Author: Henrik Ibsen
Date: 2012-08-31T22:00:00+00:00
Keywords: Tekst kommer
Publisher: Henrik Ibsens skrifter, UiO
Rights: This work is licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike (CC BY-SA) 3.0 Unported License

KJÆRLIGHEDENS KOMEDIE

HENRIK IBSENS SKRIFTER
2012
www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:
henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)
@IbsensSkrifter (twitter)
Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1863 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

KJÆRLIGHEDENS KOMEDIE

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

Front cover image was taken in 1863 in Christiania by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

KJÆRLIGHEDENS KOMEDIE
KOMEDIE I TRE AKTER
AF HENR. IBSEN

CHRISTIANIA
TRYKT HOS H. J. JENSEN
1862

KJÆRLIGHEDENS KOMEDIE

Personerne

FRU HALM, EN Embedsmands Enke

SVANHILD
ANNA hendes Døttre

FALK, en ung Forfatter
LIND, theologisk Student hendes Logerende

GULDSTAD, Grosserer
STYVER, Kopist
FRØKEN SKJÆRE, HANS Forlovede
STRAAMAND, Præst fra Landet
FRU STRAAMAND, hans Kone
studenter, gjæster, familier og FORLOVEDE PAR
PRÆSTEFOLKENES OTTE PIGEBØRN
fire tanter , EN husjomfru , EN oppasser , TJENESTEPIGER

Handlingen foregaar paa Fru Halms Løkke ved Drammensvejen.

FØRSTE AKT

Scenen forestiller en smuk Have med uregelmæssige men smagfulde Anlæg; i Baggrunden sees Fjorden og Øerne udover. Tilvenstre for Tilskuerne Hovedbygningen med en Veranda og ovenover denne et aabent Kvistvindu; tilhøjre i Forgrunden et aabent Lysthus med Bord og Bænke. Landskabet ligger i stærk Aftenbelysning. Det er tidligt paa Sommeren; Frugttræerne blomstrer.

Naar Tæppet gaar op sidder Fru Halm, Anna og Frøken Skjære paa Verandaen, de to Første med Haandarbejde, den Sidste med en Bog. I Lysthuset sees Falk, Lind, Guldstad og Styver; paa Bordet staar Punschmugge og Glasse. Svanhild sidder alene i Baggrunden ved Vandet.

FALK reiser sig med hævet Glas og synger
Solglad Dag i hegnet Have
Skabtes Dig til Lyst og Leg;
Tænk ej paa, at Høstens Gave
Tidtnok Vaarens Løfter sveg.
Æbleblomsten, hvid og vakker,
Breder over Dig sit Tjeld, –
Lad den saa langs alle Bakker
Drysses vejrslaat næste Kvæld!

KOR AF HERRERNE
Lad den saa langs alle Bakker
o. s. v.

FALK
Hvad vil Du om Frugten spørge
Midt i Træets Blomstertid?
Hvorfor sukke, hvorfor sørge,
Sløvet under Slæb og Slid?
Hvorfor lade Fugleskræmmen
Klappre Dag og Natt paa Stang!
Glade Broder, Fuglestemmen
Ejer dog en bedre Klang!

HERRERNE
Glade Broder, Fuglestemmen
o. s. v.

FALK
Hvorfor vil Du Spurven jage
Fra din rige Blomstergren!
Lad den før som Sangløn tage
Din Forhaabning en for en.
Tro mig, Du ved Byttet vinder,
Tusker Sang mod sildig Frugt;
Husk Moralen «Tiden rinder»;
Snart din Friluftslund er lukt.

HERRERNE
Husk Moralen «Tiden rinder»
o. s. v.

FALK
Jeg vil leve, jeg vil synge,
Til den dør, den sidste Hækk;
Fej da trøstig Alt i Dynge,
Kast saa hele Stadsen væk.
Grinden op; lad Faar og Kviger
Gramse graadigt, hver som bedst;
Jeg brakk Blomsten; lidt det siger,
Hvem der tar den døde Rest!

HERRERNE
Jeg brakk Blomsten; lidt det siger,
o. s. v.

De klinker og tømmer Glassene.

FALK til Damerne
Se, det var Visen, som De bad mig om; –
Bær over med den; jeg er tanketom.

GULDSTAD

Aa, hvad gjør det, naar bare Visen klinger.

FRØKEN SKJÆRE ser sig om

Men Svanhild, som saa ivrig var især –?

Da Falk begyndte, fik med Et hun Vinger;

Nu er hun borte.

ANNA peger mod Baggrunden

Nej hun sidder der.

FRU HALM med et Suk

Det Barn! Gud ved, naar jeg faar Skikk paa hende!

FRØKEN SKJÆRE
Men sig, Herr Falk, mig syntes Visens Ende
Var mindre rig paa – saadan – Poesi,
Som ellers findes hist og her deri.

STYVER
Ja, og det var dog ganske vist saa let,
At faa lidt mer mod Slutningen placeret.

FALK klinker med ham
Man kliner ind, lig Kidt i sprukkent Bræt,
Til den blir fed nok, spækket, marmoreret.

STYVER uforstyrret
Ja det gaar glatt; jeg husker det saa godt
Ifra mig selv.

GULDSTAD

Hvad? Har De Musen redet?

FRØKEN SKJÆRE

Min Kjæreste? Gud ja!

STYVER

Aa kun saa smaatt.

FRØKEN SKJÆRE til Damerne

Han er romantisk af sig.

FRU HALM

Jo, vi ved det!

STYVER

Nu ikke mere; det er lang Tid siden.

FALK

Fernis og Romantik gaar af med Tiden.

Men forhen altsaa –?

STYVER
Ja, det var nu i
Den Tid, jeg var forelsket.

FALK

Er da den forbi?

Jeg trode ej din Elskovsrus udsovet!

STYVER
Nu er jeg jo officielt forlovet;
Det er jo mere end forelsket, veed jeg!

FALK

Ret saa, min gamle Ven, jeg holder med Dig!

Du avanceret har, bestaat det Sværeste:

Forfremmelsen fra Elsker og til Kjæreste.

STYVER med et behageligt Erindringssmil

Det er dog rart! Jeg skulde fast forsvoret

Mit Mindes Faktiskhed i dette Nu.

(vender sig til Falk)

For syv Aar siden, – vil Du tro det Du?

Jeg gjorde Vers i Stilhed paa Kontoret.

FALK

Du gjorde Vers – ved Pulten?

STYVER

Nei, ved Bordet.

GULDSTAD slaar paa sit Glas

Silentium, nu har Kopisten Ordet!

STYVER
Især om Aftningen, naar jeg var fri,
Jeg konciperte Remser Poesi,
Saa lange, som – ja to-tre brukne Ark.
Det gik!

FALK
Du gav din Muse blot et Spark,
Saa traved hun –

STYVER
Ustemplet eller stemplet
Papir, se det var hende lige godt.

FALK

Saa Poesien flommed lige flot?

Men hør, hvorledes brød Du ind i Templet?

STYVER
Ved Hjælp af Kjærlighedens Brækjern, Ven!
Med andre Ord, saa var det Frøken Skjære,
Min Kjæreste, som hun blev senere hen,
For dengang var hun –

FALK

Ret og slet din Kjære.

STYVER vedblivende
Det var en sælsom Tid; min Jus jeg glemte;
Min Pen jeg spidsed ej, nej jeg den stemte,
Og naar den i Konceptpapiret rev,
Det klang som Melodi til hvad jeg skrev; –
Tilslut saa expederte jeg et Brev
Til hende – hun –

FALK

Hvis Kjæreste Du blev.

STYVER
Tænk, samme Dato indløb hendes Svar;
Andragendet bevilget, – Sagen klar!

FALK
Og Du, Du følte Dig ved Pulten større;
Du havde bragt din Elskov paa det Tørre!

STYVER

Naturligvis.

FALK

Og aldrig mer Du digted?

STYVER
Nej, jeg har aldrig siden mærket Trang;
Det var med Et, som om mig Aaren svigted, –
Og naar jeg prøver nu en enkelt Gang
At sætte sammen blot et Nytaarsvers,
Saa kommer Rim og Versemaal paatvers,
Og, – jeg forstaar ej, hvad det stikker i, –
Men det blir Jus og ikke Poesi.

GULDSTAD klinker med ham
Og derfor er, min Sjæl, De lige god!
(til Falk)
De tror nu Færgen over Lykkens Flod
Er bare til, for Dem at sætte over, –
Men se Dem for, ifald De Farten vover.
Hvad Deres Vise angaar, ved jeg ej
Om den poetisk er i alle Ender;
Men, hvordan end De Visen snor og vender,
Den har en slet Moral, det siger jeg.
Hvad skal man kalde slig Økonomi:
At lade alskens Fugle æde Karten
Før den faar Tid til moden Frugt at bli;
At lade Kjør og Faar faa bejte fri
Herinde saadan udpaa Sommerparten?
Jo, her blev vakkert næste Vaar, Fru Halm!

FALK reiser sig
Aa, næste, næste! Tanken er mig kvalm,
Som i det slappe Ord «det Næste» ligger, –
Det gjør hver Glædens Rigmand til en Tigger!
Hvis jeg som Sprogets Sultan maatte raade
En Time kun, det Silkesnoren fik,
Og skulde ud af Verden uden Naade,
Som b og g af Knudsens Grammatik.

FRU HALM

Hvad har De da imod det pene Ord?

FALK
At det formørker os Guds fagre Jord.
«Vor næste Kjærlighed», «vor næste Viv»,
«Vort næste Maaltid» og «vort næste Liv», –
Se, den Forsynlighed, som heri ligger,
Den er det, som gjør Glædens Søn til Tigger.
Saalangt Du ser, forstygger den vor Tid,
Den dræber Nydelsen af Øjeblikket;
Du har ej Ro før Du faar Baaden vrikket
Imod «den næste» Strand med Slæb og Slid; –
Men er Du fremme, – mon Du da tør hvile?
Nej, Du maa atter mod et «Næste» ile.
Og saadan gaar det – fortvæk – udaf Livet, –
Gud ved, om bag et Stoppested er givet.

FRU HALM

Men fy, Herr Falk, hvor kan De tale saa!

ANNA tankefuld
O, det han siger, kan jeg godt forstaa;
Der maa dog noget Sandt paa Bunden være.

FRØKEN SKJÆRE bekymret
Sligt maa min Kjæreste ej høre paa,
Han er excentrisk nok. – Aa hør, min Kjære;
Kom hid et Øjeblik!

STYVER beskjæftiget med at rense sin Pibespids

Jeg kommer snart.

GULDSTAD til Falk
Ja, Et er mig dog idetmindste klart:
At De bør holde noget mer i Ære
Forsynligheden; – tænk Dem blot, ifald
De skrev et Digt idag og satte al
Den dyre Restbeholdning ind deri,
Som De paa Lager har af Poesi,
Og fandt, De Intet havde mer tilbedste,
Naar De imorgen digtede det Næste, –
Da fik Kritiken Dem nok i Kalotten.

FALK
Jeg tvivler paa, den mærked Bankerotten;
Da rangled Arm i Arm Kritik og jeg
Gemytligt frem jo paa den samme Vej.
(afbrydende og med Overgang)
Men sig mig, Lind, hvad gaar der dog af Dig?
Du sidder her den hele Tid saa sturen;
Studerer Du maaske Arkitekturen?

LIND tar sig sammen

Jeg? Hvorfor falder Du paa det?

FALK
Jo vist;
Du har ej Øjet fra Altanen hist.
Er det Verandastilens brede Buer,
Som Du med slig Dybsindighed beskuer,
Hvad heller Dørens kunstigt skaarne Hængsler,
Og Vindueslemmene med ditto Stængsler?
For Noget er det, som din Tanke fængsler.

LIND med et straalende Udtryk

Nei, Du tar Feil; jeg sidder her og lever.

Berust i Nuet Intet mer jeg kræver.

Jeg har en Følelse, som om jeg stod

Med Verdens Rigdom drysset for min Fod!

Tak for din Sang om Glædens Liv i Vaaren;

Den var som af mit eget Indre skaaren!

(hæver sit Glas og vexler et Blik med Anna, umærkeligt for de Øvrige)

En Skaal for Blomsten, der den dufter smukt,
Foruden Tanke paa at vorde Frugt!
(drikker tilbunds)

FALK ser paa ham, overrasket og greben, men tvinger sig under en let Tone

Vil mine Damer høre; det var Nyt!
Her har jeg letvindt gjort en Proselyt.
Igaar han gik med Salmebog i Lommen,
Idag han kjækt trakterer Digtertrommen. –
Man paastaar vel, at vi Poeter fødes;
Men stundom kan en Prosaist dog gjødes
Saa ubarmhjertigt, som en strasburgsk Gaas,
Med rimet Sludder og med metrisk Vaas,
Saa alt hans Indre, Lever, Sjæl og Kraas,
Naar ud det vrænges, findes ganske fuldt
Af lyrisk Ister og rethorisk Smult.
(til Lind)
Men Tak forresten for din gode Mening; –
Herefter slaar vi Harpen i Forening.

FRØKEN SKJÆRE
Ja De, Herr Falk, De er vel flittig nu?
I landlig Ro, – her mellem Blomstergrene,
Hvor De kan færdes for Dem selv alene – –

FRU HALM smilende

Nej han er doven, saa det er en Gru.

FRØKEN SKJÆRE
Jeg havde tænkt, De, som Fru Halms Logerende,
Var bleven rigtig stærkt poetiserende.
(peger ud til Høire)
Det lille Havehus, bag Løvet gjemt,
Det ligger for en Digter saa bekvemt, –
Der synes mig, De maatte blive stemt – –

FALK gaar over mod Verandaen og læner sig med Armene paa Rækværket

Dækk mine Øjnes Spejl med Blindheds Skimmel,
Saa skal jeg digte om den lyse Himmel.
Skaff mig, om blot en Maanedstid paa Borg,
En Kval, en knusende, en Kjæmpesorg,
Saa skal jeg synge Livets Jubel ud.
Og helst, min Frøken, skaff mig blot en Brud,
Som er mig Alt, mit Lys, min Sol, min Gud.
Jeg har om den Ting supplicert Vorherre,
Men han har hidtil vist sig døv, desværre.

FRØKEN SKJÆRE

Fy, det er jo frivolt!

FRU HALM

Ja hæsligt sagt!

FALK
Aa, De maa ikke tro det var min Agt
At gaa med hende under Arm paa Kurland;
Nej, midt i Lykkens vilde Jubeljagt
Hun maatte gaa til Evighedens Urland.
Jeg trænger til lidt aandig Gymnastik,
Som jeg paa den Vis maaske grundigst fik.

SVANHILD har under det Foregaaende nærmet sig; hun staar nu tætt ved Falk og siger med et bestemt men lunefuldt Udtryk

Godt, jeg skal be’ for Dem om slig en Skjæbne;

Men naar den kommer, – bær den som en Mand.

FALK har vendt sig overrasket

Aa, Frøken Svanhild! – Jo, jeg skal mig væbne.

Men tror De ogsaa, at jeg stole kan
Paa Deres Bøn, som noget rigtigt Virkende?
Med Himlen, ser De, maa man omgaaes lirkende.
Jeg veed jo nok, De Vilje har for To
Til mig at skille ved min Sjælero;
Men om De ogsaa har behørig Tro,
Se, det er Sagen.

SVANHILD mellem Spøg og Alvor
Vent til Sorgen kommer
Og gulner Livets lyse, grønne Sommer, –
Vent til den nager vaagen og i Drømme,
Saa kan om Styrken af min Tro De dømme.

Hun gaar over til Damerne.

FRU HALM dæmpet

Men vil I To da aldrig holde Fred?

Nu har Du gjort Herr Falk for Alvor vred.

(vedbliver at tale sagte og formanende. Frøken Skjære blander sig i Samtalen. Svanhild staar kold og taus)

FALK gaar efter en kort tankefuld Stilhed over til Lysthuset og siger hen for sig

Der lyste Vished ud af hendes Blikke.
Mon jeg skal tro, som hun det tror saa trygt,
At Himlen vil –

GULDSTAD
Aa nei-Gud vil den ikke!
Den var da, med Respekt, og brav forrykt,
Om den effektuerte slige Ordres.
Nej ser De, gode Hode, – hvad der fordres,
Det er Motion for Arme, Ben og Kropp.
Ligg ikke her og glo i Løvet op
Den lange Dag; hugg Ved om ikke Andet.
Det maatte ogsaa være rent forbandet,
Om ikke inden fjorten Dage De
For Deres gale Nykker da var fri.

FALK
Jeg staar som Æslet, snørt i Valgets Baand;
Tilvenstre har jeg Kjød, tilhøire Aand;
Hvad var vel visest her at vælge først.

GULDSTAD idet han skjænker i Glassene

Først et Glas Punsch, det slukker Harm og Tørst.

FRU HALM ser paa sit Uhr
Men den er otte snart; nu tror jeg næsten
Det er paa Tiden vi kan vente Præsten.
(rejser sig og rydder op paa Altanen)

FALK

Hvad? Skal her komme Præster?

FRØKEN SKJÆRE

Gud, ja vist!

FRU HALM

Det var jo det, som jeg fortalte sidst – –

ANNA

Nej Moer, Herr Falk var ikke da tilstede.

FRU HALM
Naa, det er sandt. Men bliv dog ej saa trist;
Tro mig, af det Besøg De høster Glæde.

FALK

Men sig, hvem er han da, den Glædens Saamand?

FRU HALM

Aa Herregud, det er jo Præsten Straamand.

FALK
Ja saa. Jeg tror, at jeg har hørt hans Navn,
Og læst, at han skal ind og gjøre Gavn,
Som Storthingsmand, paa Politikens Marker.

STYVER

Ja han er Taler.

GULDSTAD

Skade blot, han harker.

FRØKEN SKJÆRE

Nu kommer han med Frue –

FRU HALM

Og med Arvinger –

FALK
At more dem i Forvejen lidt, de Hulde, –
For siden faar han begge Hænder fulde

Med svenske Spørgsmaal og med Statsraadsgarvinger;

Jo, jeg forstaar.

FRU HALM

Det er en Mand, Herr Falk!

GULDSTAD

Ja, i sin Ungdom var han nu en Skalk.

FRØKEN SKJÆRE fornærmet
Naa saa, Herr Guldstad! Alt fra jeg var liden
Har jeg hørt tale dog med stor Respekt, –
Og det af Folk, hvis Ord har megen Vægt –
Om Præsten Straamand og hans Livs Roman.

GULDSTAD leende

Roman?

FRØKEN SKJÆRE
Roman. Jeg kalder Sligt romantisk,
Som ej af Hverdagsfolk vurderes kan.

FALK

De spænder min Nysgjærrighed gigantisk.

FRØKEN SKJÆRE vedblivende
Men Gudbevars, der gives altid Visse,
Som af det Rørende sig lader hidse
Til Railleri! Det er jo velbekjendt
At her var En, som bare var Student,
Der var saa lav, saa ryggesløs, saa ussel,
At kriticere selve William Russell.

FALK
Men sig, er Oplandspræsten da et Digt,
Et kristent Drama eller noget Sligt?

FRØKEN SKJÆRE rørt til stille Taarer
Nej Falk, – et Menneske, paa Hjerte rigt.
Men naar en død, en ganske livløs Ting,
Kan foraarsage slige Ondskabssting
Og vække fæle Lidenskabers Mængde
Af slig en Dybde –

FALK deltagende

Og af slig en Længde –

FRØKEN SKJÆRE
Saa vil, med Deres skarpe Blik, De snart
Begribe at –

FALK
Ja, det er ganske klart.
Men hvad der hidtil er mig mindre tydeligt,
Det er Romanens Indhold og dens Art.
Jeg kan nok ane, det er noget Nydeligt;
Men hvis det lod sig sige i en Fart –

STYVER
Jeg skal af Sagens Fakta extrahere
Det Vigtigste.

FRØKEN SKJÆRE
Nej, jeg erindrer Mere;
Jeg kan fortælle –

FRU HALM

Det kan ogsaa jeg!

FRØKEN SKJÆRE

Aa nej, Fru Halm, nu er jeg alt paa Vej.

Ser De, Herr Falk, – han gjaldt, som Kandidat,

For et af Hovedstadens bedste Hoder,

Forstod sig paa Kritik og nye Moder –

FRU HALM

Og spillede Komedie privat.

FRØKEN SKJÆRE

Ja bi nu lidt! Han musicerte, malte, –

FRU HALM

Og husk, hvor pent Historier han fortalte.

FRØKEN SKJÆRE

Ja giv dog Tid; jeg kan det paa en Prikk.

Han skrev og komponerte selv Musik

Til Noget, som en – Forelægger fik;

Det kaldtes «Syv Sonetter til min Maren.»

Aa Gud, hvor sødt han sang dem til Guitaren!

FRU HALM

Ja det er vist, at han var genial!

GULDSTAD dæmpet

Hm, Somme mente nu, at han var gal.

FALK
En gammel Praktikus, som ikke henter
Sin Visdom blot af mugne Pergamenter,
Har sagt, at Kjærligheden gjør Petrarker
Saa let, som Fæ og Ladhed Patriarker.
Men hvem var Maren?

FRØKEN SKJÆRE
Maren? Det var Hende, –
Hans Elskede, som snart De lærer kjende.
Hun var en Datter af et Kompagni –

GULDSTAD

Et Trælasthus.

FRØKEN SKJÆRE kort

Ja, det maa Herren vide.

GULDSTAD

For det var hollandsk Last de gjorde i.

FRØKEN SKJÆRE

Sligt hører til den trivielle Side.

FALK

Et Kompagni?

FRØKEN SKJÆRE vedblivende
Som ejed store Grunker.
De kan vel tænke, hvor der Kur blev gjort;
Der meldtes Friere af første Sort –

FRU HALM

Og mellem dem saagar en Kammerjunker.

FRØKEN SKJÆRE

Men Maren værged kjækt om Kvindens Ret.

Hun havde Straamand mødt i Dramatiken:

At se og elske ham, det var nu Et –

FALK

Og Bejlerskaren maatte staa i Stikken?

FRU HALM

Ja vil De tænke Dem den Romantiken!

FRØKEN SKJÆRE
Og læg saa til en gammel grusom Far,
Som bare gik omkring og skilte Hjerter, –
Jeg tror der ogsaa en Formynder var,
For endnu mer at øge deres Smerter.
Men hun blev ham og han blev hende tro;
De drømte sammen om et straatækt Bo,
Et snehvidt Faar, som kunde nære To –

FRU HALM

Ja i det højeste en liden Ko, –

FRØKEN SKJÆRE
Kort sagt, som de for mig saa tidt erklærte,
En Bækk, en Hytte og hinandens Hjerte.

FALK

Ak ja! Og saa –?

FRØKEN SKJÆRE

Saa brød hun med sin Slægt.

FALK

Hun brød –?

FRU HALM

Hun brød med den.

FALK

Se, det var kjækt.

FRØKEN SKJÆRE

Og flytted til sin Straamand op paa Kvisten.

FALK

Hun flytted op! Foruden – saadan – Vielse?

FRØKEN SKJÆRE

Aa fy!

FRU HALM
Fy Skam! Min salig Mand paa Listen
Staar blandt Forloverne –!

STYVER til Frøkenen
Ja, din Fortielse
Af Faktum er det, som forvolder Tvisten.
I Referater har det megen Vægt
At ordne kronologisk og korrekt.
Men jeg kan aldrig faa det i mit Hode,
Hvor de kom af det –

FALK fortsættende
– thi man tør formode,
At Faar og Ko ej med paa Kvisten bode.

