svalt nok, der var kjølige Vinde, som nok kunde gjøre Dig besindig.

ALFHILD

Ja, jeg har brændt din Gaard inat; men Du og Olaf og alle I Andre derude har øvet en værre Færd mod mig. Verden var mig en Høisal, som hørte den store Fader til. Himlen blaa var dens Tag, Stjernerne vare de Lamper, som lyste fra dens Loft. Jeg gik glad og rig derinde; men I, I kastede en Brand midt ind i den gyldne Herlighed; nu er Alting dødt og fortørret!

FRU KIRSTEN

Slig Tale baader Dig lidet! End engang spørger jeg, hvor er Olaf Liljekrans, min Søn?

ALFHILD

Jeg har svaret!

FRU KIRSTEN

Saa har Du ogsaa fældet din Dom og jeg vil bekræfte den.

Olaf kommer frem paa Klippepynten mellem Træerne, uden at bemærkes af de Tilstedeværende.

OLAF afsides
Alfhild –! Hjælp Gud! hvad er det?
(trækker sig useet tilbage)

FRU KIRSTEN

Som skyldig i Trolddomskunster og Mordbrand er Du efter Landets Lov hjemfalden til Døden. Denne Straf udsiges herved over Dig, og skal den ufortøvet, samt her paa Stedet fuldbyrdes!

ARNE

Men hør, Fru Kirsten!

FRU KIRSTEN

Dommen er fældet! Alfhild skal lide Døden!

ALFHILD

Gjør som Dig lyster; lidet skal jeg være Dig hinderlig deri. Da Olaf fornegtede sin Kjærlighed, da slukkedes mit Liv, – jeg lever ikke længer.

FRU KIRSTEN

Før hende op paa Fjeldstupet der!

To Karle føre Alfhild op.

FRU KIRSTEN

For sidste Gang, Alfhild! giv mig min Søn tilbage!

ALFHILD

Jeg svarer ikke mere!

FRU KIRSTEN

Det ske da som Du vil!

(til Karlene)

Styrter hende ud! Nei, vent! Der falder mig Noget ind.

(til Alfhild)

Som Du der staaer kommer jeg til at mindes Dig, da Du igaar traadte frem med Guldkronen paa og mente at Du var Olaf Liljekrans værdig til Brud. Nu skal vi dog see, hvormeget Du agtes; her er Bønder og Karle og mange ringe Mænd tilstede; – kanhænde dit Liv end staaer til at frelses! Ja, Alfhild! Du seer paa mig, men saa er det; jeg vil være naadig!

(vender sig til de Øvrige)

Ei sandt, I kjende Alle den gamle Vedtægt, som byder, at naar en Kvinde er dømt for en halsløs Gjerning, som hun der, da frelses hendes Liv og hun er fri, ifald en uberygtet Mand træder frem, og nævner hende uskyldig og siger sig villig og rede til at ægte hende. Ei sandt, den Vedtægt kjende I?

ALLE

Ja, ja!

ALFHILD med frembrydende Taarer

O, at maatte forhaanes, forhaanes saa dybt i min sidste Stund!

FRU KIRSTEN

Nuvel, Alfhild! Denne Vedtægt skal komme Dig tilgode. Ifald kun den ringeste Karl i mit Følge træder frem og siger sig villig til at ægte Dig, da er Du fri.

(seer sig om)

Er der Ingen som melder sig?

Alle tie.

FRU KIRSTEN

Giv hende Sølvkronen paa; den skal følge med i Kjøbet; kanhænde, Alfhild! at Du derved stiger i Priis!

Kronen sættes paa Alfhilds Hoved.

FRU KIRSTEN

For anden Gang, spørger jeg, er Ingen villig til at frelse hende?

Hun seer sig om. Alle tie.

FRU KIRSTEN

Nu gjælder det; nu frygter jeg for at dine Øieblikke ere talte. Hører mig vel, I Karle deroppe! Ifald Ingen svarer paa det tredie Opraab, da agte I paa mit Tegn og styrte hende i Søen! Brug nu dine Kunster, Alfhild! see til om Du kan kogle Dig fra Døden.

(med høi Røst)

For sidste Gang! Der staaer Hexekvinden og Mordbrændersken; hvo frelser og ægter hende?

Hun seer sig om. Alle tie. – Fru Kirsten hæver raskt Haanden til Tegn, Karlene gribe Alfhild; i samme Øieblik styrter Olaf frem paa Klippepynten i fuld Bryllupsklædning.

OLAF

Jeg frelser og ægter hende!

Han støder Karlene bort og afriver hendes Baand. Alfhild synker med et Skrig til hans Bryst; han omslynger hende med den venstre Arm og løfter den Høire truende i Veiret.

ALLE staa som forstenede med Udraabet

Olaf Liljekrans!

FRU KIRSTEN

Olaf Liljekrans, min Søn! hvad har Du gjort? Beskjæmmet Dig for evig!

OLAF

Nei, jeg aftvætter den Skam og Skjændsel, som jeg paadrog mig ved min Færd mod hende! Min Brøde vil jeg udsone og gjøre mig selv lykkelig derved!

(fører Alfhild frem)

Ja, for Eder Alle nævner jeg høit og lydt denne unge Kvinde som min Brud! Hun er uskyldig i Alt det som er paasagt hende; kun jeg har forbrudt mig.

(bøier Knæ for hende)

Og for din Fod beder jeg Dig glemme og forlade –

ALFHILD hæver ham op

Ak, Olaf! Du har givet mig al Verdens Herlighed tilbage!

FRU KIRSTEN

Du vil ægte hende! Godt og vel, saa er jeg ikke længere Moder for Dig!

OLAF

Stor Sorg voldes mig derved, skjøndt det er længesiden I var en sand Moder for mig. I brugte mig kun til at bygge Eders egen Stolthed iveiret, jeg var svag og fandt mig deri. Men nu har jeg vundet Kraft og Villie; nu staaer jeg fast paa mine Fødder og grunder min egen Lykkes Bygning!

FRU KIRSTEN

Men betænker Du da ikke –

OLAF

Intet vil jeg meer betænke, jeg veed hvad jeg vil. Nu først forstaaer jeg min sælsomme Drøm. Det blev mig spaaet at jeg skulde finde den fagreste Blomst, at jeg skulde plukke den sønder og drysse den ud for alle Vinde. O, saaledes er det skeet! En Kvindes Hjerte er den fagreste Blomst i Verden; alle de rige og gyldne Blade deri har jeg sønderrevet og drysset ud for alle Vinde. Men trøst Dig, Alfhild! Mangt et Sædefrø er fulgt med, Sorgen har modnet det, og deraf skal spire et rigt Liv for os herinde i Dalen; thi her vil vi bo og bygge!

ALFHILD

O, nu er jeg salig som den første Stund vi mødtes !

FRU KIRSTEN afsides

Ingeborg er borte, denne rige Dal hører Alfhild til; ingen Anden har Ret dertil –

(høit)

Nuvel, Olaf! Jeg vil ikke være din Lykke imod. Mener Du at finde den paa den Viis, saa – – Mit Minde har I dertil!

OLAF

Tak, min Moder, Tak! Nu fattes mig Intet mere!

ALFHILD til Fru Kirsten

Og mig forlader Du al min Brøde?

FRU KIRSTEN

Nu, nu! Kanhænde der var Feil paa min Side med, lad os ikke tale mere derom!

ARNE

Men jeg da? Og min Datter, som Herr Olaf havde trolovet – Dog, det er jo sandt, kanhænde hun ikke mere er til!

OLAF

Jovist er hun til!

ARNE

Hun lever! Hvor er hun? Hvor?

OLAF

Det kan jeg ikke sige; men det er at nævne, at vi Beggeto i Venskab have brudt Trolovelsen.

FRU KIRSTEN

I seer Hr. Arne! at jeg – –

ARNE

Ja, ja, min Datter skal ikke tvinges paa Nogen. Alfhild var det beskaaret at faa en Riddersmand; det Samme kan vel times Ingeborg.