FRØKEN SKJÆRE til Styver
Aa, Du skal vel betænke Et, min Gode:
Man trænger ej, hvor Kjærligheden troner;
To ømme Hjerter klarer sig med Lidt.
(til Falk)
Han elsked hende til Guitarens Toner,
Og hun gav paa Klaveer Informationer –

FRU HALM

Og saa, forstaar sig, tog de paa Kredit –

GULDSTAD

Et Aar, til Handelshuset gik Fallit.

FRU HALM

Men saa fik Straamand Kald etsteds der nordpaa.

FRØKEN SKJÆRE
Og i et Brev, jeg siden saa, han svor paa,
Han leved blot for Pligten og for hende.

FALK supplerende

Og dermed var hans Livs Roman tilende.

FRU HALM reiser sig
Ja nu jeg tror vi gaar i Haven ned;
Vi maa jo se, om vi dem har ivente.

FRØKEN SKJÆRE IDET HUN TAR Mantillen paa

Det er alt svalt.

FRU HALM
Ja, Svanhild, vil Du hente
Mit uldne Shavl.

LIND til Anna, ubemærket af de Øvrige

Gaa forud!

FRU HALM

Kom saa med!

Svanhild gaar ind i Huset; de Andre, undtagen Falk, gaar mod Baggrunden og ud tilvenstre. Lind, der har fulgt med, standser og kommer tilbage.

LIND

Min Ven!

FALK

Iligemaade!

LIND

Haanden hid!

Jeg er saa glad; – jeg tror mit Bryst maa sprænges,

Ifald jeg ikke faar fortalt –

FALK
Giv Tid; –
Du skal forhøres først, saa dømmes, hænges.
Hvad er nu det for Adfærd? Lægge Skjul

For mig, din Ven, paa Skatten, Du har fundet, –

For tilstaa kun, Formodningen er grundet:

Du trukket har et Lod i Lykkens Hjul!

LIND

Ja, jeg har fanget Lykkens fagre Fugl!

FALK

Saa? Levende, – og ej i Snaren kvalt?

LIND

Vent bare lidt; nu er det snart fortalt.

Jeg er forlovet! Tænk –!

FALK hurtigt

Forlovet!

LIND

Ja!

Idag, – Gud ved, hvor jeg tog Modet fra!

Jeg sagde, – aa, Sligt lar sig ikke sige;

Men tænk Dig, – hun, den unge smukke Pige,

Blev ganske blussende, – slet ikke vred!

Nej, kan Du skjønne, Falk, hvad jeg har vovet!

Hun hørte paa mig, – og jeg tror hun græd;

Det er jo gode Tegn?

FALK

Ja vist; bliv ved.

LIND

Og, ikke sandt, – da er vi jo forlovet?

FALK
Jeg maa formode det; men for at være
Aldeles trygg, saa raadspørg Frøken Skjære.

LIND
O nej, jeg ved, jeg føler det saa trygt;
Jeg er saa klar, saa sikker, uden Frygt.
(straalende og hemmelighedsfuldt)
Hør, jeg fik Lov at holde hendes Haand,
Da hun tog Kaffetøjet bort fra Bordet!

FALK løfter sit Glas og tømmer det

Naa, Vaarens Blomster da i Eders Baand!

LIND ligesaa
Og det skal være højt og helligt svoret,
At jeg vil elske hende til min Død,
Saa varmt som nu, – ja, for hun er saa sød!

FALK
Forlovet! Derfor var det da, Du slang
Paa Hylden baade Loven og Profeterne.

LIND leende

Og Du, som trode, at det var din Sang –!

FALK

Min Ven, saa stærk en Tro har tidt Poeterne.

LIND alvorligt
Tro ellers ikke, Falk, at Theologen
Er fra min Lykkes Time dreven ud.
Der er den Forskjel kun, at ikke Bogen
Forslaar som Jakobsstige til min Gud.
Nu maa jeg ud og søge ham i Livet;
Jeg føler mig i Hjertet mere god,
Jeg elsker Straaet, Krybet for min Fod;
Det er jo ogsaa Del i Lykken givet.

FALK

Men sig mig nu –

LIND
Nu har jeg sagt det Hele, –
Min rige Gaade, som vi Tre vil dele.

FALK

Ja, men jeg mener, har Du tænkt lidt fremad?

LIND
Jeg tænkt? Tænkt fremad? Nej, fra denne Stund
Jeg lever i det vaarlige Sekund.
Jeg vender Øjet mod min Lykke hjemad;
Der holder Skjæbnens Tømmer jeg og hun.
Ej Du, ej Guldstad, – ja, ej selv Fru Halm
Tør sige til min friske Livsblomst: «Falm!»
Thi jeg har Vilje, hun har varme Øjne,
Og derfor maa den, skal den opad højne!

FALK

Ret saa, min Broder, Dig har Lykken Brug for!

LIND

Mit Livsmod brænder lig en vilter Sang;

Jeg kjender mig saa stærk; laa der et Slug for

Min Fod, – hvor gabende, – jeg over sprang!

FALK

Det sige vil i simpelt Prosasprog:

Din Kjærlighed har gjort Dig til et Rensdyr.

LIND

Naa, – farer jeg med Renens vilde Tog,

Jeg ved, til hvem min Længselsfugl imens flyr!

FALK
Saa faar den alt imorgen til at flyve;
Du følger med Kvartetten jo tilfjelds.
Jeg lover for, Du trænger ingen Pels –

LIND
Kvartetten! Pyt, – lad den alene klyve!
For mig er Højfjeldsluft i Dalens Bund;
Her har jeg Blomstersne og Fjordens Vidder,
Her har jeg Løvsalsang og Fuglekvidder,
Og Lykkens Huldre, – ja for her er Hun!

FALK
Ak, Lykkens Huldre her i Akersdalen
Er sjelden, som en Elg; hold fast i Halen.
(med et Blik mod Huset)
Hys, – Svanhild –

LIND trykker hans Haand
Godt; jeg gaar, – lad Ingen kjende,
Hvad der er mellem Dig og mig og Hende.
Tak for Du tog min Hemlighed! Begrav den

I Hjertet, – dybt og varmt, som jeg Dig gav den.

Han gaar ud i Baggrunden til de Andre.

Falk ser et Øjeblik efter ham og gaar et Par Gange op og ned i Haven, under synlig Bestræbelse for at bekjæmpe det Oprør, han er i. Lidt efter kommer Svanhild ud fra Huset med et Tørklæde paa Armen og vil gaa mod Baggrunden. Falk nærmer sig lidt og betragter hende ufravendt; Svanhild standser.

SVANHILD efter et kort Ophold

De ser saa vist paa mig –?

FALK halvt for sig selv
Ja der er Trækket;
I Øjets Sjø det skygger over Bunden, –
Det leger Skjul med Spottens Alf om Munden, –
Det er der.

SVANHILD

Hvad? De gjør mig halvt forskrækket.

FALK

De heder Svanhild?

SVANHILD

Ja, det veed De vel.

FALK

Men ved De, Frøken, at det Navn er latterligt?

Gjør mig til Vilje; kast det bort ikveld!

SVANHILD

Fy, – det var egenmægtigt, lidet datterligt –

FALK ler
Hm, «Svanhild» – «Svanhild» – –
(pludselig alvorlig)
Hvorfor fik De sligt
Memento mori alt fra De var liden?

SVANHILD

Er det da stygt?

FALK

Nej, dejligt som et Digt,

Men altfor stort og stærkt og strængt for Tiden.

Hvor kan en Nutidsfrøken fylde ud

Den Tanke, Navnet «Svanhild» i sig fatter?

Nej – kast det bort, som et forældet Skrud.

SVANHILD

De tænker nok paa Sagakongens Datter –?

FALK

Som skyldfri knustes under Hestens Hov.

SVANHILD
Men Sligt er jo forbudt i vor Tids Lov.
Nej højt i Sadlen! I min stille Tanke
Jeg drømte tidt mig baaren paa dens Rygg,
Jog ud i Verden vidt, jog kjæk og trygg,
Mens Vinden slog som Frihedsflag dens Manke!

FALK
Ja det er gammelt. I den «stille Tanke»,
Der ændser Ingen af os Grind og Skranke,
Der ræddes Ingen for at bruge Sporen; –
I Gjerning holder vi os smukt til Jorden, –
Thi Livet er igrunden Hvermand kjært,
Og der er Ingen, som et Dødsspring vover.

SVANHILD livligt

Jo, peg paa Maalet, og jeg sætter over!

Men da maa Maalet være Springet værd.

Et Kalifornien bag Ørkensandet, –

Hvis ikke, blir man hvor man er, i Landet.

FALK spottende

Naa, jeg forstaar Dem; det er Tidens Fejl.

SVANHILD varm
Ja netop Tidens! Hvorfor sætte Sejl,
Naar ingen Luftning stryger over Fjorden?

FALK ironisk
Ja hvorfor slide Pidsken eller Sporen,
Naar ingen gylden Indsats staar som Skjænk
Til den, der river sig fra Bord og Bænk
Og jager fremad, baaren højt i Sadlen?
Slig Færd for Færdens Skyld tilhører Adlen,
Og Adelsfærd i vor Tid kaldes Tant;
Saa var nok Meningen?

SVANHILD
Ja, ganske sandt,
Se Pæretræet, som ved Gjærdet staar, –
Hvor det er goldt og blomsterløst iaar.
Ifjor De skulde seet, hvor det stod kjækt
Med Kronen krøget under Frugtens Vægt.

FALK noget uvis

Det vil jeg tro; – men hvad er deraf Læren?

SVANHILD MED Finhed
Aa, iblandt Andet – at det fast er frækt,
Naar vor Tids Zakarias kræver Pæren. –
Har Træet overblomstret sig ifjor,
Saa maa iaar ej fordres samme Flor.

FALK
Jeg vidste nok, De fandt det rette Spor igjen
I Romantiken – agter i Historien.

SVANHILD

Ja – vor Tids Dyd er af en anden Slags.

Hvem ruster sig for Sandhed nutildags?

Hvem er Personens Indsats vel tillags?

Hvor findes Helten?

FALK ser skarpt paa hende

Og hvor er Valkyrien?

SVANHILD ryster paa Hovedet

Valkyrien savnes ej i dette Land!

Da Troen truedes ifjor i Syrien,

Gik De da did som Korsets svorne Mand?

Nej, paa Papiret var De varm som Taler, –

Og sendte Kirketidenden en Daler.

Pause. Falk synes at ville svare, men holder inde og gaar opover i Haven.

SVANHILD betragter ham en Stund, nærmer sig og spørger blidt

Falk, er De vred?

FALK
Nei vist; jeg gaar og sturer, –
Se, det er Alt.

SVANHILD med tankefuld Deltagelse
De er som to Naturer, –
To uforligte – –

FALK

Ja det ved jeg vel.

SVANHILD hæftigt

Men Grunden!

FALK med Udbrud
Grunden? Jo, fordi jeg hader
At gaa omkring med frækt udringet Sjæl,
Som Godtfolks Kjærlighed i alle Gader, –
At gaa omkring med blottet Hjertevarme,
Som unge Kvinder gaar med nøgne Arme!
De var den Eneste, – De, Svanhild, De –
Saa tænkte jeg, – naa den Ting er forbi –

(vender sig efter hende, idet hun gaar over mod Lysthuset og ser ud)

De lytter –?

SVANHILD
Til en anden Røst, som taler.
Hys! Hører De? Hver Kveld, naar Solen daler,
Da kommer flyvende en liden Fugl, –

Se der, – der kom den frem af Løvets Skjul – –

Ved De, hvad fuldt og fast jeg tror? Hver den,

Som her paa Jord blev nægtet Sangens Gave,
Hun fik af Gud en liden Fugl til Ven –
For En kun skabt og for den Enes Have.

FALK tager en Sten op fra Jorden
Da gjælder det, at Fugl og Ejer mødes,
Skal ej dens Sang i fremmed Have ødes.

SVANHILD
Ja det er sandt; men jeg har fundet min.
Jeg fik ej Ordets Magt, ej Sangerstemme; –
Men kviddrer Fuglen i sit grønne Gjemme,
Det er som Digte daled i mit Sind – –
Nu ja – de dvæler ej – de flyver bort –

(Falk kaster Stenen med Hæftighed; Svanhild udstøder et Skrig)

O Gud, der slog De den! Hvad har De gjort!

(iler ud til Højre og kommer snart ind igjen)

O det var syndigt, syndigt!

FALK i lidenskabeligt Oprør

Nej – kun Øje

For Øje, Svanhild, – ikkun Tand for Tand!

Nu faar De ingen Hilsen fra det Høje,

Og ingen Gave mer fra Sangens Land.

Se, det er Hævnen over Deres Værk!

SVANHILD

Mit Værk?

FALK
Ja Deres! Indtil denne Time
Slog i mit Bryst en Sangfugl kjækk og stærk.
Se – nu kan Klokken over Begge kime, –
De har den dræbt!

SVANHILD

Har jeg!

FALK
Ja, da De slog
Min unge, glade Sejerstro til Jorden –
(foragteligt)
Da De forloved Dem!

SVANHILD

Men sig mig dog –!

FALK
Aa ja, den Ting er sagtens i sin Orden;
Han tar Examen, faar sig strax en Stilling, –
Han gaar jo til Amerika som Præst –

SVANHILD i samme Tone
Og arver nok en ganske vakker Skilling, –
Ja, for det er vel Lind De mener?

FALK
Bedst
Maa De vel vide –

SVANHILD med et dæmpet Smil
Ja, som Brudens Søster
Bør jeg jo –

FALK

Gud! Det er ej Dem – –!

SVANHILD
Som høster
Hin Lykkens Overflod? Ak nej desværre!

FALK med næsten barnlig Glæde
Det er ej Dem! O, priset være Gud!
O, han er god og kjærlig dog, Vorherre!
Jeg faar ej se Dem som en Andens Brud; –
Det var kun Smertens Lys han vilde tænde – –
(vil gribe hendes Haand)
O hør mig, Svanhild, – hør mig –

SVANHILD peger raskt mod Baggrunden

Se derhenne!

Hun gaar henimod Huset. Fra Baggrunden kommer i det Samme Fru Halm, Anna, Frøken Skjære, Guldstad, Styver og Lind. Under det foregaaende Optrin er Solen gaaet ned; Landskabet ligger i Tusmørke.

FRU HALM til Svanhild

Nu har vi Præstens lige paa Minuttet.

Hvor blev Du af?

FRØKEN SKJÆRE efter et Blik paa Falk

Du synes saa betuttet.

SVANHILD

Lidt Ondt i Hodet; det gaar over snart.

FRU HALM

Og endda gaar Du her med Haaret bart?

Hold Theen færdig; rydd saa op i Stuen;

Pent maa her være, for jeg kjender Fruen.

Svanhild gaar ind i Huset.

STYVER til Falk

Ved Du Besked om Præstens Politik?

FALK

Jeg tror ej han for Dyrtidstillæg stemmer.

STYVER
Men dersom nu et lidet Vink han fik
Om Versene, som jeg i Pulten gjemmer?

FALK

Det muligt hjalp.

STYVER
Ja gid, – for, tro Du mig,
Det kniber for os nu, vi Bo skal sætte;
De Elskovssorger, de er ikke lette.

FALK

Tilpas; hvad vilde Du paa den Gallej!

STYVER

Er Elskov en Gallej?

FALK
Nej Ægteskabet,
Med Lænker, Trælleliv og Frihedstabet.

STYVER da han ser at Frøken Skjære nærmer sig
Du kjender ej den Kapital, som bor
I Kvindens Tanker og i Kvindens Ord.

FRØKEN SKJÆRE sagte

Tror Du Grossereren vil endossere?

STYVER grætten

Jeg ved ej vist endnu; jeg skal probere.

De fjerner sig i Samtale.

LIND dæmpet til Falk, idet han nærmer sig med Anna

Jeg kan ej dy mig længer; i en Fart

Jeg forestille maa –

FALK
Du burde tie,
Og ingen Uvedkommende indvie
I det, som eders er –

LIND
Naa, det var rart; –
For Dig, min Medlogerende i Huset,
Jeg skulde holdt min unge Lykke skjult!
Nej, nu, mit Hode har faat Haaret gult, – –

FALK

Nu vil Du gjøre Dig dit Hode kruset?

Ja, kjære bedste Ven, hvis det er Meningen,

Saa skynd Dig blot og deklarer Foreningen!

LIND
Det har jeg ogsaa tænkt af flere Grunde,
Og deriblandt er en især af Vægt;
Sætt for Exempel, at her findes kunde
En Kurtisør, som lusked om fordækt; –

Sætt at hans Hensigt traadte frem paatageligt,

Som Frieri; det var dog ubehageligt.

FALK
Ja det er sandt; jeg havde ganske glemt,
Du var til noget Højere bestemt.
Som Elskovs Fripræst staar Du midlertidigt,
Sent eller tidligt skal der avanceres;

Men det er selv mod Skikk og Vedtægt stridigt,

Om allerede nu Du ordineres.

LIND

Ja dersom ej Grossereren –

FALK

Hvad han?

ANNA undselig

Aa det er Noget, Lind kun ind sig bilder.

LIND
Sig ikke det; det aner mig han skiller
Mig ved min Lykke, naar og hvor han kan.
Den Fyr er jo en daglig Gjæst herude,
Er rig og ugift, fører jer omkring;
Kort sagt, min Elskte, der er tusind Ting,
Som ej kan andet os end Ondt bebude.

ANNA med et Suk

O det var Synd; her var saa godt idag.

FALK deltagende til Lind
Ja slipp ej Lykken for en rodløs Grille;
Vent i det Længste før Du toner Flag.

ANNA

Gud! Frøken Skjære ser paa os; ti stille!

Hun og Lind fjerner sig til forskjellige Kanter.

FALK ser efter Lind

Der gaar han til sin Ungdoms Nederlag.

GULDSTAD som imidlertid har staaet ved Trappen i Samtale med Fru Halm og Frøken Skjære, nærmer sig og slaar ham paa Skuldren

Naa, staar man her og grunder paa et Digt?

FALK

Nej, paa et Drama.

GULDSTAD
Det var da som Fanden; –
Jeg trode ej, De gav Dem af med sligt.

FALK
Nej dette her er ogsaa af en Anden,
En Ven af mig, ja af os Beggeto; –
En fejende Forfatter kan De tro.
Tænk Dem, fra Middagstider og til Kveld
Han digtet har en hel Idyl tilende.

GULDSTAD polidsk

Og Slutningen er god?

FALK
De ved da vel
At Tæppet falder først – med Ham og Hende.
Men det er blot en Del af Trilogien;
Bagefter kommer nok Forfattersvien,
Naar Nummer To, Forlovelsens Komedie,
Skal digtes gjennem lange Akter fem,
Og Stoffets Traad skal spindes ud af dem
Til Ægteskabets Drama, som det Tredje.

GULDSTAD smilende

Man skulde tro Forfatterlyst var smitsom.

FALK

Saa? Hvorfor det?

GULDSTAD
Jeg mener forsaavidtsom
Jeg ogsaa gaar og grunder paa en Digtning, –
(hemmelighedsfuldt)
En faktisk en, – foruden alskens Svigtning.

FALK

Og hvem er Helten, om man spørge tør?

GULDSTAD

Det siger jeg imorgen, – ikke før.

FALK

Det er Dem selv!

GULDSTAD

Tror De, som slig, mig duelig?

FALK

En bedre Helt var sikkert ikke mulig.

Men nu Heltinden? Hun skal sagtens hentes

Fra Landets Friluft, ej fra Byens Kvalm?

GULDSTAD truer med Fingeren
Hys, – det er Knuden og med den maa ventes! –
(slaar over i en anden Tone)
Sig mig, hvad synes De om Frøken Halm?

FALK
Aa hende kjender De vist meget bedre;
Min Dom kan hverken skjæmme eller hædre. –
(smilende)
Men vogt Dem bare, at det ej gaar galt
Med dette «Digt», hvorom De har fortalt.
Sætt at jeg kunde Deres Tillid svige
Og omkalfatre Udfald og Intrige.

GULDSTAD godmodigt

Naa ja, saa vilde jeg mit Amen sige.

FALK

Det er et Ord?

GULDSTAD
De er jo Mand af Faget;
Det var jo dumt, om Deres Hjælp blev vraget
Af En, der regnes maa til Fuskerlaget.
(gaar op mod Baggrunden)

FALK i Forbigaaende til Lind
Du havde Rett; Grossereren gaar om
Med Morderplaner mod din unge Lykke.
(fjerner sig)

LIND dæmpet til Anna
Der kan Du se, at ej min Frygt var tom;
Vi maa paa Timen ud med Sproget rykke.

De nærmer sig Fru Halm, der tilligemed Frøken Skjære staar ved Huset.

GULDSTAD i Samtale med Styver

Et dejligt Vejr ikveld.

STYVER
Aa ja saamen,
Naar man er oplagt –

GULDSTAD spøgende
Er der galt paafærde
Med Deres Kjærlighed?

STYVER

Ej just med den –

FALK DER ER kommen til

Men med Forlovelsen?

STYVER

Det kunde være.

FALK
Hurra; Du er da ikke blank og bar
For Poesiens Smaamynt, kan jeg høre!

STYVER stødt
Jeg skjønner ej, hvad Poesien har
Med mig og min Forlovelse at gjøre.

FALK
Du skal ej skjønne det; hvis Elskov grunder
Sit eget Væsen ud, da gaar den under.

GULDSTAD til Styver
Men er det noget, som kan rettes paa,
Saa ud med det.

STYVER
Ja jeg har hele Dagen
Funderet paa at foredrage Sagen,
Men kan ej frem til Konklusjonen naa.

FALK
Jeg hjælper Dig og skal mig fatte kort:
Alt fra Du op til Kjæreste var rykket,
Saa har Du følt Dig, saa at sige, trykket –

STYVER

Ja det til sine Tider endog haardt.

FALK vedblivende
Har følt Dig svært betynget af Forpligtelser,
Som Du gav Fanden, hvis det blot gik an;
Se det er Tingen.

STYVER
Hvad er det for Sigtelser!
Jeg har fornyet som en punktlig Mand;
(henvendt til Guldstad)
Men mere kommer til i næste Maaned;
Naar man sig gifter, faar man jo en Kone –

FALK glad
Nu er paany din Ungdomshimmel blaanet;
Det var en Gjenklang af din Fortids Tone!
Saa skal det være; jeg forstod det strax;
Du trængte blot til Vinger og en Sax!

STYVER

En Sax!

FALK
Ja, Viljesaxen, for at klippe
Hvert Baand itu, saa bort Du kunde slippe,
Og flyve ud –

STYVER i Vrede

Nej nu blir Du for grov!

At sigte mig for Brudd paa Statens Lov!

Jeg skulde tænke paa at absentere mig?

Sligt er jo Attentat paa at blamere mig, –

Verbalinjurier!

FALK

Men er Du gal!

Hvad er din Mening da? Saa tal dog, – tal!

GULDSTAD leende til Styver
Ja, selv De kommer til at klare Tanken;
Hvad handles om?

STYVER griber sig sammen

Et Laan i Sparebanken.

FALK

Et Laan!

STYVER hurtigt til Guldstad
Ja egentlig en Endossent
For hundred Daler eller saa omtrent.

FRØKEN SKJÆRE der imidlertid har staaet hos Fru Halm, Lind og Anna

Aa nej, jeg gratulerer! Gud, hvor dejligt!

GULDSTAD
Hvad er der nu!
(gaar hen til Damerne)

STYVER

Det var da ubelejligt.

FALK slaar overgivent Armen om hans Nakke
Hurra; Trompetens Lyd forkynder sødt,
At Dig en Broder er i Amor født!
(drager ham med sig til de Andre)

FRØKEN SKJÆRE overvældet, til Herrerne

Tænk, Lind og Anna, – tænk Dem, han har faat hende!

Nu er de Kjærester!

FRU HALM MED Rørelsens Taarer, medens Parret ønskes tillykke

Det er den Ottende,
Som gaar forsørget ud fra dette Hus; –
(rettet mod Falk)
Syv Søsterdøttre, – alle med Logerende – –

(angribes for stærkt og holder Tørklædet for Øjnene)

FRØKEN SKJÆRE til Anna
Naa her vil komme nok af Gratulerende!
(kjæler for hende og er bevæget)

LIND griber Falks Hænder

Min Ven, jeg gaar som i en salig Rus!

FALK
Hys; – som forlovet Mand Du Medlem er
Af Salighedens Maadeholdsforening;
Lyd Laugets Love; – ingen Orgier her!

(vender sig til Guldstad med et Anstrøg af ondskabsfuld Deltagelse)

Naa, Herr Grosserer!

GULDSTAD fornøjet
Efter min Formening
Spaar dette Lykke for dem Beggeto.

FALK ser studsende paa ham

De bær jo Sorgen med prisværdig Ro.

Det glæder mig.

GULDSTAD

Hvad mener De, Højstærede?

FALK
Jeg mener blot, at eftersom De nærede
Forhaabning for Dem selv –

GULDSTAD

Saa? Gjorde jeg?

FALK
Ja idetmindste var De nær paa Vej;
De nævnte Frøken Halm; her stod De jo
Og spurgte –

GULDSTAD smilende

Ja, – men er der ikke To?

FALK

Det er – den Anden, Søsteren, De mener!

GULDSTAD
Ja, Søsteren, den Anden, – netop hende.
Lær denne Søster nærmere at kjende,
Og døm saa selv, om ikke hun fortjener
At lægges Mærke til en Smule mer,
End her i Huset nu for Tiden sker.

FALK koldt

Hun har vist alle gode Egenskaber.

GULDSTAD
Just ikke alle; Selskabstonen har
Hun ej det rette Greb paa; der hun taber –

FALK

Ja det er slemt.

GULDSTAD
Men hvis Fru Halm blot tar
En Vinter til det, vædder jeg hun viger
For ingen Anden.

FALK

Nej, den Ting er klar.

GULDSTAD leende

Ja, det er mærkeligt med unge Piger!

FALK lystig

De er som Vinterrugens Sæd at se:

De spirer uformærkt i Frost og Sne.

GULDSTAD

Fra Jul er Balsalonen deres Hjem –

FALK

Der gjødsles med Skandaler og med Blamer –

GULDSTAD

Og naar saa Foraarsvarmen bryder frem –

FALK

Saa skyder op smaabitte grønne Damer!

LIND træder til og griber Falks Hænder
Hvor klogt jeg gjorde; over al Forstand –
Jeg føler mig saa lykkelig og sikker!

GULDSTAD
Se der er Kjæresten; fortæll hvordan
Man sig som nyforlovet Elsker skikker!

LIND ubehageligt berørt

Sligt drøftes nødigt med en Tredjemand.

GULDSTAD spøgende
I slet Humør! Jeg skal til Anna klage.
(nærmer sig til Damerne)

LIND ser efter ham

Hvor kan man sligt et Menneske fordrage!

FALK

Du tog forresten Fejl af ham, –

LIND

Ja saa?

FALK

Det var ej Anna, som han tænkte paa.

LIND

Hvad! Var det Svanhild?

FALK

Ja, det ved jeg ikke.

(med et lunefuldt Udtryk)

Tilgiv mig, Martyr for en fremmed Sag!

LIND

Hvad mener Du?

FALK
Sig, har Du læst idag
Avisen?

LIND

Nej.

FALK
Jeg skal Dig Bladet skikke;
Der staar om En, som fik, paa Skjæbnens Bud,
Sin gode friske Kindtand trukken ud,
Fordi en Kjending af ham led af Tandværk.

FRØKEN SKJÆRE ser ud til Venstre

Der kommer Præsten!

FRU HALM

Vil De se hvor mandstærk!

STYVER

Fem, sex, syv, otte Børn –

FALK

Det var ubændigt!

FRØKEN SKJÆRE

Uf, Sligt maa næsten kaldes uanstændigt!

Man har imidlertid hørt en Vogn standse udenfor til Venstre. Præsten, hans Kone og otte Smaapiger, alle i Rejsetøj, kommer ind En for En.

FRU HALM iler de Kommende imøde

Velkommen, hjerteligt velkommen!

STRAAMAND

Takk!

FRU STRAAMAND med landlig Forlegenhed

Her er vist Gjæstebud –

FRU HALM

Aa, hvilken Snakk!

FRU STRAAMAND

For gjør vi Bryderi –

FRU HALM
Nej ingenlunde;
De kommer saa tilpas, som tænkes kunde;
Min Datter Anna blev forlovet just.

STRAAMAND RYSTER ANNAS HAAND MED Salvelse
Saa lad mig vidne; – Elskov, – Kjærligheden –
Det er en Skatt, som ikke Møll og Rust
Fortære kan, – hvis der er Noget ved den.

FRU HALM
Men hvor det dog var snildt, De tog de Smaa
Herind til Byen med Dem.

STRAAMAND
Fire Spæde
Vi har foruden disse her.

FRU HALM

Ja saa.

STRAAMAND
Tre af dem er for smaa til allerede
At fatte Tabet af en kjærlig Fader
I Storthingstiden.

FRØKEN SKJÆRE til Fru Halm, idet hun tager Farvel

Nu jeg Dem forlader.

FRU HALM

Aa, hvorfor vil De alt saa tidligt gaa?

FRØKEN SKJÆRE
Jeg maa til Byen og fortælle Nyheden;
Hos Jensens ved jeg man gaar sent til Ro;
Jo, Tanterne blir glade, kan De tro.
Min søde Anna, skill Dig nu ved Blyheden; –
Imorgen er det Søndag, – Gratulanter
Vil strømme over Dig fra alle Kanter!

FRU HALM
Godaften da!
(til de Øvrige)
De har vel ej imod
En Draabe The? Fru Straamand, vær saa god!

Fru Halm, Straamand, hans Kone og Børn, samt Guldstad, Lind og Anna gaar ind i Huset.

FRØKEN SKJÆRE idet hun tager sin Kjærestes Arm

Nu vil vi sværme! Styver, ser Du hist,

Hvor Luna sidder svømmende paa Thronen!

Nej, men Du ser jo ikke!

STYVER tvær
Aa jo vist;
Jeg tænkte bare paa Obligationen.

De gaar ud til Venstre. Falk, der under det Foregaaende ufravendt har betragtet Straamand og hans Kone blir alene tilbage i Haven. Det er nu fuldkommen Aften; inde i Huset er tændt Lys.

FALK

Alt er som afbrændt, dødt, – en trøstløs Jammer –!

Slig gaar man gjennem Verden, To og To;
Tilhobe staar de, som de sorte Stammer,
En Skogbrand levned paa den øde Mo; –
Saa langt, som Synet rækker, er kun Tørke, –
O, bringer Ingen Livets friske Grønt!

(Svanhild kommer ud paa Altanen med et blomstrende Rosentræ, som hun sætter paa Rækværket)

Jo En – jo En –!

SVANHILD

Falk! Staar De her i Mørke?

FALK
Og er ei rædd? Nej, Mørket er just skjønt.
Men sig mig, ræddes ikke De derinde,
Hvor Lampen lyser paa de gustne Lig –

SVANHILD

O fy!

FALK
Han fordum var paa Mod saa rig,
Han stred med Verden om en elsket Kvinde,
Som Vedtægts Kirkestormer Manden gjaldt,
Hans Kjærlighed slog ud i glade Sange –!
Se paa ham nu! I Kisteklæder lange –
Et Tobensdrama om hvor dybt han faldt.
Og Fruentimret med det skidne Skjørt,
Med skjæve Sko, som klasker under Hælene,
Hun er den Vingemø, som skulde ført
Ham ind til Samfundsliv med Skjønhedssjælene.
Hvad er igjen af Flammen? Neppe Røgen!
Sic transit gloria amoris, Frøken!

SVANHILD
Ja det er usselt, usselt dog, det Hele;
Jeg ved ej Nogens Lod, jeg vilde dele.

FALK rask
Nu vel; vi To gjør Oprør mod en Orden,
Som ej Naturens er, men kunstigt skabt!

SVANHILD ryster paa Hovedet
Da, tro De mig, vort Forbunds Sag var tabt,
Saa vist, som det, vi træder paa, er Jorden.

FALK

Nej, der er Sejr, hvor To gaar frem i Enighed.

Vi vil ej sogne mer til Platheds Kirke,
Som Led af Trivialitetens Menighed!
Se, Maalet for Personlighedens Virke
Er dog at staa selvstændig, sand og fri.
Det svigter ikke jeg og ikke De.
Et Sjæleliv i Deres Aarer banker,
De ejer varme Ord for stærke Tanker,
De vil ej taale Formens Snørliv lagt
Om Deres Hjerte, frit maa det pulsere;
De fik ej Stemme til at sekundere
I Fælleskoret efter Vedtægts Takt.

SVANHILD
Og tror De ikke Smerten mangengang
Mit Syn har mørknet og gjort Barmen trang?
Jeg vilde bryde mine egne Veje – –

FALK

Ja i den stille Tanke?

SVANHILD
Nej, i Daad.
Men saa kom Tanterne med gode Raad, –
De skulde Sagen drøfte, granske, veje – –
(nærmere)
Den stille Tanke, siger De; nej kjækt et
Forsøg jeg vovede – som Malerinde.

FALK

Og saa?

SVANHILD
Det glapp, thi Evnen var mig nægtet;
Men Frihedstrangen lod sig ikke binde;
Bag Stafeliet søgte den Theatret –

FALK

Den Plan blev sagtens ogsaa omkalfatret?

SVANHILD
Ja efter Forslag af den ældste Tante;
Hun foretrak en Plads som Gouvernante – –

FALK

Men dette her har Ingen før mig sagt!

SVANHILD
Naturligvis; de tog sig vel iagt.
(med et Smil)
De frygted nok, «min Fremtid» skulde lide,
Hvis unge Herrer fik den Sag at vide.

FALK ser en Stund paa hende med tankefuld Deltagelse

Jeg ante længst, at Deres Lod blev slig. –
Jeg mindes grant, da førstegang jeg saa Dem,
Hvor lidt De tyktes mig de Andre lig,
Og hvor fast Ingen evned at forstaa Dem.
Om Bordet sad det pyntelige Lag,
Hvor Theen dufted, – Passiaren surred,
Mens Frøkner rødmed og mens Herrer kurred,
Lig tamme Duer paa en lummer Dag.
Religionens og Moralens Sag
Blev talt af modne Møer og Matroner,
Og Husligheden prist af unge Koner,
Mens De stod ensom, lig en Fugl paa Tag.
Og da saa Sladderen tilslutt var steget
Til Thevandsbakkanal og Prosasvir, –
Da skinned De, som Sølvet, vægtigt præget,
Imellem stemplet Kobber og Papir.
De var en Mynt ifra et fremmed Rige,
Blev her beregnet efter anden Kurs,
Var neppe gangbar i en kvikk Diskurs
Om Vers og Smør og Kunst og mer deslige.
Da – just som Frøken Skjære havde Ordet –

SVANHILD med et alvorligt Anstrøg
Mens Kjæresten stod bag, som Ridder bold,
Og bar sin Hatt paa Armen lig et Skjold –

FALK
Da nikked Deres Moder over Bordet:
«Drikk, Svanhild, førend Theen bliver kold.»
Og De drak Theen ud, den lunkne, vamle,
Som den blev nydt af Unge og af Gamle.
Men Navnet tog mig i det samme Nu;
Den vilde Vølsungsaga med sin Gru,
Med sine faldne Ætters lange Række,
Mig tyktes ind i vor Tid sig at strække;
Jeg saa i Dem en Svanhild Nummer To,
I andre Former, efter Tiden lempet.
Bag Reglens Løgnflag er forlænge kjæmpet,
Nu fordrer Fylkingen Forlig og Ro;
Men voxer over Skræv en Samtids Brøde,
Da maa for Slægtens Synd en Skyldfri bløde.

SVANHILD med let Ironi
Jeg tænkte mindst at slige Fantasier,
Saa blodige, fik Liv i Thevandsdunst;
Men det er sagtens Deres mindste Kunst
At høre Aanders Røst, hvor Aanden tier.

FALK bevæget
Nej, le ej, Svanhild; bagved Deres Spott
Der glittrer Taarer, – o, jeg ser det godt.
Og jeg ser mer; er De i Støvet traadt,
Og æltet til et Ler, hvis Form ej huskes,
Da skal af hver en Tusindkunstner fuskes
Med Modellerkniv plumpt og dumt og raat.
Vorherres Gjerning Verden plagierer,
Den skaber Dem paany – i eget Billed;
Den ændrer, lægger til, tar fra, formerer.
Og er De slig paa Postamentet stillet,
Da jubler den: Se nu er hun normal!
Se hvilken plastisk Ro; som Marmor sval!
Bestraalt af Lys fra Lampen og fra Kronen
Hun passer dejligt til Dekorationen!
(griber lidenskabelig hendes Haand)
Men skal De aandigt dø, da lev forinden!
Vær min i Herrens vaarlige Natur;
De kommer tidsnok i det gyldne Bur.
Der trives Damen, men der sygner Kvinden,
Og ene hende elsker jeg i Dem.
Lad Andre faa Dem i det nye Hjem;
Men her, her sprang min første Livsvaar ud, –
Her skjød mit Sangertræ de første Skud,

Her fik jeg Vingers Flugt; – hvis De ej svigter,

Jeg ved det, Svanhild, – her, her blir jeg Digter!

SVANHILD blidt bebrejdende idet hun trækker Haanden til sig

O hvorfor siger De mig dette nu?

Det var saa smukt, naar vi i Frihed mødtes.

De skulde tiet; – skal da Lykken støttes

Af Løftets Ord, for ej at gaa itu!

Nu har De talt og nu er Alt forbi.

FALK

Nej, jeg har pegt paa Maalet, sætt nu over,

Min stolte Svanhild, – hvis De Springet vover.

Vær kjækk; vis De har Mod at være fri!

SVANHILD

At være fri?

FALK
Ja, det er netop Frihed,
At gjøre heltud Fyldest i sit Kald;
Og De, det ved jeg, blev af Himlen viet
Til Værn for mig mod Skjønheds Syndefald.
Jeg maa, som Fuglen jeg blev opkaldt efter,
Mod Vinden stige, skal jeg Højden naa;
De er den Luftning, jeg kan vugges paa;
Ved Dem faar først min Vinge Bærekræfter.
Vær min, vær min, til De blir Verdens Eje, –
Naar Løvet falder, skilles vore Veje.
Syng Deres Sjælerigdom i mig ind,
Og jeg skal give Digt for Digt tilbage;
Saa kan De ældes under Lampeskin,
Som Træet gulner, uden Kval og Klage.

SVANHILD med undertrykt Bitterhed
Jeg kan ej takke for den gode Vilje,
Skjønt klart den viser Deres Hjertelag.
De ser paa mig, som Barnet paa en Silje,
Der skjæres kan til Fløjte for en Dag.

FALK
Ja det er bedre end i Myren staa,
Til Høsten kvæler den med Taager graa.
(heftigt)
De maa! De skal! Ja, det er Deres Pligt
At skjænke mig, hvad Gud Dem gav saa rigt.
Hvad De kun drømmer, gror i mig til Digt!
Se Fuglen der, – uvittigt jeg den slog;
Den var for Dem, som Sangens Bøgers Bog.
O svigt mig ikke; syng for mig som den, –
Mit Liv skal give Digt for Sang igjen!

SVANHILD
Og naar De kan mig, og naar jeg er tom,
Og sunget har min sidste Sang fra Grenen, –
Hvad saa?

FALK betragter hende
Hvad saa? Naa ja, saa husk Dem om.
(peger ud i Haven)

SVANHILD sagte

O ja, jeg husker De kan bruge Stenen.

FALK ler haanligt
Det er den Frihedssjæl, De pralte med, –
Den, som gad vove, naar kun Maalet var der!
(med Styrke)
Jeg har Dem Maalet vist; giv nu et Svar, der
For evigt strækker til.

SVANHILD

De Svaret ved:

Paa Deres Veje kan jeg aldrig naa Dem.

FALK koldt afbrydende

Saa nok om den Ting; lad saa Verden faa Dem.

Svanhild har i Taushed vendt sig fra ham. Hun støtter Hænderne mod Altanens Rækværk og hviler Hovedet paa dem.

FALK gaar nogle Gange frem og tilbage, tar en Cigar op, standser nær ved hende og siger efter en Pause

De finder vist, at det er meget latterligt,

Hvad jeg har underholdt Dem med ikveld?

(holder inde som for at vente paa Svar. Svanhild tier)

Jeg har forløbet mig, jeg ser det vel;
De kan kun føle søsterligt og datterligt; –
Herefter taler jeg med Handsker paa,
Slig vil vi To hinanden bedst forstaa. – –

(venter lidt; men da Svanhild blir ubevægelig staaende, vender han sig og gaar over til Højre)

SVANHILD løfter Hovedet efter en kort Taushed, ser fast paa ham og nærmer sig

Nu vil jeg sige Dem et Alvorsord

Til Takk for Frelsens Haand, De vilde rakt mig.

De brugte før et Billed, som har vakt mig
Til klar Forstand paa Deres «Flugt fra Jord».
De ligned Dem med Falken, der maa stævne
Mod Vinden, dersom den skal Højden naa;
Jeg var det Vift, der bar Dem mod det Blaa, –
Foruden mig var magtløs Deres Evne. –
Hvor jammerligt! Hvor smaat i Et og Alt, –
Ja latterligt, som selv tilslutt De aned!
I frugtbar Jordbund Lignelsen dog faldt;
Thi for mit Syn en anden frem den maned,
Der ej, som Deres, hinker lamm og halt.
Jeg saa Dem, ej som Falken, men som Dragen,
Som Digterdrage, dannet af Papir,
Hvis eget Jeg en Biting er og blir,
Mens Sejlgarnssnoren udgjør Hovedsagen.
Den brede Brystning var som skreven fuld
Af Fremtidsvexler paa poetisk Guld;
Hver Vinge var en Bundt af Epigrammer,
Som slaar i Vejr og Vind, men Ingen rammer;
Den lange Hale var et Tidens Digt,
Der skulde synes Slægtens Fejl at pidske,
Men som kun drev det til saa smaat at hviske
Om Et og Andet, der har brudt sin Pligt.
Slig laa De magtesløs for mig og bad:
«Aa sætt mig op i Vester eller Øster!
Aa lad tilvejrs mig gaa med mine Kvad,
Selv om det koster Skjænd af Mor og Søster!»

FALK knytter Hænderne i stærk indre Bevægelse

Ved Gud i Himmelen –!

SVANHILD
Nej, tro mit Ord,
Til slig en Børneleg er jeg for stor;
Men De, som fødtes til en Aandens Daad, –
De nøjes med en Flugt mod Skyens Kyster
Og hænger Deres Digtliv i en Traad,
Som jeg kan slippe naar og hvor jeg lyster!

FALK raskt

Hvad skriver vi idag?

SVANHILD mildere
Se, det er smukt;
Lad denne Dag en Mærkedag Dem være;
Lad Farten gaa for egne Vingers Flugt,
Saa faar det enten briste eller bære.
Papirets Digtning hører Pulten til,
Og kun den levende er Livets Eje,
Kun den har Færdselsrett paa Højdens Veje;
Men vælg nu mellem begge den De vil.
(nærmere ved ham)
Nu har jeg gjort, som før De bad mig om:
Jeg sunget har min sidste Sang fra Grenen;
Det var min eneste, nu er jeg tomm, –
Hvis nu De lyster, kan De kaste Stenen!

Hun gaar ind i Huset; Falk blir ubevægelig staaende og ser efter hende; langt ude paa Vandet skimtes en Baad, derfra høres fjernt og dæmpet følgende:

KOR
Jeg spiler min Vinge, hejser mit Sejl,
Suser som Ørn over Livssjøens Spejl;
Agter gaar Maagernes Skare.
Overbord med Fornuftens Ballast kun!
Kanhænde jeg sejler min Skude paa Grund;
Men saa er det dog dejligt at fare!

FALK adspredt, farer op af sine Tanker

Hvad? Sang? Naa ja – det er nok Linds Kvartet;

Den øver Jublen ind; se det er rett!

(til Guldstad, som kommer ud med en Støvfrakke paa Armen)

Naa, Herr Grosserer, – lister man sig væk?

GULDSTAD
Ja. Lad mig bare først faa paa mig Frakken;
Vi Upoeter taaler ikke Trækk,
Hos os slaar Aftenluften sig paa Nakken.
Godnatt!

FALK

Grosserer! Før De gaar – et Ord!

Peg paa en Gjerning for mig, men en stor –

Paa Livet løs – –!

GULDSTAD med ironisk Eftertryk
Naa, gaa De løs paa Livet,
Saa skal De se, det gaar paa Livet løs.

FALK ser tankefuld paa ham og siger langsomt
Der er i kort Begreb Programmet givet.
(udbryder livligt)
Nu er jeg vaagnet af den tomme Døs,
Nu har jeg kastet Livets store Tærning,
Og De skal se – ja Fanden ta’e mig –

GULDSTAD
Fy,
Band ikke; Sligt gjør ej en Flue sky.

FALK
Nej, ikke Ord, men Gjerning, bare Gjerning!
Vorherres Arbejdsplan jeg vender om; –
Sex Ugedage spildtes med at gabe;
Min Verdensbyggning ligger endnu tom, –
Imorgen, Søndag – hej, da vil jeg skabe!

GULDSTAD leende
Ja, lad mig se, at De med Kraft tar fatt;
Men gaa nu ind og lægg Dem først, Godnatt!

(gaar ud til Venstre. Svanhild sees i Værelset over Verandaen, hun lukker Vinduet og ruller Gardinet ned)

FALK

Nej nu til Daad; forlænge har jeg sovet.

(ser op til Svanhilds Vindu og udbryder som greben af en stærk Besluttning)

Godnatt! Godnatt! Drøm sødt i denne Natt;

Imorgen, Svanhild, er vi To forlovet.

(gaar raskt ud til Højre; fra Vandet lyder atter)

KORET
Kanhænde Du sejler din Skude paa Grund
Men saa er det dog dejligt at fare!

Baaden glider langsomt vidre idet Tæppet falder.

ANDEN AKT

Søndags Eftermiddag. Pyntede Damer og Herrer drikker Kaffe paa Altanen. Gjennem de aabne Glasdøre sees flere af Gjæsterne inde i Havestuen; derfra høres følgende:

KOR
Velkommen i vort, de Forlovedes, Lag!
Nu kan I elske for aabne Døre,
Nu kan I favnes den lange Dag,
Nu kan I kysses efter Behag; –
Frygt ikke Lytterens Øre.
Nu kan I sværme saa dejligt, I To;
Det har I Lov til ude og hjemme.
Nu kan jer Kjærlighed frit sætte Bo;
Plej den og vand den og lad den saa gro;
Vis os nu pent I har Nemme!