(med Værdighed)

I ædle Herrer og velbyrdige Mænd! Hører mit Ord! Det er kommet mig for Øre, at jeg, blandt Mange af Jer, holdes for en Mand, der er lidet bevandret i høviske Sæder og Skikke. Jeg vil nu vise, at det er Løgn i Jer Hals! I de gamle Krønniker fortælles, at naar en brav Konge mister sin Datter, saa udlover han hendes Haand og Halvdelen af Riget til den, som finder hende igjen. Jeg vil gjøre som de gamle, brave Konger; Den som finder Ingeborg igjen faaer hendes Haand og mit halve Gods og Eie dertil. Ere I med paa det?

DE UNGE KARLE

Ja, ja!

9de Scene

De Forrige. Ingeborg (træder hurtig ud fra Huset og trækker Hemming efter sig).

INGEBORG

Her er jeg! Hemming har fundet mig!

ALLE forbausede

Ingeborg og Hemming! Heroppe!

ARNE forbittret

Ei, saa skal da ogsaa – –

INGEBORG kaster sig om hans Hals

O, Fader! Fader! Det nytter Dig ikke; Du har givet dit Ord!

ARNE

Ham gjaldt det ikke! Nu skjønner jeg det nok; han har selv ført Dig bort!

INGEBORG

Nei, tvertom, Fader! Det var mig som førte ham bort!

ARNE forskrækket

Vil Du tie med slige Ord! Er Du da forrykt?

INGEBORG sagte

Saa sig ja, strax paa Stedet! Ellers fortæller jeg til alle Mennesker, at det var mig som – –

ARNE

Ti, ti! Jeg siger jo ja!

(træder mellem dem og seer bistert paa Hemming)

Dig var det altsaa, som stjal min abildgraa Hest med Sadel og Bidsel?

HEMMING

Ak, Hr. Arne! –

ARNE

O, Hemming! Hemming! Du er en –

(betænker sig)

Naa, Du er min Datters Fæstemand; lad det saa være godt dermed.

HEMMING og INGEBORG

O, Tak, Tak!

10de Scene

De Forrige. Thorgjerd (med en Strengeleg i Haanden, har under det Foregaaende blandet sig mellem Mængden).

THORGJERD

Ei, see, see! Her er folksomt i Dalen idag!

BØNDERNE

Thorgjerd Spillemand!

ALFHILD kaster sig i hans Arme

Min Fader!

ALLE

Hendes Fader!

OLAF

Ja, ja, Gubbe! Idag er her folksomt og lysteligt herinde, og saa skal det herefterdags blive ved. Det er din Datters Bryllup som holdes; af Kjærlighed har hun kaaret sin Fæstemand, om Kjærlighed har Du sjunget for hende, – Du vil ikke være os imod!

THORGJERD

Alle gode Vætter værne om Eder!

ALFHILD

Og Du bliver hos os!

THORGJERD
Nei, nei, Alfhild!
En Spillemand har ikke Hjem eller Bo,
Hans Hu stævner vidt, han aldrig finder Ro!
Hver den, som eier en Sangbund i sit Bryst

Han er hjemløs i Dale, han er hjemløs ved Kyst;

I Liens Løvsal, paa den grønnende Eng
Maa han synge og røre den dirrende Streng,
Han maa lure paa det Liv, som lønligt boer
Under Fossens Væld, ved den vilde Fjord,
Maa lure paa det Liv, som i Brystet banker,
Klæde Folkets Drømme i Toner og Ord,
Og klare dets gjærende Tanker!

OLAF
Men stundom vil Du dog gjæste os her!
Nu skal en Hal mellem Birkene bygges;
Her min Alfhild! skal dit Liv betrygges,
Jeg og min Elskov skal leve Dig nær,
Aldrig dit Øie af Taarer skal skygges!

ALFHILD
Ja, nu jeg seer det, Livet er rigt!
Rigt som mit Hjertes fagreste Digt!
Saa tung og saa sort var end aldrig Sorgen,
Den følges engang af en lysende Morgen!
(knæler)
Guds Engle smaa! I har ledet mit Fjed,
I har atter skjænket mig Trøst og Fred!
I styred’ min Gang ved Afgrundsranden,
I støtted’ min Fod, der var veg og svag!
O, kan jeg end ikke tro med Forstanden, –
Med Hjertet vil jeg tro til min sidste Dag!
Ja, himmelske Magter! I vaage endnu!
Klart skinner Solen efter Uveirets Gru; –
Af Livets Brand blev min Kjærlighed frelst;
Lad saa times og mødes hvadhelst!
Nu er jeg freidig, nu er jeg stærk,
Rede til Livets vexlende Værk!
(med et Blik til Olaf)
Og naar vi engang – –
(afbryder og hæver Hænderne høit iveiret)
Paa Englenes Arm
Bæres vi hjem i Himmelens Karm!

De Øvrige have dannet en Gruppe om hende; Tæppet falder.

Innledning til Olaf Liljekrans, 1. versjon
ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Det stoffet som ligger til grunn for Olaf Liljekrans, hadde Ibsen stiftet bekjentskap med mange år tidligere. Allerede i 1850 arbeidet han med utkast til et skuespill bygget på sagnstoff fra svartedaudens tid. Det eneste som er bevart av dette, er et ufullført manuskript som bærer påtegningen «Rypen i Justedal, nationalt Skuespil i fire Acter, af Brynjolf Bjarme. 1850». Manuskriptet slutter i siste del av annen akt, jf. innledningen til Rypen i Justedal, under Manuskriptbeskrivelse.

Ibsen benyttet sagnstoff fra Andreas Fayes Norske Sagn (1833; 2. utg. Norske Folke-Sagn 1844) både i dette fragmentet, i det senere Gildet paa Solhoug og i Olaf Liljekrans. En rekke sagn hos Faye handler om «den sorte Død» (Faye 1844, 125–40). I Fayes «Rypa i Justedalen» fortelles det at en ung pike fra gården Birkehaug var den eneste i Justedal som overlevde pesten. Da hun ble funnet, var hun «sky og vild som en Fugl», derfor kalte folk henne «Rypa», heter det hos Faye (1844, 130). Dette sagnstoffet ligger til grunn for handlingen både i Ibsens ufullførte arbeid fra 1850 og i Olaf Liljekrans (jf. innledningen til Rypen i Justedal).

Jørgen Moe hadde i 1840 utgitt Samling af Sange, Folkeviser og Stev i norske Almuedialekter, og Magnus Brostrup Landstads folkevisesamling, som først utkom heftevis, forelå i 1853 i utgaven Norske Folkeviser. Fayes sagnsamling og de utgavene av norske folkeviser som etter hvert ble tilgjengelige, hadde inspirert en rekke nasjonalromantiske diktere, blant andre J.S. Welhaven og Andreas Munch, og dette materialet er på samme måte nærværende i en rekke av Ibsens tidlige dikt (blant annet «Midnatsstemning», «Til Norges Skjalde», «Møllergutten», «En Løverdagsaften i Hardanger», «Prolog paa det Norske Theaters Stiftelsesdag den 2. Januar 1852», «Prolog» til oppførelsen av Sancthansnatten 2. januar 1853).

Allerede i skuespill som Fru Inger til Østeraad (1857, skrevet 1854) og Gildet paa Solhoug 1856 kan vi se hvilken vekt Ibsen legger på psykologien hos sine diktede skikkelser. Dette preger også Olaf Liljekrans og innebærer et stort sprang fremover i forhold til utkastet. Sagnstoffet fra Rypen i Justedal har her gjennomgått en transformasjon som blant annet innebærer at personenes motiver og følelser er langt mer utførlig fremstilt. Samtidig er det folkloristiske bakgrunnsmaterialet blitt sterkt utvidet. Ibsen trekker nå inn stoff fra Landstads Norske Folkeviser, som var blitt tilgjengelig etter hans arbeid med utkastet Rypen i Justedal, og dette blir vel så viktig som sagnet for dramaets handling. Flere forskere (blant annet Paasche 1908 og 1909; Alnæs 2003) har påvist hvordan trekk fra en rekke ballader i Landstads samling gjenfinnes som innslag i replikker, scener og handlingsgang i Ibsens drama.