FRØKEN SKJÆRE inde i Stuen
Nej, – at jeg ikke skulde vidst det, Lind;
Jeg skulde brydd Dem!

EN DAME sammesteds

Uf, ja det var græmmeligt!

EN ANDEN DAME i Døren

Han skrev vel, Anna?

EN TANTE

Nej!

FRØKEN SKJÆRE

Det gjorde Min.

EN DAME paa Altanen
Anna, hvorlænge har det været hemmeligt?
(løber ind i Stuen)

FRØKEN SKJÆRE

Imorgen maa Du ud og kjøbe Ring.

FLERE DAMER ivrigt

Vi skal ta’e Maal af ham!

FRØKEN SKJÆRE
Snakk om en Ting;
Det skal hun selv.

FRU STRAAMAND paa Altanen, til en Dame med Haandarbejde

De syr med Attersting?

HUSJOMFRUEN I DØREN, MED EN Brikke

En halv Kopp Kaffe til?

EN DAME

Ja Takk, en Draabe.

FRØKEN SKJÆRE
Hvor heldigt, at Du faar din nye Kaabe
Til næste Uge, naar I skal omkring.

EN ALDRENDE DAME i Stuen ved Vinduet

Naar skal Du saa til Ollendorff og Balchen?

FLERE I KOR

Nej bare se, hvor rød hun blir, den Skalken!

EN HERRE til nogle Damer paa Altanen

Lægg Mærke til Herr Lind med Annas Handske.

NOGLE AF DAMERNE med højrøstet Glæde

Ved Gud, han kyssed den!

ANDRE ligesaa idet de springer op

Hvad! Er det sandt!

LIND viser sig, rød og forlegen indenfor Døren

Aa hvilken Snakk!

(fjerner sig)

FRØKEN SKJÆRE

Jo vist, jeg saa det grant!

STYVER I DØREN, MED EN KAFFEKOPP I DEN ENE HAAND OG EN Kavring i den anden

Nej, man maa ikke Faktum saa forvanske;

Jeg deponerer, at De proved fejl.

FRØKEN SKJÆRE indenfor og uden at sees

Komm, Anna; still Dig foran dette Spejl!

NOGLE DAMER raabende

De ogsaa, Lind!

FRØKEN SKJÆRE

Rygg imod Rygg! Lidt nøjere!

DAMERNE PAA ALTANEN

Komm, lad os se, hvor meget han er højere.

Alle løber ind i Havestuen; Latter og højrøstet Passiar høres en Stund derinde.

FALK som under det foregaaende Optrin har spadseret omkring i Haven, kommer nu frem i Forgrunden, standser og ser ind til Larmen nogenlunde har lagt sig

Der slagter de en Elskovs Poesi. –
Hin Fusker, som stak Koen ubehændigt,
Saa den i Døden pintes unødvendigt,
Han fik sit Vand og Brød i Dage ti; –
Men disse – disse der –, de slipper fri.
(knytter Haanden)
Jeg kunde fristes til –; hys, tomt er Ordet;
Kun Handling fra idag, det har jeg svoret.

LIND kommer hastigt og forsigtigt ud af Døren
Naa Gud ske Lov, nu taler de om Smagen;
Nu kan jeg slippe –

FALK
Hej, Du er da trygg
Paa Lykken; Ønskesværmen, tætt, som Mygg,
Har surret op og ned her hele Dagen.

LIND
De mener det saa vel, den hele Flok,
Skjønt noget Mindre kunde være nok.
Den Andel, som de tar, er næsten trættende;
At slippe bort en Stund vil være lettende.
(vil gaa ud til Højre)

FALK

Hvor gaar Du?

LIND

Ned paa Hyblen, har jeg tænkt.

Bank paa, ifald Du finder Døren stængt.

FALK

Men skal jeg ikke hente Anna ud til Dig?

LIND

Nej – vil hun Noget, sender hun nok Bud til mig.

Vi taltes ved igaar til langt paa Natt;
Da fik jeg hende sagt omtrent det Vigtigste;
Desuden synes jeg, det er det rigtigste,
At omgaaes sparsomt med sin Lykkes Skatt.

FALK
Ja Du har Rett; man bør for dybt ei gribe
Til Dagligbrug –

LIND
Hys, lad mig komme væk.
Nu skal jeg faa mig en fornuftig Pibe;
Jeg har ej røgt tre hele Døgn i Trækk.
Mit Blod har været i en slig Bevægelse;

Jeg gik og skalv for at hun skulde vrage mig –

FALK

Ja Du kan trænge til lidt Vederkvægelse.

LIND

Og Du kan tro, at Knasteren skal smage mig.

(gaar ud til Højre. Frøken Skjære og nogle andre Damer kommer fra Havestuen)

FRØKEN SKJÆRE til Falk

Det var vist ham, der gik?

FALK

Ja det var Vildtet.

NOGLE DAMER

At løbe fra os!

ANDRE

Fy, det er da Skamm!

FALK
Han er lidt sky endnu, men blir nok tamm,
Naar han en Ugestid har baaret Skiltet.

FRØKEN SKJÆRE ser sig om

Hvor sidder han?

FALK
Nu sidder han paa Kvisten
I Havehuset, i vor fælles Rede;
(bønligt)
Men De maa ikke drive ham dernede;
Aa lad ham puste ud.

FRØKEN SKJÆRE
Nu vel; men Fristen
Blir ikke lang.

FALK
Aa giv ham et Kvarter, –
Saa kan De forfra jo begynde Legen.
Nu er han inde i en engelsk Præken –

FRØKEN SKJÆRE

En engelsk –?

DAMERNE

Aa, De narrer os! De ler!

FALK
For ramme Alvor. Han er fast bestemt paa
At modta’e Kald etsteds blandt Emigranterne,
Og derfor –

FRØKEN SKJÆRE forskrækket

Gud, han har da ikke gjemt paa

Det gale Indfald?

(til Damerne)

Raab paa alle Tanterne!

Hent Anna og Fru Straamand og Fru Halm!

NOGLE DAMER i Bevægelse

Ja Sligt maa hindres!

ANDRE

Vi maa gjøre Kvalm!

FRØKEN SKJÆRE

Der er de; Gudskelov!

(til Anna, der kommer fra Havestuen sammen med Præsten, hans Kone og Børn, Styver, Guldstad, Fru Halm og de øvrige Gjæster)

Ved Du hvad Lind
Er fast bestemt paa i sit stille Sind?
At gaa som Præst derover –

ANNA

Ja, jeg ved.

FRU HALM

Og Du har lovet ham –!

ANNA forlegen

At rejse med.

FRØKEN SKJÆRE oprørt

Saa har han snakket for Dig!

DAMERNE slaar Hænderne sammen

Nej – hvor snedig!

FALK

Men husk den indre Trang hos ham –!

FRØKEN SKJÆRE
Ja, Gud;
Den følger man, naar man er løs og ledig,
Men en Forlovet følger blot sin Brud. –
Nej, søde Anna, tænk Dig om itide;
Du er i Hovedstaden barnefødt – –

FALK

At lide for Ideen er dog sødt!

FRØKEN SKJÆRE

Skal man for Kjærestens Ideer lide?

Til Sligt er man, ved Gud, dog ikke nødt.

(til Damerne)

Kom Allesammen!

(tar Anna under Armen)

Vent; nu skal Du høre; –

Lad saa ham vide, hvad han har at gjøre.

De gaar op mod Baggrunden og ud til Højre i ivrig Samtale med flere af Damerne; de øvrige Gjæster spreder sig i forskjellige Grupper rundt om i Haven. Falk standser Straamand, hvis Kone og Børn stedse holder sig i hans Nærhed. Guldstad gaar fra og til under den følgende Samtale.

FALK
Herr Pastor, hjælp den unge Troens Kjæmpe,
Før de faar Frøken Anna stemt imod ham.

STRAAMAND i Embedstone
Ja Kvinden bør sig efter Manden lempe; – –
(betænkelig)
Men dersom jeg i Middags rett forstod ham,
Saa hviler Kaldet paa en uvis Grund,
Og Offeret, som bringes, er nok tvivlsomt –

FALK
Aa nej, Herr Pastor, døm dog ej for ilsomt.
Jeg tør forsikkre Dem med Haand og Mund,
Hans Kald er meget stort og ubestrideligt –

STRAAMAND opklaret
Ja – er han sikkret noget Vist paalideligt
For Aaret, – da er det en anden Sag.

FALK utaalmodig
De stiller foran, hvad jeg sætter bag;
Jeg mener Kaldet, – Trangen, – ikke Gagen!

STRAAMAND med et følelsesfuldt Smil
Foruden den kan Ingen vidne i
Amerika, Europa eller Asien, –
Kort ingensteds. Ja, dersom han var fri,
Min kjære unge Ven, – hvis han var enlig,
Var løs og ledig, – naa, da gik det an;
Men Lind, som er i fuld forlovet Stand, –
For ham er slig Bestilling ikke tjenlig.
Tænk efter selv; han er en kraftig Mand,
Med Tiden maa han stifte lidt Familje –
Jeg forudsætter, han har bedste Vilje –
Men Midlerne, min Ven –? «Bygg ej paa Sand»,
Saa siger Skriften. Tingen var en anden,
Hvis Offeret – –

FALK
Ja, det er ikke ringe,
Det ved jeg nok.

STRAAMAND
Ja se, – det hjælper Manden!
Naar Offeret man villig er at bringe,
Og rigeligt –

FALK

Han villig er, som Faa.

STRAAMAND
Han? Hvordan skal jeg Deres Ord forstaa?
I Standens Medfør skal han Offer tage,
Men ikke bringe –

FRU STRAAMAND ser ud i Baggrunden

Der er de tilbage.

FALK stirrer et Øjeblik forbauset paa ham, forstaar ham pludselig og brister ud i Latter

Hurra for Offeret, – ja det, som blir

Til Højtids bragt – i struttende Papir!

STRAAMAND
For gaar man Aaret rundt i Tømm og Trindse,
Saa har man det igjen til Jul og Pindse.

FALK lystig

Og «Kaldet» lydes – naar det er tilstrækkeligt –

Selv om man hører til Familjeskafferne!

STRAAMAND

Forstaar sig; – er man sikkret noget Klækkeligt,

Saa bør man vidne selv blandt Zulukafferne.

(dæmpet)

Nu skal jeg tage hende med det Gode.

(til en af Smaapigerne)

Min lille Mette, hent mig ud mit Hode.

Klodshodet mener jeg, mit Barn, forstaa mig –

(føler bag i Frakkelommen)

Nej vent et Øjeblik; – jeg har det paa mig.

(gaar opover og stopper sin Pibe, fulgt af Kone og Børn)

GULDSTAD kommer nærmere
De spiller nok en Smule Slange her
I Elskovsparadiset, kan jeg skjønne?

FALK
Aa, Kundskabstræets Karter er saa grønne;
De frister Ingen.
(til Lind, som kommer fra Højre)
Naada, – er Du der?

LIND
Men Gud forbarme sig, hvor der ser ud
Paa Værelset, – der ligger Lampen knækket,
Gardinet revet ned, vor Staalpen brækket,
Og over Kakkelovnspladen flyder Blækket –

FALK slaar ham paa Skuldren
Det Hærværk bær min Livsvaars første Bud.
Forlænge har jeg siddet bag Gardiner
Og digtet skriftligt under Lampen tændt;
Nu er min døde Stuedigtning endt, –
Med Herrens Solskin jeg i Dagen triner; –
Min Vaar er kommen og min Sjæls Forvandling,
Herefter digter jeg i Daad og Handling.

LIND
Ja digt for mig i hvad Du vil; men vent
Ej derfor, at min Svigermor er tjent
Med Tabet af de malede Gardiner.

FALK
Hvad! Hun, som offrer Alt paa de Logerende,
Selv Søsterbørn og Døttre, – skulde hun
Ta’e slig en Smaating op med sure Miner!

LIND vred
Det er usømmeligt i Bund og Grund,
Ja for os begge To prostituerende!
Dog hun og Du om det; men Lampen var
Min Ejendom med baade Glas og Kuppel –

FALK
Aa pyt, – den volder mig da ingen Skruppel;
Du har Vorherres Sommer lys og klar, –
Hvad skal saa Lampen til?

LIND
Du er mærkværdig;
Du glemmer rent at Sommeren er kort.
Jeg tænker nok, skal jeg til Jul bli færdig,
Det gjælder, ej at sløse Tiden bort.

FALK med store Øjne

Du tænker fremad?

LIND
Ja, det gjør jeg rigtignok;
Jeg skulde tro, Examen er En vigtig nok –

FALK
Men husk igaarkveld! Husk: Du gaar og lever,
Berust i Nuet Intet mer Du kræver –
Selv ej et middelmaadigt Haud til Jul –
Du har jo fanget Lykkens fagre Fugl;
Du har en Følelse, som om Du stod
Med Verdens Rigdom drysset for din Fod!

LIND
Det har jeg sagt; men Sligt er at forstaa,
Naturligvis, cum grano salis –

FALK

Naa!

LIND
Om Formiddagen vil jeg nyde Lykken,
Det er jeg fast bestemt paa.

FALK

Det er kjækt!

LIND
Jeg maa jo hilse paa min nye Slægt,
Saa Tiden gaar alligevel tilspilde;
Men nogen yderligere Forrykken
Af Timeplanen lønned sig nok ilde.

FALK
Og endda vilde Du i forrige Uge
Gaa i den vide Verden ud med Sang.

LIND
Ja, men jeg skjønte Turen blev for lang;
De fjorten Dage kan jeg bedre bruge.

FALK
Nej, Du blev hjemme af en anden Grund;
Du talte Noget om at Dalens Bund
For Dig har Højfjeldsluft og Fuglekvidder.

LIND
Ja vistnok, – Luften her er meget sund;
Men den kan nydes, om man ogsaa sidder
I regelmæssigt Arbejd med sin Bog.

FALK
Men Bogen var det jo, der ej forslog,
Som Himmelstige –

LIND
Uf, hvor Du er stædig;
Sligt siger man, naar man er løs og ledig –

FALK ser paa ham og folder Hænderne i stille Forbauselse

Du ogsaa, Brutus!

LIND med et Anstrøg af Forlegenhed og Ærgrelse

Komm dog vel ihu,
At jeg har andre Pligter, jeg, end Du.
Jeg har min Kjæreste. Se alle andre
Forlovede, selv Folk med lang Erfaring,
Som Du forhaabentlig dog ej vil klandre, –
De paastaar Alle, dersom To skal vandre
Igjennem Livet, saa –

FALK

Spar din Forklaring.

Hvem gav Dig den?

LIND
Aa, for Exempel Styver,
Og det er dog en Mand, som ikke lyver.
Og Frøken Skjære, som er saa erfaren,
Hun siger –

FALK

Naa, men Præsten og hans Maren?

LIND
Ja, det er mærkeligt med disse To;
Der hviler over dem en Sindets Ro, –
Tænk Dig, hun kan ej huske sin Forlovelse,
Har ganske glemt, hvad den Ting er, at elske.

FALK
Ja, det er Følgen af enhver Forsovelse, –
Erindringsfuglene blir rent rebelske.

(lægger Haanden paa hans Skulder og ser ironisk paa ham)

Du, kjære Lind, – Du sov vist sødt inatt?

LIND
Til langt paa Dag; jeg gik tilsengs saa matt,
Og dog paa samme Tid i slig en Rørelse;
Jeg frygted næsten, jeg var bleven gal.

FALK

Aa ja, Du led jo af et Slags Forgjørelse.

LIND

Men Gud ske Lov, saa vaagned jeg normal.

Under dette Optrin har Straamand af og til vist sig spadserende i Baggrunden i ivrig Samtale med Anna; Fru Straamand og Børnene følger bagefter. Frøken Skjære viser sig nu ogsaa; tilligemed hende Fru Halm og endel andre Damer.

FRØKEN SKJÆRE endnu før Indtrædelsen

Herr Lind!

LIND til Falk

Der er de efter mig igjen!

Komm, lad os gaa.

FRØKEN SKJÆRE

Nej bi; hvor skal De hen?

Lad os ihast faa Ende paa Uenigheden,

Som De og Deres Kjæreste er kommen i.

LIND

Er vi uenige?

FRØKEN SKJÆRE viser mod Anna, som staar længre inde i Haven

Ja, læs selv Dommen i
Hint taarerige Blik. Det gjælder Menigheden
Der over i Amerika.

LIND
Men, Gud,
Hun var jo villig –

FRØKEN SKJÆRE spodsk

Jo det ser saa ud!

Nej, Kjære, De vil anderledes dømme,

Naar vi faar drøftet Sagen mer i Ro.

LIND
Men denne Strid for Troen, den er jo
Min Fremtids bedste Drøm!

FRØKEN SKJÆRE
Aa, hvem vil tro
I vor civiliserte Tid paa Drømme?
Se, Styver drømte nu forleden Natt,

Der kom et Brev, som var saa selsomt kantet; –

FRU STRAAMAND

At drømme Sligt er Forbud for en Skatt.

FRØKEN SKJÆRE med et Nikk

Ja, – næste Dag han blev for Byskatt pantet.

Damerne slaar Kreds om Lind og gaar samtalende med ham opover i Haven.

STRAAMAND fortsættende til Anna, der næsten søger at undgaa ham

Af disse Grunde, kjære unge Barn,
Af disse Grunde, hentet fra Fornuften,
Ja fra Moralen og tildels fra Skriften,
De indser nu, at slig en Meningsskiften
Maa kaldes ganske greben ud af Luften.

ANNA halvt grædende

Ja, Gud, – jeg er endnu saa uerfaren – –

STRAAMAND
Og det er saa naturligt, at man har en
Utidig Frygt for Faren og for Snaren;
Men lad ej Tvivlen faa Dem i sit Garn, –
Vær uforsagt; spejl Dem i mig og Maren!

FRU STRAAMAND
Ja jeg har hørt idag af Deres Moder,
At jeg var ligesaa forknytt, som De,
Da vi fik Kaldet –

STRAAMAND
Det var og fordi
Hun skulde bort fra Hovedstadens Goder; –
Men da vi havde samlet nogle Skillinger,
Og da vi havde faat de første Tvillinger,
Saa gik det over.

FALK sagte til Straamand
Bravo! De er stor
Som Taler!

STRAAMAND nikker til ham og vender sig atter til Anna

Hold De derfor Deres Ord!

Skal Mennesket forsage? Falk fortæller,

At Kaldet ikke er saa ringe heller; –

Saa var det jo?

FALK

Nej, Pastor –

STRAAMAND
Jo ved Gud –!
(til Anna)
Saa noget Vist kan deraf gjøres ud.
Og er det saa; hvi skal vi da forsage?
Sku om Dem i de længst fremfarne Dage!
Se Adam, Eva, Dyrene i Arken –
Se Liljerne i Luften – Fuglene paa Marken –
De Fugle smaa – de Fugle smaa – de Fiske – –

(vedbliver dæmpet idet han fjerner sig med Anna)

FALK idet Frøken Skjære og Tanterne kommer med Lind

Hurra! Der kommer Kjærnetropper friske;

Den hele gamle Garde i Gevær!

FRØKEN SKJÆRE
Naa, det er godt vi finder hende her.
(dæmpet)
Vi har ham, Falk! – Nu til Veninden der.
(nærmer sig Anna)

STRAAMAND med en afværgende Bevægelse
Hun trænger ingen verdslig Overtalelse;
Ej gjøres der, hvor Aanden har gjort sit,
Behov at Verden –
(beskeden)
Har jeg virket lidt,
Saa fik jeg Kraft – –!

FRU HALM
Naa, uden al Forhalelse
Forsoning da!

TANTERNE rørte

O Gud, hvor det er smukt!

STRAAMAND
Ja gives vel et Sind, saa døvt og lukt,
At ej det finder sligt et Optrin gribende?
Det er saa skjærpende, det er saa slibende,
Det er saa vækkende at see et ungt
Umyndigt Barn, som bringer Offret, tungt,
Men villigt dog paa Pligtens Alter.

FRU HALM
Ja,
Men hendes Slægt har ogsaa været virksom.

FRØKEN SKJÆRE
Ja jeg og Tanterne, – det ved jeg da!
De, Lind, De ejer hendes Hjertes Nøgle;
Men vi, Veninderne, vi har en Dirk, som
Kan lukke op, hvor Nøglen ej forslaar; –
(trykker hans Haand)
Og hvis det trænges i de senere Aar,

Saa komm til os, – vort Venskab kan ej gjøgle.

FRU HALM

Ja, vi er om jer, hvor I staar og gaar –

FRØKEN SKJÆRE

Og skjærmer jer mod Tvedragts fæle Øgle.

STRAAMAND

O denne Klynge –! Kjærlighed og Venskab –!

En Stund, saa glad, og dog saa vemoddryssende –!

(vender sig til Lind)
Men, unge Mand, lad Tingen faa en Endskab;
(fører Anna til ham)

Tag hen din Brud – din Brud tag hen – og kyss hende!

LIND rækker Anna Haanden

Jeg blir hos Dig!

ANNA paa samme Tid

Jeg følger med!

ANNA forbauset

Du blir hos mig?

LIND ligesaa

Du følger?

ANNA med et hjælpeløst Blik paa de Omstaaende

Men, Gud, saa skilles vi jo ligefuldt!

LIND

Ja, hvad er det?

DAMERNE

Hvad nu!

FRØKEN SKJÆRE ivrig
Nej, her sig dølger
En Misforstaaelse –

STRAAMAND
Hun loved huldt,
At rejse med!

FRØKEN SKJÆRE

Og Lind svor højt at blive!

FALK leende

De Begge føjed sig; hvad fattes da?

STRAAMAND
Nej, de Forvikklinger er mig for stive!
(gaar op mod Baggrunden)

TANTERNE i Munden paa hverandre

Men Herregud, hvem kommer Striden fra?

FRU HALM til Guldstad og Styver, som har spadseret udenfor i Haven og nu nærmer sig

Her er Uenighed paa alle Kanter.

(taler sagte med dem)

FRU STRAAMAND til Frøken Skjære, idet hun ser at Havebordet dækkes

Nu faar vi Thevand.

FRØKEN SKJÆRE kort

Gudskelov.

FALK
Hurra
For Venskab, Thevand, Kjærlighed og Tanter!

STYVER
Men dersom Sagen hænger saadan sammen,
Saa kan den endes lett til Alles Gammen.
Processen hviler paa en Paragraf,
Som siger: Konen skal sin Husbond følge.
Dens Ord er klare, det kan Ingen dølge –

FRØKEN SKJÆRE

Ja saa; men hvor blir da Forliget af?

STRAAMAND

Hun lyde maa en Lov, som kom fraoven –

STYVER
Men saa kan Lind jo eludere Loven; –
(henvendt til Lind)
Hal Rejsen ud, og rør Dem ej af Pletten.

TANTERNE glade

Ja det gaar an!

FRU HALM

Ja vist!

FRØKEN SKJÆRE

Saa skilles Trætten.

Svanhild og Pigerne har imidlertid dækket Thebordet nedenfor Altantrappen. Paa Fru Halms Opfordring sætter Damerne sig om Bordet. Det øvrige Selskab tager Plads dels paa Altanen og i Lysthuset, dels rundt om i Haven. Falk sidder paa Altanen. Under det Følgende drikkes The.

FRU HALM smilende
Saa trak det lille Uvejr da forbi.
Slig Sommerregn gjør godt, naar den er over;
Da skinner Solen dobbelt smukt, og lover
En Eftermiddagsstund for Skyer fri.

FRØKEN SKJÆRE
Ja, Kjærlighedens Blomst behøver større
Og mindre Regnskyll for at holdes frisk.

FALK
Den dør, saasnart den bringes paa det Tørre;
For saavidt har den Lighed med en Fisk –

SVANHILD

Nej, Kjærligheden lever jo af Luften –

FRØKEN SKJÆRE

Og den maa Fisken dø i –

FALK

Ganske sandt.

FRØKEN SKJÆRE

Der kan De se, vi Deres Tunge bandt!

FRU STRAAMAND

Den The er god, det kjender man paa Duften.

FALK
Naa lad det blive da ved Blomsterlignelsen.
Den er en Blomst; thi nægtes den Velsignelsen

Af Himlens Regn, saa hartad den gaar fløjten – –

(standser)

FRØKEN SKJÆRE

Hvad da?

FALK med et galant Buk
Da kommer Tanterne med Sprøjten. –
Men Lignelsen har Digterne nu brugt,
Og Godtfolk gjennem Snese Slægter slugt, –
Og endda er den for de Fleste taaget;
Thi Blomstervrimmelen er stor og broget.
Sig, hvilken enkelt Blomst er Kjærligheden?
Nævn den, som har den største Lighed med den.

FRØKEN SKJÆRE
Den er en Rose; Gud, det ved Enhver; –
Den laaner Livet jo et Rosenskjær.

EN UNG DAME
Den er en Hvidvejs, voxer under Sneen;
Først naar den springer ud faar Verden se’en.

EN TANTE
Den er en Løvetand, som trives bedst,
Naar den blir knust af Mandshæl eller Hest,
Ja skyder Skud, naar nedtraadt den er blevet,
Som Digter Pedersen saa smukt har skrevet.

LIND
Vaarklokken er den; i dit unge Sind
Den ringer Livets Pindsehøjtid ind.

FRU HALM
Nej, den er Eviggrønt, som ej staar brun i
December selv, saa lidt som midt i Juni.

GULDSTAD

Nej, den er islandsk Mos i Godvejr høstet:

Den læger Frøkener med Ondt for Brystet.

EN HERRE
Den er en vild Kastanje, – meget priselig
Som Kakkelovnsved, men Frugten er uspiselig.

SVANHILD
Nej, en Kamelia; som før Konvallerne,
Den er jo Damers Hovedpynt paa Ballerne.

FRU STRAAMAND
Nej den er lig en Blomst, som var saa nett, –
Bi lidt – den var nok graa – nej violet; –

Hvad hed den nu –? Lad se – den ligned dem som – –

Nej, det er mærkeligt, hvor jeg er glemsom.

STYVER

Hvert Blomsterbilled gaar paa halte Ben.

Den ligner snarere en Blomster potte:

Ad Gangen har den ikkun Plads for En,

Men efterhaanden kan den rumme Otte.

STRAAMAND i Børneflokken
Nej, Kjærligheden er et Pæretræ;
Om Vaaren pære-blomster-hvid som Sne;
Lidt udpaa Aaret Blomsterne sig arter
Til fler og flere store grønne Karter;
Af Faderstammens Safter de sig nærer, –
Med Gudshjælp blir de allesammen Pærer.

FALK
Saa mange Hoveder, saa mange Sind!
Nej, Alle famler de paa gale Veje.
Hver Lignelse er skjæv; men hør nu min, –
Den kan paa hver en Vis De sno og dreje.
(rejser sig i Talerstilling)
Der gror en Plante i det fjerne Øst;
Dens Odelshjem er Solens Fætters Have –

DAMERNE

Aa, det er Theen!

FALK

Ja.

FRU STRAAMAND
Han har en Røst,
Som Straamand, naar han –

STRAAMAND

Bring ham ej af Lave.

FALK
Den har sit Hjem i Fabellandets Dale,
Vel tusind Mile bagom Ørkner golde, –

Fyld Koppen, Lind! Saa Takk. Nu skal jeg holde

Om The og Kjærlighed en Thevandstale.
(Gjesterne rykker nærmere sammen)
Den har sit Hjem i Eventyrets Land;
Ak, der har ogsaa Kjærligheden hjemme.
Kun Solens Sønner, ved vi, fik Forstand
Paa Urtens Dyrkning, paa dens Røgt og Fremme.
Med Kjærligheden er det ligesaa.
En Draabe Solblod maa i Aaren slaa,
Hvis Kjærlighed skal fange Liv derinde,

Skal grønnes, gro, og frem til Blomstring vinde.

FRØKEN SKJÆRE
Men Kina er et meget gammelt Land,
Saa Theens Ælde deraf sluttes kan –

STRAAMAND

Den var vist til før Tyrus og Jerusalem.

FALK
Ja den var kjendt, da salig Herr Methusalem
I Billedbogen bladed paa sin Skammel –

FRØKEN SKJÆRE triumferende

Og Kjærlighedens Væsen er jo ungt!

At finde Lighed her, vil falde tungt.

FALK
Nej, Kjærligheden er og meget gammel;
Den Læresættning underskriver vi jo
Saa troende, som Folk i Kap og Rio; –
Ja, fra Neapel og til Nord for Brevig
Der gives dem, der paastaar den er evig; –
Naa, deri er vel nogen Overdrivelse, –
Men gammel er den over al Beskrivelse.

FRØKEN SKJÆRE
Men Kjærlighed og Kjærlighed er Et;
Af The der gives baade god og slett.

FRU STRAAMAND

Ja man har The i mange Kvaliteter.

ANNA

De grønne Foraarsspirer allerførst –

SVANHILD

Den Slags er kun for Solens Døttres Tørst.

EN UNG DAME

Man skildrer den berusende som Æther –

EN ANDEN

Som Lotos duftende, og sød som Mandelen.

GULDSTAD

Den forekommer aldrig her i Handelen.

FALK som imidlertid er traadt ned fra Altanen
Ak, mine Damer, hver i sin Natur
Har og et særligt lidet «himmelsk Rige».
Der knopped sig af Spirer tusind Slige
Bag Blyheds faldende Kinesermur.
Men Fantasiens smaa Kineserdukker,
Som sidder i Kioskens Ly og sukker,

Som drømmer vidt – saa vidt –, med Slør om Lænderne,

Med gyldne Tulipaners Flor i Hænderne –
Til dem I Førstegrødens Knopper sanked;
Jer var det Et hvad Høst der siden vanked.
Se, derfor naaer til os, med Grus og Stilke,
En Efterslætt, mod hin, som Hamp mod Silke, –

En Høst, som faaes af Træet ved at sparke det –

GULDSTAD

Det er den sorte The.

FALK med et Nikk

Den fylder Markedet.

EN HERRE

Saa taler Holberg om en The de Beuf –

FRØKEN SKJÆRE snærpet

Den er vist ubekjendt for Nutidsganer.

FALK
Der gives og en Kjærlighed de Beuf;
Den slaar sin Mand for Panden – i Romaner,
Og skal nok spores fra og til i Tøf-
felhæren under Ægteskabets Faner.
Kort, der er Lighed, hvor De mindst det tror.
Saaledes lyder jo et gammelt Ord,
At Theen lider, mister Noget af et
Aroma, som i Plantens Indre bor,
Ifald til os den føres over Havet.
Igjennem Ørknen maa den, over Bakkerne, –
Maa svare Told til Russen og Kosakkerne; –
De stempler den, saa faar vi vidre fare,
Saa gjælder den blandt os for ægte Vare.
Men gaar ej Kjærligheden samme Vej?
Igjennem Livets Ørk? Hvad blev vel Følgerne,

Hvad Skrig, hvad Verdens Dom, hvis De, hvis jeg,

Bar kjækt vor Elskov over Frihedsbølgerne!

«Gud, den har tabt Moralens Krydderi!»

«Legalitetens Duft er rent forbi!»

STRAAMAND rejser sig
Ja, Gudskelov, – i sædelige Lande
Er slige Varer endnu Kontrabande!

FALK
Ja, skal den hertillands passere frit,
Saa maa den gjennem Reglernes Siberien,
Hvor ingen Havluft skade kan Materien, –
Saa maa den vise Segl og Sort paa Hvidt
Fra Kirkeværge, Organist og Klokker,
Fra Slægt og Venner, Kjendinger og Pokker,
Og mange andre brave Mænd, foruden
Det Fripas, som den fik af selve Guden. –
Og saa det sidste store Lighedspunkt; –
Se hvor Kulturens Haand har lagt sig tungt
Paa «Himmelriget» i det fjerne Østen;
Dets Mur forfalder og dets Magt er sprængt,
Den sidste ægte Mandarin er hængt,
Profane Hænder alt besørger Høsten.
Snart «Himlens Rige» er en Saga blot,
Et Eventyr, som Ingen længer tror paa,
Den hele Verden er et Graat i Graat, –
Vidunderlandet har den kastet Jord paa.
Men har den det, – hvor er da Kjærligheden!
Ak, da er ogsaa den jo vandret heden.
(løfter Koppen ivejret)
Naa, lad forgaa, hvad Tiden ej kan bære; – –
En Thevandsskaal til salig Amors Ære!

(drikker ud; stærk Uvillie og Bevægelse i Selskabet)

FRØKEN SKJÆRE

Det var en meget sælsom Brug af Ordet!

DAMERNE

At Kjærligheden skulde være død –!

STRAAMAND
Her sidder den jo sund og rund og rød
I alskens Skikkelser om Thevandsbordet.
Her har vi Enken i sin sorte Dragt –

FRØKEN SKJÆRE

Et trofast Ægtepar –

STYVER
Hvis Elskovspagt
Kan lægge mangt et haandfast Pant irette.

GULDSTAD
Derefter kommer Kjærlighedens lette
Kavalleri, – de mange Slags Forlovede.

STRAAMAND
Først Veteranerne, hvis Forbund vovede
At trodse Tidens Tand –

FRØKEN SKJÆRE afbryder
Og saa Eleverne
I første Klasse, – Parret fra igaar –

STRAAMAND
Kort, her er Sommer, Vinter, Høst og Vaar;
Den Sandhed kan De tage paa med Næverne,
Med Øjne se, og høre den med Øren –

FALK

Nu ja?

FRØKEN SKJÆRE

Og endda viser De den Døren!

FALK
De har nok højlig misforstaaet mig, Frøken.
Naar har jeg nægtet disse Ting var til?
Men De maa komme vel ihug at Røgen
Er ikke altid just Bevis paa Ild.
Jeg ved saa saare vel, man tar til Ægte,
Familje stiftes, og deslige Ting;
De skal vist aldrig høre mig benægte,
At der i Verden findes Kurv og Ring,
At rosenrøde smaa Billetter skrives,
Og lukkes med et Duepar, som – kives,
At der gaar Kjærester i hver en Gade,
At Gratulanterne faar Chocolade,
At Skikk og Brug har formet et Reskript
Med egne Regler for enhver «Forliebt»; – –
Men Herregud, vi har jo og Majorer,
Et Arsenal med stort Materiel,
Her findes Trommer, Huggerter og Sporer, –
Men hvad beviser saa det Hele vel?
Blot at vi ejer Folk med Sværd ved Belte,
Men ingenlunde at vi ejer Helte.
Ja, selv om Gardermoen fuld af Telte stod, –
Var det da derfor sagt der gaves Heltemod?

STRAAMAND
Naa, Billighed i Alt; oprigtig talt,
Det er ej altid just i Sandheds Tjeneste,
Naar unge Folks Forelskelse blir malt

Saa stærk og saa, – ja, som det var den eneste.

Paa den er ej til hver en Tid at bygge;
Nej, først i Ægteskabets Huslig-Hygge
Staar Kjærligheden grundet paa en Klippe,
Som aldrig svigter og som ej kan glippe.

FRØKEN SKJÆRE
Da er jeg af en ganske anden Mening.
Jeg skulde tro to Hjerters fri Forening,
Som løses kan idag, men aarvis varer,
Dog Kjærlighedens Ægthed bedst forsvarer.

ANNA med Varme
O, nej, – et Forhold, som er friskt og ungt,
Er dog paa Kjærne mere rigt og tungt.

LIND tankefuld
Hvem ved om ej det dufter af Ideen,
Som Frøknens Hvidvejs, ikkun under Sneen.

FALK pludselig udbrydende i stærk og smertelig Bevægelse

Du faldne Adam! Det var Hjemve-Tanken,

Som søgte Eden bagom Gjærdeplanken!

LIND

Hvad Snakk!

FRU HALM krænket, til Falk, idet hun rejser sig

Det er just intet Venskabsstykke,
At vække Tvist, hvor vi har stiftet Fred;
Frygt ej for Deres Ven og for hans Lykke –

NOGLE DAMER

Nej, den er vis!

ANDRE

Ja det vi sikkert ved.

FRU HALM
Vel har hun ej lært Kogebog i Skolen,
Men det skal læres endnu denne Høst.

FRØKEN SKJÆRE

Til Brylluppet hun selv broderer Kjolen.

EN TANTE klapper Anna paa Hovedet

Og blir fornuftig saa det er en Lyst.

FALK ler højt

O Du Fornuft-Karrikatur, som dræber

Med Galskabs Hallingdands paa Vennelæber!

Var det Fornuftighed, han vilde finde?

Var det en Kogebogsprofessorinde?

Han kom herind som Vaarens glade Svend,

Han kaared Havens unge vilde Rose.

I drog den op for ham; – han kom igjen; –

Hvad bar saa Busken? Nyper!

FRØKEN SKJÆRE stødt

Vil De skose?

FALK

En nyttig Frugt til Husbrug, – ja, ved Gud!

Men Nypen var dog ej hans Vaardags Brud.

FRU HALM
Ja hvis Herr Lind har søgt en Balheltinde,
Saa er det slemt; hun er ej her at finde.

FALK
O ja – jeg ved, der drives jo et Døgn-
Koketteri med Huslighedens Tanke;
Det er et Rodskud af den store Løgn,
Der gror i Højden, lig en Humleranke.
Jeg tar ærbødig Hatten af, min Frue,
For «Balheltinden»; hun er Skjønheds Barn, –
Og Idealet spænder gyldne Garn
I Ballets Sal, men knapt i Ammens Stue.

FRU HALM med undertrykt Forbittrelse

Herr Falk, slig Adfærd har en nemm Forklaring.

Forlovet Mand er tabt for Venners Lag;
Det er nok Kjærnen i den hele Sag;
Jeg har i det Kapitel god Erfaring.

FALK

Naturligvis; – syv Søsterdøttre gifte –

FRU HALM

Og gifte lykkeligt!

FALK med Eftertrykk

Ja, er det vist?

GULDSTAD

Hvad nu!

FRØKEN SKJÆRE

Herr Falk!

LIND
Er det din Agt at stifte
Uenighed!

FALK med Udbrudd

Ja Krig og Splid og Tvist!

STYVER

Du, som er Lægmand, en Profan i Faget!

FALK
Ja lad det gaa; jeg hejser endda Flaget!
Ja Krig jeg vil med Hænder og med Fødder,
En Krig mod Løgnen med de stærke Rødder,
Mod Løgnen, som I røgtet har og vandet,
Saa frækt den knejser og ser ud som Sandhed!

STYVER
Jeg protesterer mod alt Ubevist,
Og forbeholder mig Regres – –

FRØKEN SKJÆRE

Ti stille!

FALK
Saa det er Kjærlighedens friske Kilde,
Som hvisker om, hvad Enken har forlist, –
Hin Kjærlighed, som sletted «Savn» og «Klage»
Af Sproget ud i Lykkens lyse Dage!
Saa det er Kjærlighedens Sejersflod,
Som ruller gjennem Ægteparrets Aarer, –
Hin Kjærlighed, som kjækt paa Skandsen stod,
Og traadte Skikk og Vedtægt under Fod,
Og lo ad alle Verdens kloge Daarer!
Saa det er Kjærlighedens Skjønhedsflamme,
Som holder en Forlovelse igang
I lange Aar! Ja saa! Det er den Samme,
Som ildned selv Kontorets Søn til Sang!
Saa det er Kjærlighedens unge Lykke,
Som frygter Farten over Havets Hvælv,
Som kræver Offer, skjønt i fagrest Smykke
Den skulde straale – offrende sig selv! –
O nej, I Løgnens Dagligdagsprofeter,
Kald Tingen engang med sit rette Navn,
Kald Enkestandens Rørelser for Savn,
Og Ægtestandens Vane, som de heder!

STRAAMAND

Nej, unge Mand, slig Frækkhed er for stor!

Der er Bespottelse i hvert et Ord!

(træder Falk tætt under Øjnene)

Nu axler jeg mit gamle Skind til Striden

For arvet Tro imod den nye Viden!

FALK

Jeg gaar til Kampens Højtid som til Fest.

STRAAMAND
Godt! De skal se mig trodse Kugleregnen –
(nærmere)
Et viet Par er helligt, som en Præst –

STYVER paa Falks anden Side

Og et forlovet –

FALK

Halvt om halvt, som Degnen.

STRAAMAND

Se disse Børn; – De ser den – denne Klynge?

Den kan paa Forhaand mig Viktoria synge!

Hvor var det muligt at – hvor var det gjørligt – –

Nej, Sandheds Ord er mægtigt, ubønhørligt, –

At stoppe Øret til, kan kun en Taabe.

Se – disse Børn er Elskovsbørn tilhobe – – –!

(standser forvirret)

Ja det vil sige – nej, naturligvis –!

FRØKEN SKJÆRE vifter sig med Lommetørklædet

Det er en meget uforstaaelig Tale.

FALK
Se der leverer De jo selv Bevis;
Et af de ægte, gode, nationale.
De skjelner mellem Ægteskabets Panter,
Og Elskovs ditto; – deri gjør De klogt;
Der Forskjel er, som mellem raat og kogt,
Som mellem Markens Blomst og Potteplanter.
Hos os er Kjærligheden snart en Videnskab;
Forlængst den hørte op at være Lidenskab.
Hos os er Kjærligheden som et Fag,
Den har sit faste Laug, sit eget Flag,
Den er en Stand af Kjærester og Ægtemænd, –
De passer Tjenesten og kan nok mægte den,

Thi der er Samhold, som i Havets Tangforgrening.

Alt, hvad Etaten mangler, er en Sangforening –

GULDSTAD

Og en Avis!

FALK
Godt! I skal faa Avisen!
Det var en god Ide; man har jo Blade
For Børn og Damer, Troende og Skytter.
Jeg haaber Ingen spørger efter Prisen.
Der skal I faa at se, som paa Parade,
Hvert Baand, som Per og Poul i Byen knytter;
Der rykkes ind hvert rosenfarvet Brev,
Som Vilhelm til sin ømme Laura skrev;
Der trykkes blandt ulykkelige Hændelser –
Som ellers Mord og Krinolinforbrændelser –
Hvert Opslag, som fandt Sted i Ugens Løb;
Der averteres under Salg og Kjøb
Hvor brugte Ringe billigst kan bekommes;
Der annonceres Tvillingen og Trillingen, –
Og er der Vielse, saa sammentrommes
Det hele Laug at se paa Forestillingen, –
Og vanker der en Kurv, saa prentes den
I Bladet mellem andre Nyhedsstoffer,
Det lyde skal omtrent som saa «Igjen
Har Elskovsdjævlen krævet her et Offer!»
Jo, I skal se, det gaar; thi naar det lider
Imod den Tid, da Abonnenten bider,
Da bruger jeg en Agn, som ikke dræber den –

Da slagter jeg, paa Storbladsvis, – en Pebersvend; –

Jo, I skal se mig kjækt til Laugets Nytte stridende,

Som Tiger, ja, som Redaktør mit Bytte bidende –

GULDSTAD

Og Bladets Titel?

FALK

Amors norske Skyttetidende!

STYVER nærmer sig
Det er dog ej dit Alvor vel? Du vil
Ej sætte slig dit gode Navn paa Spil!

FALK
Mit ramme Alvor. Tidtnok paastod man
At Ingen kan af Kjærligheden leve;
Jeg vise skal, den Paastand er ej sand;
Thi jeg skal leve af den som en Greve,
Især hvis Frøken Skjære, som jeg haaber,
Levere vil Herr Straamands «Livs-Roman»
Til Skjænkning ud, som Feuilleton, i Draaber.

STRAAMAND forskrækket

Gud staa mig bi! Hvad er nu det for Plan?

Mit Livs Roman! Naar var mit Liv romantisk!

FRØKEN SKJÆRE

Det har jeg aldrig sagt!

STYVER

En Misforstaaelse!

STRAAMAND
Jeg skulde gjort mig skyldig i Forgaaelse
Mod Skikk og Brug? Der lyver De gigantisk!

FALK

Nu godt.

(slaar Styver paa Skulderen)

Her staar en Ven, som ej vil svigte.

Jeg aabner Bladet med Kopistens Digte.

STYVER efter et forfærdet Blik paa Præsten
Men er Du gal! Nej, maa jeg be’ om Ordet! –
Du tør beskylde mig for Vers – –

FRØKEN SKJÆRE

Nej Gud –!

FALK

Det Rygte gaar dog ud ifra Kontoret.

STYVER i høj Vrede

Fra vort Kontor gaar aldrig Noget ud!

FALK
Ja svigt mig ogsaa Du; jeg har endda
En trofast Bror, som ikke falder fra.
Et Hjertes Saga venter jeg fra Lind,
Hvis Elskov er for fin for Havets Vind,

Som offrer Landsmænds Sjæle for sin Kjærlighed, –

Sligt viser Følelsen i al dens Herlighed!

FRU HALM
Herr Falk, nu er mit Taalmods Rest tilende.
Vi kan ej leve under samme Tag; –
Jeg haaber at De flytter end idag –

FALK med et Buk, idet Fruen og Selskabet gaar ind

Det var jeg forberedt paa vilde hænde.

STRAAMAND
Imellem os er Krig paa Død og Liv;
De har fornærmet mig med samt min Viv,
Ja mine Børn, fra Trine ned til Ane; – –
Gal kun, Herr Falk, – gal, som Ideens Hane –
(gaar ind med Kone og Børn)

FALK
Og skrid De fremad paa Apostlens Bane
Med Deres Kjærlighed, som De har mægtet
At faa, før tredje Hanegal, fornægtet!

FRØKEN SKJÆRE faar Ondt
Følg med mig, Styver; hjælp mig at faa hægtet
Korsettet op; – komm, skynd Dig, – denne Vej.

STYVER til Falk idet han gaar med Frøken Skjære under Armen

Jeg siger op vort Venskab!

LIND

Ogsaa jeg.

FALK alvorlig

Du ogsaa, Lind!

LIND

Farvel!

FALK

Du var min næreste – –

LIND

Ja det maa skee; hun ønsker det, min Kjæreste.

Han gaar ind; Svanhild er bleven staaende ved Altantrappen.

FALK
Se saa; nu har jeg Plads paa alle Kanter; –
Nu har jeg ryddet om mig!

SVANHILD

Falk, et Ord!

FALK viser høfligt mod Huset
Den Vej, min Frøken; – der gik Deres Moer
Med alle Venner og med alle Tanter.

SVANHILD nærmer sig
Ja, lad dem gaa; min Vej er ikke deres;
Ved mig skal ikke Flokkens Tal forfleres.

FALK

De gaar ej?

SVANHILD
Nej. Vil De mod Løgnen stride,
Jeg staar, som Søster, tro ved Deres Side.

FALK

De, Svanhild; De, som –

SVANHILD

Jeg, som end igaar –?