Hos Landstad finnes blant annet balladen «Olaf Liljukrans» (1853, 355–60), som forteller om hvordan Olaf rir ut for å be gjester til sitt bryllup. På veien møter han alvene, som inviterer ham til dans og tilbyr ham å leve sammen med dem. Da Olaf avslår, slår de ham med trolldom, slik at han blir syk og dør. Det var en vanlig oppfatning i norsk folketro at alvene kunne være farlige. Faye hevder at forestillinger om «Lysalfer» og «Svartalfer» fra norrøn mytologi lever videre i senere tiders folkelige forestillinger om disse naturvesenene: «Den norske Almue [tror paa] en Mellemting af Lys- og Svartalfer, da de vel ere lyse, smukke og livlige; men dertil slemme og skadelige» (Faye 1844, 47). I Welhavens dikt «Det omvendte Bæger» (1845) unngår ridder Gilbert af Billingskov så vidt å lokkes til å glemme sorgen over sin døde hustru når «den deilige Kildens Fee» i «Alfers Lund» frister ham med en glemselsdrikk (Welhaven 1990–92, b. 2, 138–39), og i diktet «Alfernes Lind» (1848) nevnes «Alfeflokken, af hvis Fjed / staaer Frygt paa alle Veie» (1990–92, b. 2, 236). I dette diktet fortelles det også om en mann som kalles Sangerknud. Han bærer fortsatt, som den eneste, en erindring om naturens «skjulte Liv» og «Nyn af Alfers Munde» (1990–92, b. 2, 241; jf. Sangerknud i Rypen i Justedal).

Balladen «Olaf Liljukrans» spiller en så stor rolle for handlingen i Olaf Liljekrans at den har vært kalt «urteksten» bak Ibsens stykke (Alnæs 2003, 116). Det er direkte henspillinger på visen i selve dialogen, der Alfhild sier:

Syng heller om Olaf Liljekrans,

Som red sig i Alfekvindernes Dands!

[…]

Da Olaf Liljekrans laa paa Baaren død!

Syng om al den Vaande og Vee,

Da de bar af Stuen de Døde tre!

Den Ene var Olaf, den Anden hans Mø!

Og dertil hans Moder af Sorg maatte dø.

(HIS 2, )

I visen lyder det tilsvarende:

Og innan dagin den vart ljós,
dá kom der tri lík af brúrehús.

Den eine var Olaf, den andre hans möy,
og sá hans móer af sorgi laut döy.

(Landstad 1853, 360)

Særlig ett hovedtrekk i dramahandlingen har klar likhet med visen. I første akt er Olaf forsvunnet hjemmefra kort før sitt bryllup. Det har sammenheng med at han treffer Alfhild oppe på fjellet og blir så betatt at det bare er henne han vil ha. Olafs sinnstilstand stemmer overens med trekk fra folkevisen, og moren og slektningene tror han er forhekset. De kommer for å hente ham tilbake til bryllupsgården. Det som videre skjer i Ibsens stykke, har imidlertid ikke noe forelegg i balladen om Olaf, men svarer til handlingen i andre ballader, ikke minst «Liti Kerstis hevn» (Landstad 1853, 559). Her fortelles det om Herre Per som ber gjester til sitt eget bryllup, men utelater sin frille Liti Kersti. Hun låner likevel festklær og rir til gjestebudet. Når folk der spør hvem hun er, blir det sagt at hun er «Herre Pers frille». I sorg og skam setter hun fyr på bryllupshuset, slik at brud og brudgom brenner inne. En rekke innslag også fra denne balladen kan gjenfinnes i Ibsens stykke.

Alfhild spiller like stor rolle for dramaets utvikling som Olaf, og fremstillingen av henne har altså på tilsvarende måte sine røtter i balladediktningen (jf. Paasche 1909; Alnæs 2003). Mens flere av personene fra utkastet Rypen i Justedal er gått over i Olaf Liljekrans med nye navn, har Alfhild fra utkastet bevart sitt. Dette navnet kan skyldes ulike impulser. Det er naturlig å tenke seg at forestillinger om alvene er det viktigste, men også skjønnlitterære forelegg er tenkelige. Navnet kan minne om Agnete i Johan Ludvig Heibergs nasjonale syngespill Elverhøi (1828). Hun er en ung, vakker bondepike som folkefantasien knytter til alvene og alvehaugen (om handlingen i dette musikkdramaet, jf. innledningen til Rypen i Justedal). Navnet kan også, som Fredrik Paasche har pekt på (1908, 104), ha forbindelse med Christian Winthers dikt «Alfens Brud» (1835). Men handlingen i Winthers dikt har ingen parallell hos Ibsen; her fortelles det at en liten pike med navnet Alfhild blir bortført av alvene og forhekset, slik at hun aldri senere i livet kan føle kjærlighet og varme for noe menneske. Men også Winther spiller både på alvefolkets skjønnhet og på deres farlige krefter.

Paasche har videre ment at også andre impulser kan etterspores både i Gildet paa Solhoug 1856 og i Olaf Liljekrans 1857. Han peker på at Landstads vise «Herre Per og stolt Margit» (Landstad 1853, 590), som er en mulig intertekst i Gildet paa Solhoug, er nært beslektet med en av balladene i Thomas Percys Reliques of ancient English poetry (1765), nemlig «Child Water» (Paasche 1908, 29). Denne balladen var blitt omdiktet til tysk av Gottfried August Bürger under tittelen «Graf Walter» – et dikt som dannet grunnlaget for konflikten i Heinrich von Kleists senere drama

Das Käthchen von Heilbronn oder Die Feuerprobe : ein grosses, historisches Ritterschauspiel (1831). I visen blir en ung kvinne besatt av selvforglemmende kjærlighet til ridderen Graf Walter, men han vil ikke gifte seg med henne. Etter at hun har født grevens barn, ber hun i sin fortvilelse Gud om å bevare faren og den nyfødte. Når greven overhører hennes uselviske klage, skifter han sinn og fører mor og barn inn i sitt slott, der de to foreldrene feirer bryllup.

En tilsvarende konflikt ligger til grunn for Kleists drama, som fremstiller kjærligheten som en guddommelig og altovervinnende makt. Den unge smeddatteren Käthchen blir fra første øyekast av besatt av sterke følelser for Graf Friedrich vom Strahl. Fra da av følger hun ham som en skygge og vil ikke gi slipp på ham, på tross av at hun ikke selv forstår årsaken til sin intense kjærlighet, og på tross av at han gjør alt for å jage henne fra seg. Forskjellene i sosial stand er for store til å overvinnes, selv om også han nærer varme følelser for henne. Han forlover seg med en annen kvinne. En natt blir han overfalt i hennes borg, og bygningen blir satt i brann. Med nød blir han reddet, fordi Käthchen varsler faren. Käthchen selv husker nå at hun har hatt en drøm der det ble klart at hennes kjærlighet til Graf Friedrich er utløst av oversanselige, hellige makter. Ridderen har i en tilsvarende drøm sett Käthchen og fått vite at hun egentlig er keiserdatter, og i drømmen blir han overbevist om at hun skal bli hans fremtidige hustru. Grevens følelser for Käthchen slår nå ut for fullt, og han taler i poetiske ordelag til henne om hvordan han vil kle henne i gull og silke og føre henne inn i sin prektige bolig som sin hustru – skjønt bryllupet med den andre kvinnen er bestemt og skal holdes dagen etter. Greven ber Käthchen møte opp i festskrud til denne begivenheten. Idet bryllupstoget setter seg i bevegelse, roper ridderne ut sannheten:

«Heil dir, Käthchen von Heilbronn, kaiserliche Prinzessin von Schwaben!» (Paasche 1908, 86). Standsforskjellene er altså opphevet. Grevens forlovede, som har villet forgifte Käthchen, blir ført bort, og grev Friedrich fører sin riktige elskede til alters.

Det er ikke usannsynlig at både Henrik Hertz’ Svend Dyrings Huus og flere av Ibsens arbeider kan ha bygget på inspirasjon fra Kleists drama. I alle fall er det hevet over tvil at Ibsen har kjent dette tyske skuespillet. I sitt forord til den omarbeidede versjonen Gildet på Solhaug 1883 tar han avstand fra påstander om at han har etterlignet Hertz’ Svend Dyrings Huus, og antyder at Kleists stykke kunne ha vært en like sannsynlig inspirasjonskilde på den tid han skrev Gildet paa Solhoug (HIS 2, ). Likevel er det ikke først og fremst i Gildet paa Solhoug 1856, men i Olaf Liljekrans 1857 at denne mulige inspirasjonen trer tydeligst frem.

Hvordan Ibsen har gjort seg kjent med Kleists drama, og om han kjente det allerede før 1857, er det ikke mulig å fastslå sikkert. En mulighet er at han kan ha hørt om det eller ha sett det fremført på scenen under sin stipendreise til Dresden sommeren 1852. Paasche refererer til at Das Käthchen von Heilbronn årvisst stod på repertoaret ved Das Königliche Hoftheater zu Dresden, og at det ble oppført der to ganger sommeren 1852, samtidig med at det også ble spilt ved andre tyske hovedscener (Paasche 1908, 86–87). Men under denne stipendreisen leste Ibsen også den rykende ferske Das moderne Drama (1852), hvor den tyske litteraturhistorikeren Hermann Hettner behandler ulike dramagenrer, blant annet skjebnetragedien. Hettner benytter Das Käthchen von Heilbronn som et sentralt eksempel på slike skuespill. Han reiser innvendinger mot selve genren, som lar tilfeldigheter og merkelige sammentreff spille større rolle enn en ekte dramatisk konfliktutvikling. Ifølge Hettner kan man tale om to slags skjebnetragedier, der den ene gruppen preges av religiøs «Fatalistik» og søker å gi tilfeldighetene et skinn av nødvendighet, skapt gjennom inngripen av overnaturlige makter, varsler, drømmer og profetier. Det er i denne gruppen Hettner plasserer Das Käthchen von Heilbronn, som han kaller skjebnetragediens «lieblichste Blüthe» (Hettner 1852, 112–13).

Samtidig er det verdt å merke seg den vekt Hettner legger på betydningen av det psykologiske, som ifølge ham må være den sentrale drivkraft i enhver tragisk konfliktutvikling, ikke bare i skjebnetragedien. En fremstilling av de handlende personers indre, deres psykologiske reaksjoner, er nødvendig for å skape en ekte dramatisk handling. Dette kravet stemmer helt overens med synspunktene i den samtidige litteraturkritikken i Danmark-Norge, der den innflytelsesrike kritikeren Johan Ludvig Heiberg hadde fremsatt sine teorier om de «interessante» dramapersoner, og det svarer til utviklingstendenser hos Ibsen (jf. innledningen til Gildet paa Solhoug 1856, under Dramaform).

Konfliktmønster og handlingsforløp i Olaf Liljekrans minner klart om Das Käthchen von Heilbronn. I begge skuespill stilles en mann på prøve med hensyn til sine ekte følelser overfor en ung kvinne som han elsker, mens han er forlovet og skal giftes med en annen kvinne av høyere byrd. Olaf skal vies til Ingeborg, på samme måte som grev Friedrich skal ekte sin forlovede. Alfhild har fulgt etter Olaf til bryllupsgården, slik Käthchen følger greven. Når Olaf svikter seg selv og sin kjærlighet ved å minne den elskede om at han tilhører en mektig familie og må giftes i pakt med konvensjoner og slektstradisjon, setter Alfhild i desperasjon fyr på huset, slik at det oppstår en brann som kan minne om brannen i Kleists stykke. Etter dette vender hun tilbake til fjellet, og når Olaf følger etter henne, tror moren og slektningene at hun har forhekset ham. De dømmer derfor Alfhild til døden, men hun blir frelst av Olaf, som – i likhet med hos Kleist – fører henne tilbake til hjemmet som sin brud.

En rekke trekk ved skuespillet stemmer overens med teknikken i skjebnetragedien, samtidig som de kan minne om balladediktningens særpreg og handlingsforløpet i flere konkrete ballader. Drømmer og varsler får betydning for utviklingen av handlingen, som når Olaf (før stykkets handling tar til) har hatt en drøm om alvekvinnenes lek ute i skogen, der han blir tilbudt en blomsterkrans og får vite at han vil finne lykken blant blomsterbladene. Dette gjør at han søker opp i dalen og treffer Alfhild, som han straks gjenkjenner som alvepiken fra drømmen. Også Alfhild har drømt om en staselig ridder, og hun kjenner igjen Olaf fra disse drømmesynene.

Men i Ibsens tekst kan de «overnaturlige» vesener og hendelser samtidig forstås som billedlige fremstillinger av velkjente menneskelige følelser. Selv om personene taler romantikkens og balladediktningens språk, kan deres sinnstilstand og det handlingsforløpet den utløser, også fungere som en form for psykologisk realisme. Nina Alnæs mener at den dypereliggende dramatiske konflikten er mer realistisk enn romantisk, og sier at handlingen er formidlet gjennom romantikkens uttrykksform, mens den dypereliggende konflikten egentlig dreier seg om det såkalte tvangsekteskapets ulykkelige konsekvenser (Alnæs 2003, 128).

Olaf Liljekrans inneholder også klare satiriske innslag. Slike scener kan minne om J.L. Heibergs og C. Hostrups satiriske komedier (jf. innledningen til Gildet paa Solhoug 1856). Et eksempel på dette er bruden Ingeborg og drengen Hemming, som er forelsket i hverandre og bestemmer seg for å rømme til fjells for at deres kjærlighet kan utfolde seg i rammene av den frie natur. Her oppdager de at en slik tilværelse stiller dem overfor rent praktiske problemer som de på ingen måte er rustet til å løse. De utleveres som hverdagsmennesker uten evne til å mestre romantikkens høye krav – men dermed kastes indirekte et kritisk lys over hele stykkets romantiske ikledning. Forviklingsspillet i forholdet mellom de fire unge (Ingeborg, Olaf, Hemming og Alfhild) kan også minne om intrigebyggingen i tidligere komediediktning, ikke minst hos Ludvig Holberg.

På samme måte som i Rypen i Justedal veksler dialogen i Olaf Liljekrans mellom vers og prosa, men femfotsjambene er nå byttet ut med folkevisevers. Metrisk sett er det derfor mer nærliggende å sammenligne Olaf Liljekrans med Gildet paa Solhoug; disse to dramaene ligger jo også svært nær hverandre i tid. Mens Gildet paa Solhoug består av omtrent halvdelen vers og halvdelen prosa, er bare omtrent en tredjedel av teksten i Olaf Liljekrans på vers. Men forskjellen mellom vers og prosa oppleves mer markant i Gildet paa Solhoug. Der var prosaen hverdagslig og refererende, og stilhøyden lav. Slike prosapartier finnes også i Olaf Liljekrans:

arne afsides

Dette har været mig en forbandet Dag! O, det er dog en listig Hund, den Hemming! han vidste at Ingeborg havde Sind til ham, derfor var det ham saa lidet tilpas at Olaf fik hende.