O, var De selv da, Falk, igaar den Samme?

De bød mig, som en Lykke, Siljens Kaar –

FALK
Og Siljen fløjted, fløjted mig tilskamme!
Nej De har Ret; da var det Børneværk;
Men De har vakt mig til et bedre Virke; –
Midt indi Stimlen staar den store Kirke,
Hvor Sandheds Røst skal runge ren og stærk.
Det gjælder ej at skue, som Asynjen,
Fra Højden over al den vilde Dyst, –
Nej, bære Skjønhedsmærket i sit Bryst,
Som Hellig-Olaf bar sit Kors paa Brynjen, –
At se med Langsyn over Slagets Vidder,
Skjønt hildet han i Kampens Virvar sidder, –
Et Skimt af Sol bag Taagen at bevare,
Det er det Livsenskrav, en Mand skal klare!

SVANHILD
Og De vil klare det; – naar De staar fri,
Og staar alene.

FALK
Stod jeg da i Stimlen?
Og det er Kravet. Nej, den er forbi,
Hin Isolerthedspagt med mig og Himlen.
Endt er min Digtning indfor Stuevægg,
Mit Digt skal leves under Rogn og Hægg,
Min Krig skal føres midt i Døgnets Rige, –
Jeg eller Løgnen – En af os skal vige!

SVANHILD
Saa gaa da signet frem fra Digt til Daad!
Jeg har Dem miskjendt; De har Hjertevarme;
Tilgiv, – og lad os skilles uden Harme –

FALK

Nej, den har Plads for To, min Fremtids Baad!

Vi skilles ikke. Svanhild, har De Mod,

Saa følges vi i Kampen Fod for Fod!

SVANHILD

Vi følges?

FALK
Se, jeg staar forladt af Alle,
Har ingen Ven, har Krig med hver Bekjendt,
Mod mig er Hadets hvasse Spydsodd vendt; –
Sig, har De Mod, med mig at staa og falde?
Min Fremtidsvej gaar gjennem Skikk og Brug,
Hvor tusind Hensyns Lænker Foden tvinger, –
Der breder jeg, som alle Andre, Dug,
Og sætter Ringen paa min Elsktes Finger!

(drager en Ring af sin Haand, og holder den ivejret)

SVANHILD i aandeløs Spænding

Det vil De?

FALK
Ja, og vi skal vise Verden,
At Kjærligheden har en evig Magt,
Som bær den uskadt og i al sin Pragt
Igjennem Døgnets Dynd paa Hverdagsfærden.
Igaar jeg pegte mod Ideens Baal,

Der brandt, som Baun paa Bergets bratte Tinde; –

Da blev De rædd, De skalv, thi De var Kvinde;

Nu peger jeg mod Kvindens sande Maal!

En Sjæl, som Deres, holder hvad den lover;

Se Sluget for Dem, – Svanhild, sætt nu over!

SVANHILD neppe hørligt

Og hvis vi faldt –?

FALK jublende
O nej, jeg ser et Skjær
I Deres Øje, som vor Sejr forkynder!

SVANHILD

Saa tag mig hel og holden, som jeg er!

Nu springer Løvet ud; min Vaar begynder!

Hun kaster sig med Kjækkhed i hans Arme idet Tæppet falder.

TREDJE AKT

Aften og klart Maaneskin. Rundt om paa Træerne brænder farvede Lamper. I Baggrunden Borde med Opdækkning af Vinflasker, Glasse, Kager o. s. v. Inde fra Huset, hvor alle Vinduer er oplyste, høres dæmpet Pianofortespil og Sang under de følgende Optrin. Svanhild staar ved Altanen. Falk kommer fra Højre med nogle Bøger og en Skrivemappe under Armen. Oppasseren følger efter med en Kuffert og en Vadsækk.

FALK

Det er jo Resten?

OPPASSEREN
Ja nu tror jeg neppe
Det fattes Andet, end en liden Skræppe
Og Sommerfrakken.

FALK
Godt; det tar jeg med
Paa Ryggen naar jeg gaar. Komm saa afsted; –
Se her er Mappen.

OPPASSEREN

Der er Laas for, ser jeg.

FALK

Ja der er Laas for, Sivert.

OPPASSEREN

Godt.

FALK
Den ber jeg,
Du strax vil brænde.

OPPASSEREN

Brænde?

FALK
Ja til Kul –
(smilende)
Med alle Vexler paa poetisk Guld.
Og Bøgerne, – dem kan Du selv beholde.

OPPASSEREN

Aa nej da; skal jeg slig Bekostning volde?

Men naar Herr Falk kan Bøger bortforære,

Saa er han færdig da med al sin Lære?

FALK
Alt, hvad af Bøger læres, har jeg lært –
Og endda Mere.

OPPASSEREN

Mere? Det var svært.

FALK
Ja skynd Dig; Bærerne staar udfor Døren, –
Nu faar Du hjælpe dem at læsse Børen.

Oppasseren gaar ud til Venstre.

FALK nærmer sig Svanhild, som kommer ham imøde

Vi har en Time, Svanhild, for os selv,
I Lys af Gud og Sommernattens Stjerner.
Se, hvor de glittrer gjennem Løvets Hvælv,
Lig Frugt paa Gren, de Verdenstræets Kjerner.
Nu har jeg brudt det sidste Trældomsbaand,
Nu har for sidste Gang mig Svøben rammet;
Som Jacobs Ætt, med Vandringsstav i Haand
Og rejseklædt, jeg staar for Paaskelammet.
Du sløve Slægt, hvis Syn er stængt og lukt
For Løftets Land bag Ørkensandets Flugt,
Du travle ridderslagne Træl af Tiden,
Mur Du kun Kongegrav i Pyramiden, –
Jeg gaar til Frihed gjennem Døgnets Ørk,
For mig er Fremkomst selv i Havets Fjære;
Men Fiendens Fylking, Løgnens fule Lære,
Skal finde der sin Gravtomt, dyb og mørk!

(kort Ophold; han ser paa hende og tar hendes Haand)

Du er saa stille, Svanhild!

SVANHILD

Og saa glad!

O lad mig drømme, lad mig stille drømme.

Tal Du for mig; frem gaar da, som paa Rad,

Min Tankes Knopper, sprungne ud til Kvad,

Lig modne Liljer over Tjernets Strømme.

FALK
Nej, sig det engang til, med Sandheds rene
Usvigelige Røst, at Du er min!
O sig det, Svanhild, sig –

SVANHILD kaster sig om hans Hals

Ja, jeg er din!

FALK

Du Sangfugl, sendt af Gud til mig alene!

SVANHILD
Jeg var en Hjemløs i min Moders Hus,
Jeg var en Ensom i mit eget Indre,
En ubedt Gjæst i Glædens Glans og Sus, –
Gjaldt Intet der – ja stundom endnu mindre.
Se da kom Du! For første Gang paa Jord
Jeg fandt min Tanke bag en Andens Ord;
Hvad spredt jeg drømte, vidste Du at samle,
Du Ungdomskjække mellem Livets Gamle!
Halvt stødte Du mig bort med hvass Forstand,
Halvt vidste Du med Solblink mig at drage,
Som Havet drages af en løvgrodd Strand
Og Skjæret skyver Sjøerne tilbage.
Nu har jeg seet til Bunden af din Sjæl,
Nu har Du mig udelelig og hel;
Du Løvtræ over Bølgeleg, Du Kjære,
Mit Hjertes Flugt har Flod, men aldrig Fjære!

FALK
Og takket være Gud, at han har døbt
Min Kjærlighed i Smertens Bad. Jeg vidste
Knapt selv hvad Trang mig drog, før dyrekjøbt
Jeg saa i Dig den Skatt, jeg skulde miste.
Ja priset han, som i min Livsensbog
Med Sorgens Indsegl har min Elskov adlet,
Som gav os Fribrev paa vort Sejerstog,
Og bød os jage hjemad gjennem Skog,
Som Adelspar, paa Vingehesten sadlet!

SVANHILD peger mod Huset
Derinde er der Fest i alle Sale,
Der lyser Lamper for de unge To,
Der lyder glade Venners Sang og Tale.
Fra Alfarvejen skulde Hvermand tro,
At der er Lykken – blandt de glade Røster.
(medlidende)
Du Verdens Lykkebarn, – Du stakkels Søster!

FALK

Du siger stakkels!

SVANHILD
Har hun ikke delt
Sit Sjæleguld med ham og alle Frender,
Sat ud sin Kapital paa hundred Hænder,
Saa Ingen skylder hende Summen helt?
Hos Ingen af dem har hun Alt at kræve,
For Ingen af dem har hun helt at leve.
O, jeg er tifold rigere end hun;
Jeg har en Eneste i Verden kun.
Tomt var mit Hjerte da med Sejersfaner,
Med tusindfoldig Sang, Du drog derind;
Du raader der paa alle Tankens Baner,
Lig Vaarens Vellugt fylder Du mit Sind.
Ja, jeg maa takke Gud i denne Time,
At jeg var ensom indtil Dig jeg fandt, –
At jeg var død og hørte Klokken kime,
Som kaldte mig til Lys fra Livets Tant.

FALK
Ja vi, de venneløse To i Verden,
Vi er de rige; vi har Lykkens Skatt,
Vi, som staar udenfor og ser paa Færden
Igjennem Ruden i den stille Natt;
Lad Lamper lyse og lad Toner klinge,
Lad dem derinde sig i Dansen svinge; –
Se opad, Svanhild, – opad i det Blaa, –
Der lyser ogsaa tusind Lamper smaa –

SVANHILD
Lytt stilt, Du Elskte, – i den svale Kveld
Gaar gjennem Lindens Løv et Tonevæld –

FALK

Det er for os de tindrer højt i Salen –

SVANHILD

Det er for os det synger gjennem Dalen!

FALK
Jeg føler mig som Guds forlorne Barn;
Jeg svigted ham og gik i Verdens Garn.
Da vinked han mig hjem med milde Hænder;
Og nu, jeg kommer, nu han Lampen tænder,
Bereder Højtid for den fundne Søn,
Og skjænker mig sit bedste Værk i Løn.
Fra denne Stund jeg sværger, ej at svigte, –
Men staa som væbnet Vagt i Lysets Lejr.
Vi holder sammen og vort Liv skal digte
En Højsang stærk om Kjærlighedens Sejr!

SVANHILD
Og se, hvor lett det er for To at vinde,
Naar han er Mand –

FALK
Og hun er heltud Kvinde; –
Det var ugjørligt at to Slige faldt!

SVANHILD
Saa op til Kamp mod Savnet og mod Sorgen;
(viser Falks Ring, som hun bær paa Fingeren)
I denne Stund fortæller jeg dem Alt!

FALK hurtigt
Nej, Svanhild, ikke nu; vent til imorgen!
Ikveld vi plukker Lykkens Roser røde;
At gaa til Dagværk nu, var Helligbrøde.
(Døren til Havestuen aabnes)
Din Moder kommer! Skjul Dig! Som min Brud
Skal intet Øje Dig iaften møde!

De gaar ud mellem Træerne ved Lysthuset. Fru Halm og Guldstad kommer ud paa Altanen.

FRU HALM

Han flytter virkelig!

GULDSTAD

Det ser saa ud.

STYVER kommer

Han flytter, Frue!

FRU HALM
Ja, Du gode Gud, –
Vi ved det nok!

STYVER

Det er en slemm Omstændighed.

Han holder Ord; jeg kjender hans Ubændighed.

Han sætter os i Bladet Allesammen;

Min Kjæreste blir trykt i flere Oplag,

Imellem Kurve, Tvillinger og Opslag.

Hør, ved De hvad; hvis ej det var for Skammen,

Jeg foreslog Forlig, en Vaabenstilstand –

FRU HALM

Det tror De han gaar ind paa?

STYVER
Ja, jeg tror.
Der er Indicier, der er visse Spor,
Som viser, at da nys det store Ord
Han førte, var han i beskjænket Tilstand.
Ja, der er Prov, som, om just ikke fældende,
Dog taler meget stærkt imod Angjældende;
Det er ham overført, at efter Bordet
Han indfandt sig i Linds og egen Bolig,
Og viste der en Adfærd, højst urolig,
Slog sønder – –

GULDSTAD ser et Glimt af Falk og Svanhild, som skilles idet Falk gaar op mod Baggrunden; Svanhild blir staaende skjult ved Lysthuset

Stopp, vi er paa rette Sporet!

Et Øjeblik, Fru Halm! Falk flytter ikke,

Og gjør han det, da gjør han det som Ven.

STYVER

Saa? Tror De ogsaa –?

FRU HALM

Aa, hvor vil De hen!

GULDSTAD
Ej længer, Frue, end det kan sig skikke;
Jeg grejder Sagen til gjensidigt Held.
Blot et Minut paa Tomandshaand –

FRU HALM

Nu vel!

De gaar sammen ud i Haven; under det Følgende ser man dem fra og til i Baggrunden i ivrig Samtale.

STYVER stiger ned i Haven idet han opdager Falk, som staar og ser ud over Vandet

De Herrer Digtere er Hævns- og Hads-Mænd;
Men vi Regjeringsfolk er fine Statsmænd;
Jeg vil arbejde for mig selv –
(ser Præsten, som kommer fra Havestuen)
Se saa!

STRAAMAND paa Altanen
Han flytter virkelig!
(gaar ned til Styver)
Aa, Kjære, – gaa,
Gaa ind et lidet Øjeblik i Stuen
Og hold min Kone –

STYVER

Skal jeg holde Fruen!

STRAAMAND
Med Selskab, mener jeg. Vi og de Smaa,
Vi er saa vante til at være sammen,
Og aldrig –
(idet Fruen og Børnene viser sig i Døren)
Naa, der er de alt paa Trammen!

FRU STRAAMAND

Hvor er Du, Straamand?

STRAAMAND sagte til Styver

Find paa et Par Ord, som

Kan fængsle dem, – en Ting, som er lidt morsom!

STYVER gaar op paa Altanen

Har Fruen læst Departementets Bønskrift?

Det er et Mønster paa stilistisk Skjønskrift; –

(tar en Bog op af Lommen)

Nu skal jeg in extenso referere –

(nøder dem høfligt ind i Stuen igjen, og gaar selv med. Falk kommer frem i Haven; han og Straamand mødes; de ser en Stund paa hinanden)

STRAAMAND

Nu?

FALK

Nu?

STRAAMAND

Herr Falk!

FALK

Herr Pastor!

STRAAMAND
Er De mere
Medgjørlig nu, end da vi skiltes?

FALK
Nej,
Jeg gaar min ufravigelige Vej –

STRAAMAND

Selv om De træder Næstens Lykke ned?

FALK
Jeg planter Sandheds Urt i Lykkens Sted.
(smilende)
Forresten tænker De nok paa Avisen
For Elskende?

STRAAMAND

Naa, var det kanske Spøg?

FALK
Ja, trøst Dem med, det Værk gaar op i Røg;
I Gjerning, ej paa Prent, jeg bryder Isen.

STRAAMAND
Og om De sparer mig, saa ved jeg vist en
Person, som ikke slipper mig saa lett;
Han nytter Overtaget, han, Kopisten, –
Og det er Deres Skyld, og det er slett.
De rørte op i gamle Sværmerier,
Og De kan bande paa, han ikke tier
Med dem, ifald jeg mukker blot et Ord
Mod Kravet, som de gnaaler paa i Kor.
Regjeringsfolket har en svare Magt
I Pressen nuomstunder, er mig sagt.
En Styverfængeropsats kan mig fælde,
Hvis den blir prentet i det store Blad,
Som slaar med Samsons Haandgevær og Vælde,
Og gaar ivej med baade Not og Vad,
Besynderlig mod Slutten af Kvartalerne –

FALK indrømmende

Ja – hørte Deres Saga til Skandalerne – –

STRAAMAND forsagt
Alligevel. Det Blad har mange Spalter;
Pas paa; der offres jeg paa Hævnens Alter.

FALK med Lune
Paa Straffens, mener De, – og vel fortjent.
Der gaar en Nemesis igjennem Livet;
Den rammer sikkert, skjønt den rammer sent, –
At rømme væk fra den, er Ingen givet.
Har En forsyndet sig imod Ideen,
Saa kommer Pressen, dens aarvaagne Vagt,
Og man faar finde sig i Efterveen.

STRAAMAND
Men Herregud, naar slutted jeg Kontrakt
Med den «Ide», som føres her i Munden!
Jeg er jo Ægtemand, Familjefar, –
Husk paa, at tolv Umyndige jeg har; –
Jeg er jo af min Dagliggjerning bunden,
Jeg har Annexer og en vidtstrakt Gaard,
En talrig Buskap, aandelige Faar, –
Se, de skal plejes, klippes, røgtes, fores;
Der træskes skal og i Komposten klores;
Man spør om mig i Fjøset og i Kveen; –
Naar faar jeg Tid at leve for Ideen!

FALK
Ja, saa rejs hjem igjen jo før jo heller;
Kryb ind, før Vinter, under Tørvetaget.
Se, i det unge Norge er det daget;
Den kjække Fylking tusind Stridsmænd tæller,
Og Morgenvindens Strømning fylder Flaget.

STRAAMAND
Og, unge Mand, ifald jeg rejste hjem
Med alle Mine, ja med alle dem,
Som var igaar mit lille Kongerige, –
Har ikke Mangt idag da vendt sig om?
Tror De jeg rejser rig, som da jeg kom –
(da Falk vil svare)
Nej vent, og hør paa, hvad jeg har at sige.
(træder nærmere)
Der var en Tid, da jeg var ung, som De,
Og ikke mindre kjækk og uforfærdet.
Jeg sled for Brød og der gik Aar forbi;

Se, sligt gjør Aanden ej, som Haanden, hærdet.

Jeg kom dernord; mit Hjem laa stilt bag Fjeldet,

Og Verdens Ring for mig blev Præstegjeldet. –

Mit Hjem – Herr Falk! Ja, ved De hvad et Hjem er?

FALK kort

Det har jeg aldrig vidst.

STRAAMAND
Det vil jeg tro.
Et Hjem er der, hvor dejligt Rum for Fem er,

Skjønt der blandt Fiender vel blev trangt for To.

Et Hjem er der, hvor alle dine Tanker
Kan lege frit, som Børn paa Faders Fang,
Hvor ej din Røst paa Hjertedøren banker,
Før Svaret lyder i beslægtet Sang.
Et Hjem er der, hvor dine Haar kan graane,
Og Ingen mærker, at Du ældes dog,
Hvor kjære Minder tykkes Dig at blaane,
Som Aasens Ryggning blaaner bagom Skog.

FALK med tvungen Spott

De blir jo varm –

STRAAMAND
Ved det, som De kun ler af!
Saa uligt har Vorherre os To skabt.
Mig fattes det, som De fik desto mer af;
Men jeg har vundet der, hvor De har tabt.
Fra Skyen skimtet, ser ud som en Skrøne,
Mangt Sandhedskorn ved Landevejens Kant;
De vil tilvejrs, jeg knapt til Tagets Møne, –
En Fugl blev skabt til Ørn –

FALK

Og en til Høne.

STRAAMAND
Ja le De kun, og lad det være sandt.
Jeg er en Høne; – godt! Men under Vingen
Jeg har en Kyllingflok, og De har ingen!
Og jeg har Hønens Mod og Hjerterum,
Og jeg slaar fra mig, naar det Mine gjælder.
Jeg ved jo nok, De mener jeg er dum,
Ja muligt, at en værre Dom De fælder,
Og holder mig for gridsk paa Verdens Gods – –
Godt, ingen Strid om sligt imellem os!

(griber Falks Arm og tilføjer dæmpet, men med stigende Styrke)

Ja, jeg er gridsk og dum og sløv tillige,
Men jeg er gridsk for dem, som Gud mig gav,
Og jeg fordummedes i Trængselskrige,
Og jeg blev sløv paa Ensomhedens Hav.
Men alt som Ungdomssnekken, Sejl for Sejl,
Gik under bag den endeløse Dønning,
Da stak en anden op paa Havets Spejl,
Og bar for Landvind ind med Livets Lønning.
For hver en Drøm, som gik i Strævet under,
For hver en Springfjær, som paa Flugten knak,
Jeg fik til Skjænk et lidet Guds Vidunder,
Og Herrens Skjænk jeg tog med Pris og Takk.
For dem jeg stred, for dem jeg bar i Dynge,
For dem jeg tyded selv den hellige Skrift; –
Det var min Blomstergaard, min Børneklynge; –
Nu har De plettet dem med Spottens Gift!
De har bevist, æsthetisk og forfatterligt,
At al min Lykke var en Daares Tro,

At det, jeg tog for Alvor, det var latterligt; –

Nu kræver jeg, giv mig igjen min Ro,

Men giv mig den foruden Brækk og Men –

FALK

De kræver, jeg skal Lykkens Hjemmel drøfte –

STRAAMAND
Ja, De har kastet paa min Vej en Sten,
En Tvivlens Sten, som ikkun De kan løfte.
Tag væk det Spiltaug mellem mig og Mine,
Som De har bygt, tag Klaven af min Hals –

FALK
De tror, at jeg har Løgnens Lim tilfals,
For Lykkens sprukne Kar med det at kline?

STRAAMAND
Jeg tror, at Troen, som De rev omkuld
Med Ord, den kan med Ord igjen De rejse;
Jeg tror De kan den brukne Lænke svejse; – –
Døm om igjen, – tal Sandhed hel og fuld,
Bevis paanyt – saa jeg kan Flaget hejse –

FALK stolt

Jeg stempler Lykkens Messing ej som Guld.

STRAAMAND ser fast paa ham
Saa kom ihug, her nys blev sagt et Ord
Af En, som vejrer Sandhedsharens Spor:
(med opløftet Finger)
Der gaar en Nemesis igjennem Livet;
At rømme væk fra den, er Ingen givet!

Han gaar mod Huset.

STYVER kommer ud med Briller paa og med den aabne Bog i Haanden

Herr Pastor, De maa være som en Vind!

De Unge græder –

BØRNENE i Døren

Far!

STYVER

Og Fruen venter!

Straamand gaar ind i Huset.

STYVER

Den Dame har ej Sands for Argumenter.

(putter Bogen og Brillerne i Lommen og kommer nærmere)

Falk!

FALK

Ja!

STYVER

Jeg haaber Du har skiftet Sind.

FALK

Og hvorfor?

STYVER
Aa, det er da lett forklarligt;
Du indser sagtens, det er uforsvarligt
At gjøre Brug af konfidentielle
Meddelelser; – dem maa man ej fortælle.

FALK

Nej, jeg har hørt, at det skal være farligt.

STYVER

Ja Død og Pine!

FALK

Ja, men blot for Storfolk.

STYVER ivrig
Det farligt er for alle Slags Kontorfolk.
Du kan vel tænke Dig, hvor det formindsker
Hver Udsigt for mig, dersom Chefen tror,
Jeg har en Pegasus, som gaar og vrinsker
I Arbejdstiden i et sligt Kontor.
Du ved, fra «Revisjonen» og til «Kirken»
Man ynder ikke Vingehestens Virken.
Men værst det blir, ifald det kommer ud,
At jeg har brudt Kontorets store Bud,
Og aabenbaret skjulte Ting af Vigtighed.

FALK

Saa den er strafbar, slig en Uforsigtighed?

STYVER hemmelighedsfuld
Den tvinge kan en offentlig Person
Til at begjære strax sin Demission.
Det er et Lovbud for os, Statens Mandfolk,

At gaa med Laas for Munden selv blandt Grandfolk.