(HIS 2, )

Men ellers er det den poetiske prosaen som preger dette dramaet:

olaf

Gjennem Lien red jeg, dybt dernede hvor Elven løber, – det var Nat, sælsomt lød Sange og klagende Kvæder rundt om mig – – –

Forvildet blev mig min Sti, jeg kom langt, langt ind mellem Bjergene, jeg fandt den deilige Dal, hvor ingen Fod har traadt, hvor intet Øie har forlystet sig før mit – – – –

Tungt faldt en Slummer paa mig derinde, men Alfekvinderne legte imens og de drog mig ind i Legen – – – –

(HIS 2, )

Her er inversjon (omvendt ordstilling), anaforiske ledd (hvor … hvor), situativer (dernede, derinde) og paratakse (sideordning), som alle bidrar til et lyrisk språk.

Dialogverset, folkeviseverset, er også noe forskjellig i de to dramaene. Som i Gildet paa Solhoug dukker tretaktere (egentlig firtaktere som reduseres med pauserte taktledd) stadig opp innimellom fireslagsrekkene, slik at det tilsynelatende oppstår strofedannelser (bi++ ('8'9 '7)² (a B)²) innenfor det ustrofiske dialogverset (jf. innledningen til Gildet paa Solhoug 1856). Den største forskjellen i versbehandlingen mellom de to skuespillene angår substitusjonsgraden. I Gildet paa Solhoug holder Ibsen seg innenfor rammen av bi+ og bi++, det vil si at det substitueres med trisyllabler (- ∪ ∪) og tetrasyllabler (- ∪ ∪ ∪). I Olaf Liljekrans strekkes fireslagsrekkene til det ytterste ved å substituere med større ledd, som penta- (- ∪ ∪ ∪ ∪), hexa- (- ∪ ∪ ∪ ∪ ∪) og sågar heptasyllabler (- ∪ ∪ ∪ ∪ ∪ ∪):

Hør, fra Elven klinger det dybe Kvæde;

∪ ∪ - ∪ - ∪ ∪ - ∪ - ∪

O, det er det som volder at jeg baade maa lee og græde!

∪ ∪ ∪ - ∪ - ∪ ∪ ∪ ∪ ∪ ∪ - ∪ - ∪

(HIS 2, )

Både den vershistoriske tradisjonen og Ibsens verskunst tilsier at man ved slike stavelsesrike vers skulle bestrebe seg på å holde seg innenfor fireslagsrammen, og ikke skyte inn fem- og seksslagsvers ved å lese etter naturlig aksent. Skuespillerne hadde allerede på 1700-tallet utviklet en foredragsteknikk som romantikerne overtok, der firtaktsrytmen var innarbeidet som en sentral norm. I komedier og satirer ble den metriske tvangen gjerne utnyttet humoristisk, som i Harleqvins serenade i Holbergs De Usynlige, der det er en forutsetning at sistelinjen leses med fire trykk:

Guddommelige Usynlighed,

∪ - ∪- ∪ ∪ - ∪ -

Jeg elsker dig med stor Beskeed,

∪ - ∪ - ∪ - ∪ -

Din Deilighed har giort mig til Træl

∪ - ∪ - ∪ - ∪ ∪ -

Saa jeg er færdig at døe af Kierlighed, det svær jeg paa min Siæl

∪ ∪ ∪ - ∪ ∪ ∪ ∪ - ∪ ∪ ∪ - ∪ ∪ ∪ -

(Holberg 1913–63, b. 4, 510)

I en enkelt replikk i Olaf Liljekrans lar firtaktsrytmen seg likevel ikke overholde:

alfhild

O, Du maa fortælle mig mere endnu!
I mit Sind falde dine Ord, som Duggen hin svale;
Det er mig, som raaded’ Du alle min Længsels Runer
Med din liflige Tale! – – –

Sad Du aldrig en Sommernat ved det øde Fjeldvand,
Der er saa dybt at Du ei kan bunde?
Saae Du ikke alle Himlens smaa Lys dernede,
De kloge Øine, der tolke mere end Du kan udgrunde,
Mere end Du kan udsige, om Du havde tusinde Munde.
– – – – –

Tidt sad jeg saa; med mine Hænder vilde jeg fange
De dybe, de tindrende Gaader dernede –
Jeg greb efter dem, vilde see dem nær,
Da blev de dunkle, som Øine der græde, –
Det var faafængt at speide og lede –
– – – – –

Saa var det ogsaa fordum i mit Sind!
Mange, mange Gaader som jeg vilde forstaa; –
Men de gjækked’ mig som Stjernen i det dybe Vand,
Bleve mig ugrundelige, desmere jeg grunded’ derpaa!

(HIS 2, )

Dette er ikke vers, men lyrisk prosa med innlagte rim (her gjengitt i kursiv). Rimene, ordvalg, ordfølge og oppsettet med rett venstremarg og løs høyrekant inviterer imidlertid til et foredrag som nærmer seg verset. I Olafs påfølgende replikk er vi igjen over i det overfylte folkeviseverset, som også kan ha urimede verslinjer:

Og er jeg ikke bleven mig selv en ugrundelig Gaade?

∪ ∪ ∪ ∪ ∪ - ∪ ∪ - ∪ ∪ - ∪ ∪ - ∪

Er jeg Olaf Liljekrans, den stolte Ridder,

∪ - ∪ ∪ - ∪ ∪ ∪ - ∪- ∪

Den ætstore Mand, der broutede af sin Slægt,

∪ - ∪ ∪ - ∪ - ∪ ∪ ∪ ∪ -

Og lod haant om Elskov og Fuglekvidder!

∪ ∪ - ∪ - ∪ ∪ - ∪ - ∪

(HIS 2, )

Først et stykke ut i dramaet temmes versene og går igjen over til mer normalfylte folkevisevers. Prosaen i Olaf Liljekrans nærmer seg altså vers, mens versene nærmer seg prosa. Henrik Jæger har ment at «vers og prosa kjæmper med hinanden om fortrinnet, uden at forfatteren endnu har bestemt sig for, hvem af dem han skal foretrække» , og mener at usikkerheten kan sees i sammenheng med Ibsens senere overgang til de mer eller mindre rene prosadramaene (Jæger 1887, 89).

Ved siden av dialogverset finnes det også i Olaf Liljekrans flere innlagte folkevisestrofer. De fleste av disse er varianter av balladestrofen eller den firelinjede folkevisestrofen, som i sin mest generelle form kan noteres bi++ ('8'9 '6'7)² var (x a)². Den består altså av substituerte fire- og treslagsrekker (4+3+4+3 betoninger) og veksler mellom enstavet (monosyllabisk) og tostavet (bisyllabisk) versutgang. Strofen er her notert med balladerim (annethvert vers urimet), men den forekommer også gjennomrimet, (a B)². I likhet med Gildet paa Solhoug har også Olaf Liljekrans flere scener der en gruppe av de handlende synger korsanger. Dette var helt i pakt med tidens musikkdrama, og forutsatte at det ble komponert musikk til stykket. Av Ibsens sceneanvisninger fremgår det også at han har tenkt seg melodramaer, for eksempel i form av musikk som skal klinge med under Alfhilds drøm gjennom hele første og annen scene i tredje akt, helt til hun «springer forfærdet op; Musiken standser» i tredje scene, , HIS 2.

TILBLIVELSE

Stykket ble muligens påbegynt våren 1856, før eller samtidig med at Ibsen oppholdt seg i Trondheim med Det norske Theaters gjestespill Gildet paa Solhoug. 31. mars skriver han til teaterdireksjonen i Bergen og ber om å bli fritatt fra sine plikter som turnéleder fordi han ønsker «at kunne beskjæftige mig med et Arbeide, som det er mig magtpaaliggende at fuldføre snarest muligt; jeg tillader mig derfor at anmode om Bestyrelsens Samtykke til at vende tilbage til Bergen med næste Dampskib» . Dette ble innvilget. Arbeidet med stykket kan derfor være påbegynt senest i mars og videreført i tiden som fulgte.Dette harmonerer ikke med Michael Meyers oppfatning, han daterer nedskrivningen til sensommeren og høsten 1856, jf. Meyer 1971, 134–35. Om sommeren foretok Ibsen en fottur til Voss og Hardanger. Inntrykkene herfra kan ha nedfelt seg i verkets mange naturscener.