FALK
Men det er jo tyrannisk af en Hersker
At binde Mund paa den – Kopist, som tærsker.

STYVER trækker paa Skuldrene
Det er legalt; maa lydes uden Knurr.
Desuden, i et Tidspunkt, som nærværende,
Da Gagerevisjonen staar for Tur,
Det er ej klogt at yttre sig belærende
Om Arbejdstidens Brug og dens Natur.
Se, derfor er det at jeg ber Dig: ti dog; –
Et Ord kan skille mig ved –

FALK

Porteføljen?

STYVER
Officielt benævnes det «Kopibog».
Den Protokol er egentlig som Søljen,
Der lukker Linet for Kontorets Barm;
At gramse bagom der, forvolder Harm.

FALK
Og dog det var Dig selv, som bad mig tale,
Og kaste ud et Vink om Pultens Skatt.

STYVER
Ja, vidste jeg at Præsten kunde dale
Saa dybt i Dynd, han, som har Lykken fatt,
Som er i Embed, som har Kone, Børn,
Og Penge til at trodse Livets Tørn?
Men kan han falde ned til slig Filister,
Hvad skal man sige da om os Kopister,
Om mig, som er i uforfremmet Stand
Og har en Kjæreste, og snart skal giftes,
Og passe paa at der Familje stiftes,
Etcetera!
(hæftigere)
O, var jeg Velstandsmand,
Jeg skulde spænde Pandseret om Hærden
Og slaa i Bordet til den hele Verden.
Og var jeg enligt Mandfolk, jeg, som Du,
Da kan Du lide paa, at gjennem Sneen,
Som Plog, jeg skulde brøjte for Ideen!

FALK

Saa berg Dig, Mand!

STYVER

Hvad!

FALK
Der er Tid endnu!
Agt ikke Verdens uglekloge Dommerfugl,

Husk, Frihed gjør en Kaalorm selv til Sommerfugl!

STYVER træder tilbage

Du mener at jeg skulde bryde –!

FALK
Ja; –
Er Perlen væk, hvad gjælder Skallet da?

STYVER
Sligt Forslag kunde stilles til en Rus,
Ej til en Mand med Karakter i Jus!
Jeg regner ej, hvad Kristian den Femte
I sin Tid om Trolovelser bestemte, –
Thi det Slags Forhold findes ej berørt i
Lov om Forbrydelser af To-og-fyrti;
For saa vidt var ej Sagen kriminel,
Det var jo intet Brudd paa det Legale –

FALK

Der kan Du se!

STYVER fast
Ja men alligevel, –
Om slig en Exception blir aldrig Tale.
I trange Tider holdt vi trofast sammen;
Hun fordrer ikke stort af Livets Gammen,
Og jeg er nøjsom, har alt længe sporet,
At jeg blev skabt for Hjemmet og Kontoret.
Lad Andre følge Svaneflokkens Flugt;
Liv i det Smaa kan ogsaa være smukt.
Hvad siger ej etsteds Geheimeraad Göthe
Om Mælkevejen, skinnende og hvid?
Af den kan Ingen skumme Lykkens Fløde,
Og endnu mindre hente Smørret hid – –

FALK
Naa, var end Maalet Lykkesmørrets Kjærning,
Maa Aanden raade dog i al din Slid; –
En Mand skal være Borger af sin Tid,
Men adle Tidens borgerlige Gjerning.
Ja vistnok er der Skjønhed i det Smaa;
Men Kravet er at kjende og forstaa.
Ej Hver, som ynder at haandtere Sølen,
Maa derfor tro sig Ligemand med «Dølen».

STYVER
Saa lad os gaa med Fred vor jævne Vej;
Vi stænger ikke Stierne for Dig,
Vi følger Gaden, Du i Højden svæver.
Hm, der foer ogsaa hun og jeg engang;
Men Dagens Krav er Arbejd, ikke Sang, –
Den dør man fra, alt eftersom man lever.
Se, Ungdomslivet er en stor Proces
Og den unødigste af alle Trætter; –
Gaa paa Akkord, og tænk ej paa Regres;
Thi Sagen taber Du for alle Retter.

FALK KJÆKK OG TRØSTIG IDET HAN KASTER ET ØJE PAA Lysthuset

Nej, er den ind for sidste Domstol kommen, –

Jeg ved, der er Benaadning bagom Dommen!

Jeg ved, et Liv kan leves ud af To,

Med frelst Begejstring og med reddet Tro;

Men Du forkynder Tidens usle Lære:

At Idealet er det Sekundære!

STYVER

Nej det Primære; thi dets Hverv er ude,

Som Blomstens Hverv – naar Frugten sætter Knude.

(inde ved Pianoet spiller og synger Frøken Skjære: «Ach Du lieber Augustin». Styver standser og lytter i stille Bevægelse)

Hun kalder paa mig med den samme Sang,

Som talte, da vi mødtes første Gang.

(lægger Haanden paa Falks Arm og ser ham ind i Øjet)

Saa tidt hun den til Liv i Længsel henter,
Gaar ud ifra min Kjærestes Tangenter
Bekræftet Afskrift af det første Ja.
Og naar vor Kjærlighed tilslutt har Endskab,
Og afdør, til Opstandelse som Venskab,
Skal Sangen binde mellem før og da.
Og krøges end min Rygg iflugt med Pulten,
Og blir mit Dagværk kun en Krig mod Sulten,
Saa gaar jeg glad dog Vejen til mit Hjem,
Hvor det Forsvundne staar i Toner frem.
Er der en stakket Kveldstund helt vor egen, –
Da er jeg sluppen skadesløs fra Legen!

Han gaar ind i Huset. Falk vender sig mod Lysthuset. Svanhild kommer frem; hun er bleg og oprørt. De ser en Stund i Taushed paa hinanden og kaster sig med Hæftighed i hinandens Arme.

FALK
O, Svanhild, lad os holde trofast ud!
Du friske Friluftsblomst paa Kirkegaarden, –
Der ser Du hvad de kalder Liv i Vaaren!
Der lugter Lig af Brudgom og af Brud;
Der lugter Lig, hvor To gaar Dig forbi
Paa Gadehjørnet, smilende med Læben,
Med Løgnens klumre Kalkgrav indeni,
Med Dødens Slapphed over hver en Stræben.
Sligt kalder de at leve! Himlens Magter,
Er slig en Lod da værd de tusind Fagter?
At drætte Børnedrifter op til Sligt,
At fede dem med Rettsind og med Pligt,
At gjøde dem med Tro en stakket Sommer, –
Til Brug, naar Sjæleslagtningstiden kommer!

SVANHILD

Falk, lad os rejse!

FALK
Rejse? Og hvorhen?
Er ikke Verden overalt den Samme,
Og findes ej paa Hvermands Vægg igjen
Den samme Løgn i Sandheds Glas og Ramme?
Nej, vi vil blive, nydende Spektaklet,
Tragikomedien, Harlekinsmiraklet –
Et Folk, som tror – hvad hele Folket lyver! –
Se Præsten og hans Kone, Lind og Styver,
Som Kjærlighedens Julebukke takklet,
Med Løgn i Hjertet og med Tro i Munden, –
Og endda respektable Folk igrunden!
De lyver for sig selv og for hverandre;
Men Løgnens Indhold, det tør Ingen klandre; –

Hver regner sig, skjønt Havsnødsmand paa Kjølen,

For Lykkens Krøsus, salig som en Gud;
Selv drev de sig af Paradiset ud,
Og bums til Ørerne i Svovelpølen;
Men Ingen af dem skjønner hvor han sidder,
Og Hvermand tror sig Paradisets Ridder,
Og Hvermand smiler under Ak og Uf;
Og kommer Belzebub med Brøl og Gluff,
Med Horn og Bukkeben og noget Værre, –
Da muntrer man sin Nabo med et Puff:
Tag Hatten af Dig; se, der gaar Vorherre!

SVANHILD efter en kort tankefuld Stillhed
Hvor underfuldt en kjærlig Haand har pegt
Paa Vejen for mig til vort Vaardagsstævne.
Det Liv, jeg har i spredte Drømme legt,
Skal jeg fra denne Stund mit Dagværk nævne.
O, gode Gud! Hvor famled jeg iblinde; –
Da bød Du Lys, – da lod Du ham mig finde!
(ser paa Falk med stille kjærlig Forundring)
Hvad Kraft er dog i Dig, Du stærke Træ,
Som staar i Vindfaldsskogen rank og frodig,
Som staar alene, og som dog har Læ
For mig –?

FALK

Guds Sandhed, Svanhild; – den gjør modig.

SVANHILD ser mod Huset med et Udtryk af Skyhed

De kom som onde Fristere, de To,

Hver Talsmand for sin halve Del af Slægten.

En spurgte: Hvor kan Ungdomselskov gro,

Naar Sjælen luder under Velstandsvægten?

Den Anden spurgte: Hvor har Elskov Liv,

Naar Kravet er en evig Armodskiv?

Forfærdeligt – at præke denne Lære

Som Sandheds Ord, og endda Livet bære!

FALK

Og hvis det nu gjaldt os?

SVANHILD

Gjaldt os? Hvad da?

Kan ydre Vilkaar gjøre til og fra?

Jeg har alt sagt Dig det; hvis Du vil stride,

Da vil jeg staa og falde ved din Side.

O, Intet er saa lett, som Biblens Bud,

At lægge Hjemmet bag sig, juble, lide,

Og følge den, man elsker, frem til Gud.

FALK favner hende

Saa komm da, Vintervejr, med Vold og Vælde!

Vi staar i Stormen; os kan Ingen fælde!

Fru Halm og Guldstad kommer ind fra Højre i Baggrunden. Falk og Svanhild blir staaende ved Lysthuset.

GULDSTAD dæmpet

Se, Frue!

FRU HALM overrasket

Sammen!

GULDSTAD

Tvivler De endnu?

FRU HALM

Det var mærkværdigt!

GULDSTAD
Aa, jeg har nok mærket,
At han saa stillt har ruget over Værket.

FRU HALM hen for sig
Hvem skulde tænkt at Svanhild var saa slu?
(livligt, til Guldstad)
Men, nej, jeg kan ej tro –

GULDSTAD

Vel; det skal prøves.

FRU HALM

Nu strax paa Stedet?

GULDSTAD

Ja, og eftertrykkeligt.

FRU HALM rækker ham Haanden

Gud være med Dem!

GULDSTAD alvorlig
Takk, det kan behøves.
(kommer nedover)

FRU HALM ser sig tilbage idet hun gaar

Hvad Udfald Sagen faar, blir Barnet lykkeligt.

(gaar ind i Huset)

GULDSTAD nærmer sig til Falk

Det er vel knapt med Tiden?

FALK
Et Kvarter,
Saa gaar jeg.

GULDSTAD

Der behøves ikke mer.

SVANHILD vil fjerne sig

Farvel!

GULDSTAD

Nej bi!

SVANHILD

Skal jeg?

GULDSTAD

Til De har svaret.

Imellem os maa Alting være klaret; –

Vi Tre faar tale ud af Hjertet sammen.

FALK overrasket

Vi Tre?

GULDSTAD

Ja, Falk, – nu maa vi kaste Hammen.

FALK undertrykker et Smil

Til Tjeneste.

GULDSTAD
Saa hør. Det er omtrent
Et halvt Aars Tid vi har hinanden kjendt;
Vi kjækkled –

FALK

Ja.

GULDSTAD
Fast aldrig var vi enige;
Vi gav hinanden tidt det glatte Lag;
De stod som Høvding for en stortænkt Sag,
Jeg var kun en af Døgnbedriftens Menige.
Og endda var det som en Streng, der bandt
Imellem os, som tusind glemte Sager
Ifra min egen Ungdoms Tankelager,
De støved op og frem for Dagen fandt.
Ja ja, – De ser paa mig; men graasprængt Haar
Har ogsaa flommet frit og brunt en Vaar,
Og Panden, som Ens Dagliggjerning dynker
Med Trældomssved, bar ikke altid Rynker.
Dog nok om det; jeg er Forretningsmand –

FALK lett spottende

De er den sunde praktiske Forstand.

GULDSTAD

Og De er Haabets unge glade Sanger.

(træder mellem dem)

Se derfor, Falk og Svanhild, staar jeg her.

Nu maa vi tale; thi den Stund er nær,

Som bær i Skjoldet Lykke eller Anger.

FALK spændt

Saa tal!

GULDSTAD smilende
Jeg sagde Dem igaar, jeg grunded
Paa et Slags Digtning –

FALK

Paa en faktisk.

GULDSTAD nikker langsomt

Ja!

FALK

Og hvis man spør, hvor De tar Stoffet fra –?

GULDSTAD ser et Øjeblik paa Svanhild og vender sig atter mod Falk

Det er et fælles Stoff vi To har fundet.

SVANHILD

Nu maa jeg gaa.

GULDSTAD
Nej bliv og hør tilende.
En anden Kvinde bad jeg ej om Sligt;

Dem, Svanhild, har jeg lært tilbunds at kjende;

Til Snærperi er Deres Sind for rigt.
Jeg saa Dem voxe, saa Dem foldes ud;
De ejed Alt, hvad jeg hos Kvinden skatter; –
Men længe saa jeg kun i Dem en Datter, –
Nu spør jeg – vil De være mig en Brud?

Svanhild viger sky tilbage.

FALK griber ham ved Armen

Tal ikke mere!

GULDSTAD

Rolig; hun skal svare.

Spørg ogsaa De, – saa kan hun vælge frit.

FALK

Jeg – siger De!

GULDSTAD ser fast paa ham
Det gjælder at bevare
Tre Liv for Lykken, – ej allene mit.
Forstill Dem ej; det nytter Dem kun lidt;
Thi skjønt min Gjerning ligger i det Lave,
Saa fik jeg endda et Slags Klarsyns-Gave.
Ja, Falk, De elsker hende. Glad jeg saa
Den unge Kjærlighed i Blomst at staa;
Men denne Kjærlighed, den stærke, kjække,
Den er det, som kan hendes Lykke knække.

FALK farer op

Det tør De sige!

GULDSTAD rolig
Med Erfarings Rett.
Hvis nu De hende vandt –

FALK trodsende

Hvad saa?

GULDSTAD langsomt og med Eftertryk
Ja sætt
Hun turde Alt paa denne Grundvold bygge,
Og vove Alt paa dette ene Kort, –
Og Livets Storm saa fejed Grunden bort,
Og Blomsten falmed under Tidens Skygge?

FALK forglemmer sig og udbryder

Ugjørligt!

GULDSTAD ser betydningsfuldt paa ham
Hm, saa tænkte ogsaa jeg,
Da jeg var ung, som De. I gamle Dage
Jeg brandt for En; da delte sig vor Vej.
Igaar vi mødtes; – Intet er tilbage.

FALK

Igaar?

GULDSTAD smiler alvorligt

Igaar. De kjender Præstefruen –

FALK

Hvad? Det var hende, som –

GULDSTAD
Som tændte Luen.
For hende sørged jeg i mange Aar,
Og i dem alle stod hun for mit Minde,
Som den hun var, hin unge fagre Kvinde,
Dengang vi mødtes i den friske Vaar.
Nu tænder I den samme Daarskabsild,
Nu frister I det samme Vovespil, –
Se derfor er det at jeg siger: Varlig!

Stands lidt, og tænk jer om; – jer Leg er farlig!

FALK
Nej, jeg har sagt det hele Thevandslag
Min stærke Tro, som ingen Tvivl kan fælde –

GULDSTAD udfylder Meningen
At Kjærligheden efter frit Behag
Kan trodse Vane, Nød og Sorg og Ælde.
Naa, lad saa være; muligt er det sandt;
Men se nu Sagen fra en anden Kant.
Hvad Elskov er, ved Ingen at forklare;
Hvori den stikker, denne glade Tro,
At En blev skabt til saligt Liv i To –
Se, det kan ingen Mand paa Jord besvare.
Men Ægteskabet, det er noget Praktisk,
Og ligesaa Forlovelse, min Ven; –
Og lett det lar sig eftervise faktisk,
At En er skikket just for den og den.
Men Kjærligheden kaarer jo iblinde,
Den vælger ej en Hustru, men en Kvinde;
Og hvis nu denne Kvinde ej er skabt
Til Viv for Dem –?

FALK spændt

Nu?

GULDSTAD trækker paa Skuldrene
Saa er Sagen tabt.
En lykkelig Forlovelse betinges
Ej blot af Elskov, men af meget mer,
Familjelemmer, som man gjerne ser,
Af Sind, som under samme Hatt kan bringes.
Og Ægteskabet? Ja, det er et Hav
Af lutter Fordringer og lutter Krav,
Som lidet har med Elskov at bestille.
Her kræves Huslighed og Dyder milde,
Her kræves Kjøkkensands og andet Sligt,
Forsagelse og Agt for Bud og Pligt, –
Og Meget, som i Frøkenens Nærværelse
Ej gjøres kan til Gjenstand for Belærelse.

FALK

Og derfor –?

GULDSTAD
Lyd et Raad, saa godt, som Guld.
Brug lidt Erfaring; hør Dem om i Livet,
Hvor hvert Par Elskende tar Munden fuld,
Som hele Millionen dem var givet.
For Alteret skal de sporenstregs, de To;
De faar et Hjem og er i Lykkens Kridthus;
Saa gaar en Tid i Sejersrus og Tro;
Saa kommer der en Opgjørsdag; – jo, jo!
Da er det hele Bo et stort Fallithus!
Fallit er Ungdoms Blomst paa Konens Kind,
Fallit er Tankens Flor i hendes Indre;
Fallit er Sejrens Mod i Mandens Sind,
Fallit hver Glød, som fordum saaes at tindre;
Fallit, fallit er hele Boets Masse;
Og slige To gik dog i Livet ind
Som Elskovs Handelshus af første Klasse!

FALK i stærkt Udbrudd

Det er en Løgn!

GULDSTAD urokkelig
For nogle Timer siden
Var det dog Sandhed. Det var Deres Ord,
Da her De stod, som han i Brabantstriden,
Og sloges med det ganske Thevandsbord.
Da lød Benægtelsen fra alle Kanter,
Som nu fra Dem; og det er saare grejdt;
Vi finder Alle jo, det er lidt lejt
At høre Døden nævne, naar vi skranter.
Se Præsten, han, som komponerte, malte,
I Elskovsdagene, med Aand og Smag; –
Hvor kan De undres paa at Manden dalte,
Da han og hun kom under fælles Tag?
Hun var jo skabt for ham til Elskerinde, –
Til Viv for ham hun skabtes ingensinde.
Og saa Kopisten, som skrev gode Vers?
Da Fyren var i Herrens Navn forlovet,
Kom hele Rimeriet strax paatvers,
Og siden den Tid har hans Muse sovet
Ved Rokkeduren af en evig Jus.
Der ser I – –
(betragter Svanhild)
Fryser De?

SVANHILD sagte

Jeg fryser ikke.

FALK tvinger sig ind under en spøgende Tone
Og naar det aldrig ender med et Plus,
Men kun med Minus, – hvorfor vil De stikke
Den Kapital, De raader over, i
Sligt lidet fordelagtigt Lotteri?
Det lader næsten, som De har den Tro,
At De blev særlig skabt for Bankerotten?

GULDSTAD ser paa ham, smiler, og ryster paa Hovedet

Min kjække unge Falk, – gjem lidt paa Spotten. –

Paa to Slags Vis et Par kan sætte Bo.
Det grundes kan ved Illusjonskreditten,
Ved Langsigtsvexler paa en evig Rus, –
Paa Permanents af Aldren atten–nitten,
Og paa Umulighed af Gigt og Snus; –
Det grundes kan paa rosenrøde Kinder,
Paa klare Øjne og paa lange Haar,
Paa Trygghed for, at aldrig Sligt forsvinder,
Og at Parykkens Time aldrig slaar.
Det grundes kan paa stemningsfulde Tanker,
Paa Blomsterflor i Ørkenstøvet tørt,
Paa Hjerter, der, et Livsløb gjennem, banker,
Som da det første Ja blev sagt og hørt.
Hvad kaldes slig Trafik? De Navnet kjender; –
Det kaldes Humbug, – Humbug, kjære Venner!

FALK
Nu skjønner jeg, De er en farlig Frister, –
De, Velstandsmanden, kanske Millionær,
Mens Alt, hvad mit i denne Verden er,
Blev baaret bort af to Artillerister.

GULDSTAD skarpt

Hvad mener De med det?

FALK
Det ligger nær;
Thi den solide Grundvold, kan jeg tænke,
Er sagtens Mynt, – Mirakelmidlet Mynt,
Som laaner mangen middelaldersk Enke
Sankt Gjertruds Gyldenglorie til Pynt.

GULDSTAD
Aa nej, den er dog Noget, som er bedre.
Den er den stille, hjertevarme Strøm
Af venlig Agt, der kan sin Gjenstand hædre,
Saa fuldt, som Jublen i en Ørskedrøm.
Den er en Følelse af Pligtens Lykke,
Af Omsorgs Velbehag, af Hjemmets Fred,
Af Viljens Bøjning mod hinanden ned,
Af Vaagen for at ingen Sten skal trykke
Den Kaarnes Fod, hvor hun i Livet skred.
Den er den Mildhedshaand, som læger Saarene,
Den Mandekraft, som bær med villig Rygg,
Den Ligevægt, som rækker gjennem Aarene,
Den Arm, som støtter tro og løfter trygg. –
Det er det Indskudd, Svanhild, jeg kan byde
Til Deres Lykkes Byggning; svar mig nu.

(Svanhild gjør en stærk Anstrængelse for at tale; Guldstad løfter Haanden og hindrer hende)

Betænk Dem vel, at ej De skal fortryde!

Vælg mellem os med klar og sindig Hu.

FALK

Og hvoraf ved De –

GULDSTAD
At De elsker hende!
Det har jeg læst paa Deres Øjnes Bund.
Sig ogsaa hende det i denne Stund.
(trykker hans Haand)
Nu gaar jeg ind. Lad Legen faa en Ende.
Og tør De love mig med Haand og Mund,
At være hende slig en Ven i Livet,
Slig Stav paa Vejen, slig en Trøst i Nød,
Som jeg kan være det, –
(vender sig til Svanhild)
Nu godt, saa skriv et
Udslettningsmærke over det, jeg bød.
Da har jeg sejret, sejret i det Stille;
De vinder Lykken; det var det, jeg vilde.
(til Falk)
Og, det er sandt, – De talte før om Mynt;
Tro mig, den er lidt mer, end Flitterpynt.
Jeg staar allene, kjender ingen Kjære;
Alt det, som mit er, det skal Deres være;
De blir som Søn for mig, og hun min Datter.
De ved, ved Grændsen ejer jeg et Brug;
Did flytter jeg, De sætter Disk og Dug,
Og er saa Aaret omme, sees vi atter. –
Nu kjender De mig, Falk; gransk nu Dem selv,
Glem ej, at Farten nedad Livets Elv
Er ingen Leg, er ej at nyde, svælge; –
Og saa, i Herrens Navn, – saa faar I vælge!

(gaar ind i Huset. Ophold. Falk og Svanhild ser sky mod hinanden)

FALK

Du er saa bleg.

SVANHILD

Og Du saa stille.

FALK

Ja.

SVANHILD

Han var os værst.

FALK hen for sig

Han stjal mig Margen fra.

SVANHILD

Hvor haardt han slog.

FALK

Han vidste godt at ramme.