Manuskriptet ble levert teaterdireksjonen samme høst, senest ved utgangen av november 1856.

UTGIVELSE

Ibsen skrev til sin venn Paul Botten-Hansen at «‹Olaf Liljekrans› vil jeg gjerne see offentliggjort paa samme Maade [som Fru Inger til Østeraad i Illustreret Nyhedsblad] saasnart det har været opført paa Christiania Theater» (brev 28. april 1857, HIS 12). Av ukjente årsaker skjedde det ikke. Se for øvrig innledningen til Olaf Liljekrans 1902, under Utgivelse.

OPPFØRELSE

Ved et møte i direksjonen for Det norske Theater i Bergen ble det 11. desember 1856 vedtatt at Olaf Liljekrans skulle oppføres på teaterets stiftelsesdag 2. januar 1857. Et senere møte 24. desember avgjorde at det også skulle spilles 4. januar (UBB Ms. 230b/26). Siden Ibsen selv stod som forfatter, fikk han det fulle ansvar for rollefordelingen og oppsetningen. Kirsten Liljekrans ble spilt av Maria Sørensen, hennes sønn Olaf av Jacob Prom, Arne fra Guldvik av Johannes Brun, hans datter Ingeborg av Janny Isachsen, Hemming av Harald Nielsen, Thorgjerd av Andreas Isachsen og Alfhild av Louise Brun (UBB Ms. 230b/27; Blanc 1884, 213). Ibsen selv laget en rekke rolle- og kostymetegninger, og noen av disse gjengis på s. xx. Hans regiopptegnelser er bevart og viser hvordan han tenkte seg teksten oppført (UBB Ms. 230b/30).

Som forfatterhonorar mottok Ibsen 100 spesidaler, en betydelig sum sammenlignet med at hans årlige gasje ved teateret var 300 spesidaler (UBB Ms. 230b/2).

Til urpremieren 2. januar 1857 var det komponert musikk av Ferdinand Giovanni Schediwy (TarkUiB NT39en og 40en). Partituret mangler ouverture. Det består av i alt ti nummer: Ingeborgs sang «Herr Hjalmar», åtte korsanger og en melodramatisk Andante quasi larghetto for orkester. Klaveruttog av komposisjonen gjengis i Ord- og sakkommentarer ved de enkelte sangtekstene, og teksten til notene er hentet fra partituret.

Publikum stilte store forventninger til premieren. Allerede om formiddagen 2. januar var alle billetter solgt, og «det skal kun have været den Stærkere, som formaaede at bane sig Adgang til Billetkontoiret» (Anonym 1857c, Bergensposten 4. januar 1857).

Ibsen forsøkte også å få stykket antatt ved Christiania Theater, og forteller i brev til Paul Botten-Hansen 17. april 1857 at han har sendt teksten til teatersjefen Carl Peter Borgaard uten å ha mottatt noe svar på henvendelsen (opplysningen gjentas i brev til Botten-Hansen 28. april 1857).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Olaf Liljekrans hadde urpremiere 2. januar 1857. Etter teppefall ble forfatteren «af Publikum hædret med Fremkaldelse» (Anonym 1857c, Bergensposten 4. januar 1857). Han «kom frem blek, mager og med sort helskjeg» (Grønvold 1925, 140). Men Olaf Liljekrans utløste ingen jubel hos publikum. Den andre og siste oppførelsen fant sted 4. januar, og da var «Publikum mindre talrigt, og kun sparsom Applaus hørtes ved Teppets Fald» (Anonym 1857b, Christiania-Posten 10. januar 1857). Femti år etter oppførelsen erindret Peter Blytt at «Vistnok blev det modtaget med Velvillie», men stykket «blev lidet forstaaet, slog ikke til, og Publikum […] forlod det i kjølig Stemning» (Blytt 1907, 12).

Anmelderen i Bergens Tidende fant første akt langtekkelig, men til tross både for dette og for «det Overspændte, Anmelderen troede at finde i anden Akt, havde dog den deilige Versifikation og de ofte underskjønne poetiske Billeder tiltrukket hans Opmærksomhed i høi Grad» (B. 1857). Det ble innvendt at konfliktløsningen i tredje akt var for sterkt foregrepet tidligere i stykket. Tittelrollen i Olaf Liljekrans ble i en senere omtale i Bergensposten 5. mars 1857 karakterisert som en meget vanskelig oppgave for en skuespiller, over rollen lå «forunderlige Taageslør, hvilket vi faa overlade til Digteren alene at gjennemskue» (Anonym 1857d).

Christiania-Postens anmelder (den anonyme forfatteren av et «Brev fra Bergen») mente at Ibsen hadde to intensjoner med stykket: Dels å vise en ung kvinnes utvikling gjennom «forskjellige Livsstadier, Overgangen fra det oprindelige nave Standpunkt gjennem Kjærlighed, Gjenvordighed, Kamp og Forhaanelse til middelbar Bevidsthed og Opfatning af sin Bestemmelse» , dels å fremstille en konflikt mellom «Idéen og Virkeligheden». Anmelderen fastslo at oppførelsen ikke var «tilfredsstillende […] den kritiske Del af Publikum […] fandt Adskilligt at udsætte og Dadle» . Noen av innvendingene gjaldt manglende enhet, for mange utvendige effekter (for eksempel de samtidige effektene av lyn og torden, orgel og salmesang, likferd, bryllupsgilde og ildebrann i slutten av annen akt) og svakheter ved persontegningen. Likevel anså han at «ogsaa i ‹Olaf Liljekrans› viser [Forfatteren] sig i Besiddelse af en sjelden Magt over Sproget og et afgjort Talent for det Lyriske» . Dekorasjoner, drakter og scenografi ble også rosende omtalt (Anonym 1857b). Aftenbladet bragte et annet korrespondentbrev fra Bergen (27. januar 1857), der signaturen «n-s» talte om «alt det Virvar, som forekommer» i stykket og sa at «den Dom, jeg vilde komme til at fælde, [ikke vilde] blive synderlig gunstig for Forfatteren». Også her ble det gitt ros for «det rige, poetiske Væld», men samtidig rettet kritikk mot forfatterens manglende «Menneskekundskab og Verdenskundskab» (Danielssen 1857).

Ibsen selv skrev 8. februar et skarpt svar på innvendingene i Aftenbladet. Han rubriserte korrespondentbrevet fra «n-s» som «Thevandspassiar og Privatvrøvl», og mente det var fullt av ubegrunnede påstander. Men «enhver løs Paastand, offentligt fremsat, bør ogsaa offentligt begrundes»; derfor forlanger Ibsen et svar på sitt innlegg. Ibsen har særlig reagert på påstanden om «Virvar», og skriver:

I Kunsten saavelsom i Literaturen gjelder nemlig intet «Hvad», men kun « Hvorledes», og ad den fortællende Vej vil De saaledes aldrig kunne klare Dem; Grunde maa De opdrive […] ifald De ikke vil staa som En, der kun farer med løs Snak og som havde gjort klogest i at tie stille (Ibsen 1857).

Det er ikke funnet noen egentlig kritikk av musikken til Olaf Liljekrans, men anmelderen i Bergens Tidende 4. januar 1857 nevner den:

Et Chor af en først spændende, siden ængstende og næsten endeløs Længde høres bag Scenen; den gamle Spillemand kommer spøgelsesagtig op i Baggrunden og forsvinder igjen, uden at han har ladet en Lyd høre. Choret vedvarer – det Hele kanske i ti Minutter; Scenen forbliver tom, – – Endelig! Et Tog kommer ind fra Høire (B. 1857).

Musikkens dramatiske kontrast mellom ulike følelser er ikke oppfattet, og det fremgår at anmelderen finner scenen temmelig kjedelig.

Tekstredegjørelse til Olaf Liljekrans, 1. versjon
skrevet av Christian Janss

TEKSTKRITISK REDEGJØRELSE

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er en ikke-egenhendig sufflørbok Sufflørbok brukes her om scenemanuskript som inneholder hele teksten, i motsetning til rollehefter, også om det ikke kan påvises at boken har vært brukt til suffli. fra Det norske Theater i Bergen, NBO Ms.4° 1108, ført i pennen av Knud Knudsen. (Om den andre hovedversjonen HIS utgir, se innledningen til Olaf Liljekrans 1902.)

Til Olaf Liljekrans 1857 finnes det også en annen fullstendig, ikke-egenhendig sufflørbok, NBO Ms.4° 923, sannsynligvis en avskrift av NBO Ms.4° 1108, knyttet til forsøket på å få oppført stykket ved Christiania Theater i 1857 (se Oppførelse).

Når det ikke finnes førstetrykk fra Ibsens levetid, men egenhendig manuskript, velger HIS dette til grunntekst. Når det gjelder sufflørbøker, som HIS benytter som grunntekst i de tilfeller der hverken trykk eller egenhendig manuskript finnes, spiller også nærheten til førsteoppførelsen en viktig rolle – som den tekst som først ble presentert for et publikum. NBO Ms.4° 1108 oppfyller begge disse kravene i og med at den var grunnlag for førsteoppførelsen og inneholder egenhendige endringer. I HIS er sufflørbøker grunntekst for Sancthansnatten, Kjæmpehøien 1850 og Olaf Liljekrans 1857. Teaterhistoriske studier (Berg 2003 og 2004) viser at sufflørbøkenes tekst av produksjonsmessige grunner, blant annet kort prøvetid og derav følgende sterk suffløravhengighet, kom til å ligge svært nær opp til den teksten som ble fremført på scenen. Derfor kan den betraktes som en første publisering, om enn av en teksttypologisk annen art enn den første trykte offentliggjøring. Sufflørbøkene skiller seg altså både fra de trykte grunntekstene i HIS og fra de egenhendige manuskriptgrunntekstene, som foreligger ved brevene og ved noen få manuskripter til ufullførte dramaer.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Det finnes ingen trykk fra Ibsens levetid. (Om manuskriptmaterialet, se Manuskriptbeskrivelse.)

ØVRIGE TEKSTKILDER

Ved ederingen av grunnteksten er også de øvrige tekstkilder fra Ibsens levetid blitt konsultert. Egenhendighet er gitt prioritet.

Forelegget til grunnteksten (NBO Ms.4° 1108), den andre sufflørboken (NBO Ms.4° 923) og rolleheftene (TarkUiB NT344r) kan ha vært et nå tapt egenhendig manuskript, levert til direksjonen for Det norske Theater i Bergen høsten 1856. Rolleheftene ligger nærmest NBO Ms.4° 1108, men vi kan ikke vite sikkert om de er skrevet av etter en av sufflørbøkene eller et annet forelegg, for eksempel et egenhendig manuskript. Vi har imidlertid holdepunkter for å hevde at NBO Ms.4° 1108 har vært forelegg for NBO Ms.4° 923 (jf. Manuskriptbeskrivelse). I tillegg finnes noter med sangtekster, TarkUiB NT39en og 40en. De regnes som sekundære og har derfor ikke status som tekstkilder eller betydning for ederingen av grunnteksten.

De to sufflørbøkene avviker i noen grad fra hverandre. Forskjeller av mindre omfang finnes særlig ved bruken av dobbel vokal (for å markere lengde). Vi finner formen

Sølvkrus i NBO Ms.4° 1108 og Sølvkruus i NBO Ms.4° 923, men også motsatt, meest i NBO Ms.4° 1108 og mest i NBO Ms.4° 923. Ettersom den siste er en noenlunde samtidig avskrift av den første, mangler den tekst som da var strøket i den eldste, HIS’ grunntekst. (En del strykninger er kommet til siden.) Begge sufflørbøkene har rammer i blyant rundt tekstpartier (en ramme i blekk s. 51). Noen steder som er innrammet i NBO Ms.4° 1108, står uten ramme i NBO Ms.4° 923, for eksempel s. 51–52. På den annen side finnes det innrammet tekst i NBO Ms.4° 923 som ikke er markert slik i NBO Ms.4° 1108.

Rammene i NBO Ms.4° 1108 er vanskelige å tolke og tidfeste. De omfatter hovedsakelig replikktekst i versform og stedvis noe av den omkringliggende teksten. På s. 67 finnes en egenhendig tilføyelse (Hemmings avsidesreplikk «Hvad er ham dog hændt!») som ikke gir mening uten at den innrammede teksten s. 66–68 sløyfes; dette tyder på at rammen er ment som strykning, i alle fall fra det tidspunkt hvor tilføyelsen ble skrevet, som kan være senere (se nedenfor). For dersom rammen er eldre, kan den også ha tjent andre formål, for eksempel under instruksjonen. (Jf. det som trolig er trykkmanuskriptet til Gildet paa Solhoug 1856, BOB hBI, der replikker i versform er markert ved antydede blyantrammer, men uten at teksten er utelatt i førstetrykket, se for eksempel dette manuskript s. 9–10.) Det finnes også tekst som er strøket med diagonalstrek umiddelbart før eller etter et innrammet parti (for eksempel s. 51 og 53). Også disse er vanskelige å tidfeste.

Det er mulig at noen av rammene og diagonalstrekene kan stamme fra en (antagelig egenhendig) bearbeidelse til bind 2 av den tyske Sämtliche Werke (SW, 1898) og til bind 10 av FU (1902). På s. 42–43 finnes rammer med korrekturtegn før og etter, tilsvarende korrekturtegn står også på s. 253–54. Kombinasjonen av korrekturtegn og rammer, samt det at innrammet og diagonalt overstrøket tekst utelates i SW og FU, sannsynliggjør at noen av rammene og de diagonale strekene tilhører en senere bearbeidelse av stykket, men det kan ikke anses som endelig bevist at alle tilhører den 41 år yngre versjonen. Rammene kan være eldre, og utgiverne av SW, eller Ibsen selv, kan senere ha ment, eller forstått det slik, at den tidligere innrammede teksten skulle sløyfes.

Usikkerheten omkring tolkningen av rammene og tidspunktet for disse og for diagonalstrekene gjør at HIS i dette tilfellet gjengir de innrammede og strøkne tekststedene som del av teksten, men med opplysning om rammens/strykningens omfang i noteapparatet. (Mindre blyantrettelser er behandlet som normalt, med rettelsen i den løpende teksten og den opprinnelige teksten i noteapparatet.)

Uttalelser fra Ibsen samt hans brev til SWs utgivere viser at de har lagt NBO Ms.4° 1108 til grunn. Også tekstlige likheter bekrefter dette, for eksempel er navneformen

Thorgjerd fra NBO Ms.4° 1108 brukt i SW og FU; den er gjennomgående rettet til Thorgejr i NBO Ms.4° 923. Dette er av interesse ikke bare fordi det kan styrke antagelsen om at noen av blyantrammene i NBO Ms.4° 1108 stammer fra arbeidet med den tyske utgaven, men også fordi denne representerer en tidligere trykt versjon enn førstetrykket – riktignok på tysk. Georg Brandes skriver i sin innledning til Olaf Liljekrans i SW: «Das Drama ist nach der einzigen existierenden Handschrift übersetzt, derselben, die vor einundvierzig Jahren der Aufführung auf dem Bergener Theater zu Grunde gelegen hat» (SW 2, XXIII). I 1877 bad Ibsen om å få utlånt NBO Ms.4° 1108 fra Bergen, jf. brev til teaterstyrets formann Bendix Edvard Bendixen 20. juni 1877. Vi vet ikke når Ibsen mottok manuskriptet, men sannsynligvis ganske snart etter, ettersom det er grunnlaget for hans omarbeidelse av Olaf Liljekrans til operaversjon vinteren 1877/78. Det er ingenting i Ibsens etterfølgende brev til Bendixen 20. september 1877 som tyder på at han ikke fikk manuskriptet. (Ifølge FU 10, V, befant manuskriptet seg i teaterbiblioteket inntil det i 1880-årene gikk over i forfatterens eie; det er mulig at teateret overdro det til Ibsen senere, etter at han hadde hatt det til låns en tid.) Til den andre av de tre utgiverne av SW, Julius Elias, skriver Ibsen 7. september 1897 at han
håber at De rigtig har modtaget manuskriptet til «Olaf Liljekrans», hvilket jeg sendte Dem for 8 dage siden. Idag sender jeg Dem «Kæmpehøjen», som det nu endelig er lykkedes mig at komme i besittelse af. Jeg finder efter gennemlæsningen at der dog er adskillig godt i dette lille ungdomsarbejde og takker Dem oprigtig fordi De tvang mig til at medtage det i samlingen.

Det er sannsynlig at han ikke bare leste igjennom Kjæmpehøien, men også Olaf Liljekrans før han autoriserte disse ungdomsstykkene for tysk oversettelse.

Til Elias skriver Ibsen 29. mai 1898:

Sluttelig tillader jeg mig at bede Dem godhedsfuldt at ville tilbagesende mig de to manuskripter til «Kæmpehøjen» og «Olaf Liljekrans». Ingen af disse bøger er nemlig min ejendom; den ene tilhører teatret i Bergen og den anden det herværende universitetsbibliotek.

At «den ene» viser til Kjæmpehøien og «den anden» til Olaf Liljekrans, NBO Ms.4° 1108, sannsynliggjøres av at den andre Liljekrans-sufflørboken det kunne ha vært tale om, NBO Ms.4° 923, ikke kom til Universitetsbiblioteket før i 1901 og hadde vært i privat eie siden 1864. En annen indikasjon er at Ibsen 31. august 1897 skriver til Jacob Asmundsen, kasserer ved teateret i Bergen, for å låne sufflørboken til Kjæmpehøien (NBO Ms.4° 1107) i anledning av den tyske oversettelsen. Brandes hevder i innledningen til SW at det ikke lot seg oppdrive noen eksemplarer av Bergenske Blade, der Kjæmpehøien 1854 først stod trykt. Siden teksten her åpenbart er en oversettelse på grunnlag av 1854-versjonen, er det grunn til å tro at Ibsen fikk NBO Ms.4° 1107 fra Bergen i 1897 og NBO Ms.4° 1108 fra Bergen i 1877. Et visittkort fra Ibsen til Asmundsen 6. september 1897 med takk for «hurtig expedition» vitner om at Ibsen faktisk fikk manuskriptet til Kjæmpehøien. Begge disse sufflørbøkene kom i Universitetsbibliotekets eie i 1906 (jf. Manuskriptbeskrivelse til Kjæmpehøien 1854, HIS 1k).

Samtidig med at SW kom ut, fattet Jacob Hegel interesse for en lignende utgave på norsk (jf. innledningen til Olaf Liljekrans 1902), og det er da sannsynlig at Ibsen sendte NBO Ms.4° 1108 til København, ettersom grunnteksten for FU også er dette manuskriptet. Når Ibsen skriver at NBO Ms.4° 1108 tilhører Universitetsbiblioteket, kan det ha sin forklaring i en avtale med eller et løfte til biblioteket som ble utsatt, eller kanskje glemt, inntil biblioteket fikk manuskriptet av familien i 1906. (Vi finner ikke belegg for en slik avtale.)

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk gjengivelse samt fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk og med faksimile, og med mulighet for søk og sammenligning. Her finnes også en metrisk analyse av de versifiserte delene av teksten.

Det vises til grunntekstens og HUs paginering i den ederte tekstens yttermarg.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Grunnteksten er som regel lett leselig, med unntak av noen få tilfeller av utradert tekst og tekst som er tapt på grunn av skade i manuskriptet. Utydelig eller uleselig tekst er markert med <tekst> eller <…>, og dersom teksttapet skyldes skade, er det dessuten forklart i fotnote. Tekst som er tapt, uleselig eller utydelig, er forsøkt rekonstruert innenfor vinkelparenteser dersom dette har vært mulig å gjøre med stor grad av sannsynlighet.

Grunntekstens doble bindestreker er transkribert som enkle. Enkelte ord er i grunnteksten delvis understreket med blyant, muligens for å markere betoning. Dette er ikke gjengitt i HIS’ hovedtekst. I tråd med konvensjonen har de versifiserte deler av grunnteksten majuskel i første ord i linjen, noe som beholdes i HIS.

De endringer vi vil hevde er Ibsens egne, angis i det tekstkritiske apparatet som egenhendige, og skilles slik ut fra hovedhånden. Andre henders mindre endringer er skilt fra hverandre i den elektroniske teksten, men ikke i notene til den trykte hovedteksten.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i Olaf Liljekrans 1857 er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med enkelte arkaiserende vendinger og innslag av balladestil, for eksempel «Alt hvad jeg her monne nemme» og «han er reden sig ud for at jage», jf. Ord- og sakkommentarer.

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som har karakter av ornament alene, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Som ved de øvrige sufflørbok-grunntekstene er det rettet i tekstfeil etter HIS’ definisjon av tekstfeil for trykte skrifter, men med større forsiktighet, ettersom grunnteksten er et håndskrift. Tekstfeilene omfatter først og fremst tegnsetting, feilstavede ord og majuskel for minuskel. Tegnsettingen i grunnteksten er noe inkonsekvent, tilfeldig og delvis manglende. Som særlig mangelfull, men ikke nødvendigvis feilaktig, fremstår kommateringen. Ibsens egne rettelser i grunnteksten omfatter ikke tegnsettingen. HIS retter bare i et fåtall av tilfellene, nærmere bestemt der hvor feilen gjør teksten vanskelig å forstå, slik også manglende avsluttende tegn først og fremst rettes der mangelen er meningsforstyrrende og kan rettes entydig. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS. Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet.

Alle tekstendringer i manuskriptet (tilføyelser, strykninger, erstatninger og omplasseringer) er gjengitt fullstendig som variantapparat i noter (men jf. Øvrige tekstkilder for innrammet tekst).

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til en redegjørelse i innledningen til Catilina 1850, HIS 1k. Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

FU har NBO Ms.4° 1108 som grunntekst, men i den endrede form som fremstår når blyantrammer og -strykninger tas hensyn til. I tillegg har utgiverne modernisert språkformen. (FUs tekst er samtidig HIS’ grunntekst for den andre hovedversjonen, jf. omtalen av Olaf Liljekrans 1902.)

I HU brukes NBO Ms.4° 923 som grunntekst. Overstrøket og innrammet tekst i manuskriptet er her tatt med. På s. 293–96 i HU opplyses det om dette og om forskjeller mellom de to sufflørbøkene. HU retter enkelte steder etter NBO Ms.4° 1108. HUs utgivere har ikke omtalt eller tatt hensyn til rolleheftene, sannsynligvis har de ikke kjent til dem. HU følger som hovedregel sine tekstkilders vaklende tegnsetting, men det er eksempler på at tegn (særlig komma) stilltiende byttes ut, fjernes eller legges til. Olaf Liljekrans 1857 er ikke gjengitt i MU, ES eller SU.

Table of Contents

- Tittelside (HIS)
- Tittelside (HIS)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Rolleliste
- Første Akt
- Annen Akt
- Tredje Akt

- Innledning til skuespillet

- Bakgrunn
- Tilblivelse
- Utgivelse
- Oppførelser

- Tekstredegjørelse til skuespillet

- Full tekstredegjørelse