SVANHILD
Det var, som Alt gik under i det Samme.
(nærmere ved ham)
Hvor vi vare rige, rige i hinanden,
Da hele Verden havde os forladt,
Da vore Tanker steg, som Slag mod Stranden
Af Bølgebrydning i den stille Natt.
Da var der Sejersmod i vore Sjæle,
Og Lid paa evig Elskov mellem To; –
Han kom med Verdens Gaver, tog vor Tro,
Og planted Tvivl, – og saa forgik det Hele!

FALK med vild Heftighed
Riv det af Mindet ud! Alt, hvad han sagde,
Var sandt for Andre, men en Løgn for os!

SVANHILD ryster stille paa Hovedet
Den Aker, som et Tvivlens Haglslag lagde,
Kan aldrig svaje mer i Livsenstrods.

FALK med udbrydende Angst

Jo, vi To, Svanhild –!

SVANHILD
Slipp et Haab, som daarer;
Ifald Du Løgnen saaer, Du høster Taarer.
De Andre, siger Du? Og tror Du ej,
At Hver og En har tænkt, som Du og jeg,
At han var den, som turde trodse Lynet, –
Hvem ingen Storm til Jorden kunde slaa,
Hvem Taagebanken fjernt i Himmelsynet
Paa Uvejrsvinger aldrig kunde naa?

FALK
De Andre delte sig mod spredte Maal;
Jeg vil din Elskov kun, og den allene.
Se, de forskriger sig i Livets Skraal,
Jeg stillt skal støtte Dig med stærke Grene.

SVANHILD
Men dersom den alligevel gik under,
Den Kjærlighed, som skulde bære Alt, –
Har Du da det, som endda Lykken grunder?

FALK

Nej, med min Kjærlighed det Hele faldt.

SVANHILD
Og tør Du helligt love mig for Gud,
At aldrig den, lig visnet Blomst, skal hænge,
Men dufte, som idag, og holde ud
For hele Livet?

FALK efter et kort Ophold

Den vil holde længe.

SVANHILD smerteligt
O, «længe», «længe»; – usle Armodsord!
Hvad gjælder «længe» vel for Kjærligheden?
Det er dens Dødsdom, Meldugg over Sæden.
«Paa evigt Liv for Kjærlighed jeg tror» –
Den Sang skal altsaa tie, og isteden
Det lyde skal: Jeg elsked Dig ifjor!
(som løftet af en stærk Indskydelse)
Nej, saa skal ej vor Lykkes Dag gaa under,
Ej dø med Solgraad bag en Sky i Vest; –
Vor Sol skal slukkes, lig et Luftvidunder,
I Middagsstunden, der den glittrer bedst!

FALK forfærdet

Hvad vil Du, Svanhild!

SVANHILD
Vi er Børn af Vaaren;
Bag den skal ikke komme nogen Høst,
Da Sangerfuglen tier i dit Bryst
Og aldrig længes did, hvor den er baaren.
Bag den skal aldrig noget Vinterdække
Slaa Linet over alle Drømmes Lig; –
Vor Kjærlighed, den glade, sejerskjække,
Skal Sot ej tære paa, ej Ælde svække, –
Dø skal den, som den leved, ung og rig!

FALK i dyb Smerte

Og langt fra Dig – hvad blev mig der vel Livet!

SVANHILD

Hvad blev det nær mig – uden Kjærlighed?

FALK

Et Hjem!

SVANHILD
Hvor Lykkens Alf med Døden stred.
(med Styrke)
Til Viv for Dig blev Evnen ej mig givet,
Det ser jeg nu, det føler jeg og ved!
Jeg kunde Elskovs glade Leg Dig lære,
Men tør din Sjæl ej gjennem Alvor bære.
(nærmere og med stigende Ild)
Nu har vi jublet i en Vaardags Rus;
Nu ingen søvnig Døs paa Slappheds Puder!
Giv Alfen Vinger, lad for Sangens Sus
Ham gaa paa Flugt i Flok med unge Guder!
Og er den kantret end, vor Fremtids Baad, –
Et Brett er oven Vande, – jeg ved Raad;
Den kjække Svømmer rækker Paradiset!
Lad Lykken synke, gaa i Graven vaad;
Vor Kjærlighed skal dog, Gud være priset,
Naa sejersfrelst iland ifra Forliset!

FALK
O, jeg forstaar Dig! Men at skilles saa!
Just nu, den fagre Verden staar os aaben, –
Her, midt i Vaaren, under Himlen blaa,
Den samme Dag vor unge Pagt fik Daaben!

SVANHILD
Just derfor maa vi. Efter denne Stund
Vort Jubeltog gaar nedad Bakke kun!
Og ve, naar engang Regnskabsdagen kommer,
Og naar vi stædes for den store Dommer,
Og naar han kræver, som retfærdig Gud,
Den Skatt han laante os i Livsenshaven –
Da, Falk, et Svar, som sletted Naaden ud:
«Den har vi mistet undervejs til Graven!»

FALK i stærk Besluttning

Kast Ringen!

SVANHILD ildfuldt

Vil Du!

FALK

Kast den! Jeg forstaar Dig!

Ja, det er kun paa denne Vej, jeg naaer Dig!

Som Grav er Vej til Livets Morgenskjær,

Saa er og Elskov først til Livet viet,

Naar løst fra Længsler og fra vild Begjær

Den flyer til Mindets Aandehjem befriet!

Kast Ringen, Svanhild!

SVANHILD jublende

Jeg har løst min Pligt!

Nu har jeg fyldt din Sjæl med Lys og Digt!

Flyv frit! Nu har Du Dig til Sejer svunget, –

Nu har din Svanhild Svanesangen sunget!

(tar Ringen af og trykker et Kys paa den)

Til Verdens Fald imellem Havets Siv

Dukk ned, min Drøm, – Dig offrer jeg isteden!

(gaar et Par Skridt opover, kaster Ringen ud i Fjorden og nærmer sig Falk med et forklaret Udtrykk)

Nu har jeg mistet Dig for dette Liv, –

Men jeg har vundet Dig for Evigheden!

FALK stærk

Og nu til Dagens Gjerning hver for sig!

Paa Jorden krydses aldrig mer vor Vej.

Hver gaar til sit, hver strider uden Klage.

Vi smittet var af Tidens Feberdamp;

Vi vilde Sejrens Løn foruden Kamp,

Sabbatens Fred foruden Virkedage,

Skjønt Kravet er at kjæmpe og forsage.

SVANHILD

Men ikke sygt.

FALK
Nej, nej, – med Sundheds Mod.
Os truer ingen Flomm af Straffens Flod;
Det Minde, vi To har for Livet arvet,
Skal straale smukt fra mørke Skyer ud,

Og staa som fagrest Regnbue, syvfold farvet, –

Som Pagtens Tegn imellem os og Gud.

I Skjær af det Du gaar til stille Pligter –

SVANHILD

Og Du gaar opad mod dit Maal som Digter!

FALK
Som Digter; ja, thi det er hver den Mand,
I Skolestue, Thingsal eller Kirke,
Hver den, i Højheds som i Ringheds Stand,
Der øjner Idealet bag sit Virke.
Ja, opad gaar jeg; Flugtens Hest er sadlet;
Jeg ved, min Gjerning er for Livet adlet!
Og nu, Farvel!

SVANHILD

Farvel!

FALK favner hende

Et Kys!

SVANHILD

Det sidste!

(river sig løs)

Nu kan jeg glad for dette Liv Dig miste!

FALK
Om alle Lys i Verden slukkes ud, –
Lystanken lever dog; thi den er Gud.

SVANHILD fjerner sig mod Baggrunden
Farvel!
(gaar videre)

FALK
Farvel! – Jeg raaber glad endda –
(svinger Hatten)
Guds fagre Kjærlighed paa Jord, Hurra!

Døren aabnes. Falk gaar over mod Højre; de Unge blandt Gjæsterne kommer ud under Latter og Glæde.

DE UNGE PIGER

Til Dans i Haven!

EN ENKELT

Livet er at danse!

EN ANDEN

En Vaardags Blomsterdans med friske Kranse!

NOGLE

Ja, danse, danse!

ALLE

Ja, og aldrig standse!

Styver kommer med Straamand under Armen. Fru Straamand og Børnene følger efter.

STYVER

Ja Du og jeg er Venner fra idag.

STRAAMAND

Og jeg og Du vil slaa for fælles Sag.

STYVER

Naar begge Statens Magter slaar sig sammen –

STRAAMAND

Blir Resultatet Alles –

STYVER hurtigt

Tarv!

STRAAMAND

Og Gammen.

Fru Halm, Lind, Anna, Guldstad og Frøken Skjære, samt Resten af Gjæsterne kommer ud. Hele Familjens Øjne søger Falk og Svanhild. Almindelig Studsen, da man ser dem hver for sig.

FRØKEN SKJÆRE mellem Tanterne, slaar Hænderne sammen

Hvad? Sig mig om jeg drømmer eller vaager!

LIND som Intet har mærket

Jeg faar vel hilse paa min nye Svoger.

(han tilligemed flere af Gjæsterne nærmer sig Falk, men farer uvilkaarligt et Skridt tilbage ved at se paa ham, og udbryder)

Hvad er der hændt med Dig? Du har, som Janus,

To Ansigter!

FALK med et Smil

Jeg raaber, som Montanus,

Jorden er flak, Messieurs; – mig skuffed Øjet;

Flak, som en Brødlev, – er I nu fornøjet!

(gaar raskt ud til Højre)

FRØKEN SKJÆRE

En Kurv!

TANTERNE

En Kurv!

FRU HALM
Hys, lad det bli fortiet!
(gaar opover til Svanhild)

FRU STRAAMAND til Præsten

Tænk Dig, en Kurv!

STRAAMAND

Men er det muligt!

FRØKEN SKJÆRE

Ja!

DAMERNE fra Mund til Mund

En Kurv! En Kurv! En Kurv!

De samler sig i Klynge længere inde i Haven.

STYVER som forstenet

Hvad? Har han friet?

STRAAMAND

Ja tænk Dig, Du! Han lo af os, ha, ha, –

De ser maalløse paa hinanden.

ANNA til Lind

Naa, det var rigtig godt. Uf, han var fæl!

LIND omfavner og kysser hende

Hurra, nu er Du min i alle Dele!

De gaar opover i Haven.

GULDSTAD ser tilbage mod Svanhild
Her er nok Noget brustet i en Sjæl;
Men det, som endnu lever, vil jeg hele.

STRAAMAND faar Mælet igjen og omfavner Styver
Nu kan Du trøstig blive ved at være
Forlovet med din elskte Frøken Skjære!

STYVER
Og Du kan skue gladelig din Slægt
Forøget aarligaars med unge Straamænd!

STRAAMAND gnider sig fornøjet i Hænderne og ser ud efter Falk

Det var tilpass for ham, den frække Knægt; –

Saa skal de ha’e det, disse kloge Spaamænd!

De gaar opover i Samtale, idet Fru Halm nærmer sig med Svanhild.

FRU HALM dæmpet og ivrig

Og Intet binder Dig?

SVANHILD

Nej, Intet binder.

FRU HALM

Nu godt; saa kjender Du en Datters Pligt –

SVANHILD

Raad over mig.

FRU HALM
Takk, Barn.
(med et Tegn mod Guldstad)
Han er et rigt
Parti, og naar der Intet er til Hinder –

SVANHILD
Jo, Et forlanger jeg ved denne Pagt:
At flytte bort –

FRU HALM

Det er jo just hans Agt.

SVANHILD

Og Frist –

FRU HALM

Hvorlænge da? Husk, Lykken kalder.

SVANHILD smiler stille

Aa, ikke længe; blot til Løvet falder.

Hun gaar henimod Altanen; Fru Halm opsøger Guldstad.

STRAAMAND mellem Gjæsterne
Et, kjære Venner, har vi lært idag:
Om Tvivlsmaal tidt os haardelig belejrer,
Saa vinder over Slangen Sandheds Sag,
Og Kjærligheden sejrer.

GJÆSTERNE

Ja, den sejrer!

De omfavnes og kysses parvis. Udenfor tilvenstre høres Latter og Sang.

FRØKEN SKJÆRE

Hvad er nu det?

ANNA

Studenterne!

LIND

Kvartetten,

Som gaar tilfjelds, – og jeg, som rent har glemt

At sende Afbud –

Studenterne kommer ind fra Venstre og blir staaende ved Indgangen.

EN STUDENT til Lind

Her er vi paa Pletten!

FRU HALM

Saa det er Lind, De søger?

FRØKEN SKJÆRE
Det er slemt;
Han er forlovet nu –

EN TANTE
Saa De kan skjønne,
Han Intet har at gjøre i det Grønne.

STUDENTEN

Forlovet!

ALLE STUDENTERNE

Gratulerer!

LIND

Mange Takk.

STUDENTEN til Kammeraterne

Der ligger altsaa Sangerskuden bakk.

Hvad gjør vi nu? Vi mangler vor Tenor.

FALK der kommer fra Højre, sommerklædt, med STUDENTERHUE, Skræppe og Stav

Den synger jeg i Norges Ungdoms Kor!

STUDENTERNE

Du, Falk! Hurra!

FALK
Tilfjelds, i Guds Natur,
Som Bien jager fra sit Vinterbur!
Jeg har en dobbelt Sangbund i mit Bryst,
En Langelek med underspundne Strenge,
Med tvefold Klang, en høj for Livets Lyst,
Og en, som dirrer under, dybt og længe.
(til Enkelte mellem Studenterne)
Du har Paletten? – Du Papir til Noder?
Godt; sværm da, Biflok, i det grønne Løv,
Hjem bær vi engang Hjemmets Blomsterstøv
Til Kubens Dronning, til vor store Moder!

(henvendt til Selskabet, idet Studenterne gaar og Koret fra første Akt istemmes dæmpet udenfor)

Tilgiv mig Alt, det Større, som det Mindre.

Jeg Intet huske vil;

(sagte)

men Alt erindre.

STRAAMAND i overstadig Glæde
Pyt, nu er Lykkepotten atter hel!
Min Kone har et Haab, et sødt, forjættende –
(trækker ham hviskende tilside)
Nys hun betrode mig, den kjære Sjæl –
(uhørligt imellem)

Hvis Alt gaar godt … til Mikkelsdag … det Trettende!

STYVER med Frøken Skjære under Armen, vender sig til Falk, smiler hoverende og siger, idet han tyder mod Præsten

Jeg faar de hundred Daler, sætter Bo –

FRØKEN SKJÆRE nejer ironisk

Ved Juletider kaster jeg min Pigekjole.

ANNA ligesaa, idet hun tar Kjærestens Arm

Min Lind blir her, lar Troen være Tro –

LIND dølger sin Forlegenhed

Og søger Plads som Lærer paa en Pigeskole.

FRU HALM

Jeg øver Anna op i alskens Dueligheder –

GULDSTAD alvorlig
Jeg gaar til Arbejds med et bramfrit Digt –
Om En, som lever for en hellig Pligt.

FALK med et Smil ud over Mængden

Og jeg gaar opad – til en Fremtids Muligheder!

Farvel!
(dæmpet til Svanhild)
Gud signe Dig, min Livsvaars Viv; –

Hvor langt jeg gaar, skal dog min Gjerning naa Dig!

(svinger Huen og følger Studenterne)

SVANHILD ser en kort Stund efter ham og siger stille men stærk

Nu er jeg færdig med mit Friluftsliv;

Nu falder Løvet; – lad nu Verden faa mig.

I dette Øjeblik spilles op til Dans ved Pianoet, og Champagnen knalder i Baggrunden. Herrerne flyver om mellem hverandre med sine Damer under Armen; Guldstad nærmer sig Svanhild og bukker for hende; hun farer et Øjeblik sammen, men fatter sig og rækker ham Haanden. Fru Halm og den nærmeste Familje, som spændt har iagttaget Scenen, iler til og omringer dem under høj Glæde, der overdøves af Musikken og Munterheden blandt de Dansende længere inde i Haven.

Men langt oppe fra Landet, og klingende igjennem Dansemusikken, lyder kraftigt og kjækt:

KOR AF FALK OG STUDENTERNE
Og har jeg end sejlet min Skude paa Grund,
O, saa var det dog dejligt at fare!

DE FLESTE PAA SCENEN

Hurra!

Dans og Jubel; Tæppet falder.

Innledning til Kjærlighedens Komedie
ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Henrik Ibsen og Susanna Daae Thoresen giftet seg i Bergen sommeren 1858. Umiddelbart etter vielsen reiste de nygifte sjøveien til Kristiania, der de etablerte sitt første hjem. Deres eneste barn, sønnen Sigurd, ble født i desember 1859. Ibsen var på dette tidspunkt direktør for Kristiania Norske Theater. Hans stilling som teaterdirektør var ikke uten problemer, teaterets økonomi var meget vanskelig, og teatersjefens oppgaver stjal forfatterens tid. I tillegg til slike praktiske vanskeligheter tyder også mye på at Ibsen i årene rundt 1860 led av depresjon. Han fullførte ikke noe skuespill mellom Hærmændene paa Helgeland (1858) og Kjærlighedens Komedie (1862). Det eneste han skrev, var en rekke leilighetsdikt, et skuespillutkast på prosa ( Svanhild), et diktutkast ( «En Livsvaar») og to større, fortellende dikt ( «Paa Vidderne» og «Terje Vigen»). Det siste av disse diktene ble til etter at Ibsen hadde gjennomlevd de kanskje mest krisepregede år av sitt liv. Tematikken i «Terje Vigen» kan tyde på at han var på vei tilbake mot bedre helse og større arbeidslyst. Det har vært pekt på at fra 1862 var Ibsens personlige og kunstneriske krise overvunnet (Haakonsen 1981, 75). Samme år fulgte så Kjærlighedens Komedie.

Høsten 1858 arbeidet den nygifte Ibsen med et dikt som tilsynelatende er fylt av livslyst og overskudd. Teksten ble aldri fullført, og den bevarte versjonen har en gåtefull slutt. Diktutkastet bærer tittelen «En Livsvaar» og preges innledningsvis av en lykkelig, nærmest overmodig stemning:

Mit Sind er som Snekken med Seil i Top,
Jeg er ungdomsvælig og fri;
Nu gaar jeg min Bane mod Høiden op,
Jeg stævner jer alle forbi!

Overbord med Fornuftens Baglast kun!

Sæt til saa den sidste Klud!

Kanhænde jeg seiler min Skude paa Grund;

Men jeg seiler jer agterud!

Men i diktets tredje avdeling endres versemålet, og teksten ender i noen påfallende verslinjer:

See, som tusind Seiersfaner
I et Havbliks Ro
Staa de unge smekre Graner
Over Hei og Mo.

Under dem gaar Veien fremad,
Ligegodt hvorhen –
Ligegodt, naar kun ei hjemad –

(NBO Ms.4° 928)

Der ender teksten. Ibsen-biografene har spekulert på om den har direkte forbindelse med Ibsens ekteskap og hans forhold til hustruen Susanna. Det samme gjelder hans senere dikt «Paa Vidderne» (skrevet mot slutten av 1859 og trykt i Illustreret Nyhedsblads nyttårsgave for 1860). Begge tekstene beskriver en ferd bort fra hjemmet og fra mennesker som står en nær. «Paa Vidderne» forteller om en ung jeger som forlater sin mor og sin kjæreste for å tilbringe tiden oppe på høyfjellet. Herfra kan han se helt til bygds, der han blir vitne til at moren omkommer i husbrann, og til at hans tidligere kjæreste rir til kirke for å gifte seg med en annen mann. Disse opplevelsene ser ikke ut til å gjøre noe inntrykk på ham. Oppe på fjellet har han i stedet fått selskap av en fremmed skytter som hvisker ham noen «visdomsord» i øret – ord som han gjør til sine egne. De uttrykker en kynisk livsholdning, der det vi regner som normale menneskelige følelser (kjærlighet, trofasthet), holdes på avstand, til fordel for en estetisk betraktningsmåte uten følelsesmessige implikasjoner. Av denne grunn har «Paa Vidderne» vært sett i sammenheng med Byrons diktning om kjærlighet og ekteskap. Daniel Haakonsen har pekt på at det kan ligge impulser fra Don Juan til grunn for Ibsens dikt, og viser blant annet til at Ibsen også kan ha kjent Theodor Hagbergs fremstilling av Don Juan i Nordisk Universitetstidsskrift 1860: «Byron var usikker på om han ville la Don Juan ende i helvete eller som ektemann, forteller Hagberg – som forøvrig ser uante dybder i verkets satire» (Haakonsen 1981, 74). Haakonsen har videre fremhevet at de avsluttende versene i «En Livsvaar» minner om Childe Harolds avskjedssang i første canto av dette diktet (Haakonsen 1967, 105). Også Kristian Smidt har poengtert en sannsynlig Byron-innflytelse hos Ibsen og viser blant annet til at Ibsen i 1853 lånte Childe Harold I, Mazeppa og Don Juan II fra Universitetsbiblioteket (2004, 31):

Whether he had read more of Byron in the interval between The Vikings and Love’s Comedy is hard to say, but several poems written in those years show traces of Byron’s enduring influence. […] There is a decidedly Byronic flavour in Love’s Comedy, both in its basic ideas and in its comic manner, and even in its versification. […] The hero of Ibsen’s comedy, Falk, is a Byronic figure (Smidt 2004, 38, 40).

Skytteren i «Paa Vidderne» lærer den unge mannen å distansere seg fra all menneskelig avhengighet ved å holde sin krummede hånd for øynene i en betrakterholdning «til Vinding for Perspektivet», og hele diktrekken avsluttes med de i ettertid så velkjente ord:

Mit Lavlandsliv har jeg levet ud;
heroppe paa Vidden er Frihed og Gud,
dernede famler de andre.

(Ibsen 1859b)

Forskjellene mellom holdningen i dette diktet fra 1859 og det senere «Terje Vigen» (skrevet mot slutten av 1860, jf. Halvorsen 1901, og trykt i Illustreret Nyhedsblads nyttårsgave 23/2 1862) er så store at man kunne fristes til å tro at de to tekstene ikke hadde samme forfatter. Det er holdningen i «En Livsvaar» og «Paa Vidderne» som klarest peker frem mot Kjærlighedens Komedie. Men også etikken, forsonligheten og familiekjærligheten i «Terje Vigen» er kraftfullt til stede i stykket, representert ved skikkelser som Straamand og Guldstad.

Det er velkjent at Ibsen senere utpekte hustruen Susanna som modell for stykkets hovedperson Svanhild. I brev til Peter Hansen 28. oktober 1870 skriver han:

«Hærmændene på Helgeland» skrev jeg som forlovet. Til «Hjørdis» har jeg benyttet samme model, som senere til «Svanhild» i «Kærlighedens Komedie». Først da jeg var bleven gift fik mit liv et vægtigere indhold. Den første frugt heraf var et længere digt «På vidderne». Den frigørelsestrang, som går gennem dette digt fik imidlertid ikke hele sit udtryk forinden i «Kærlighedens Komedie».

Men fru Ibsen var neppe hovedpersonens eneste modell. Allerede i forarbeidet til stykket, prosautkastet Svanhild, henspiller Ibsen direkte på Svanhild-skikkelsen i den fellesgermanske heltediktningen som et forbilde for den kvinnelige hovedpersonen (jf. innledningen til Svanhild, under Bakgrunn). Utformingen av det senere skuespillet Kjærlighedens Komedie forsterker dette trekket ved Svanhild. Hun er den høyreiste, stolte kvinnen som ikke lar seg kue, men som likevel må unngjelde for «slektens» misgrep – i skuespillet velger hun å oppgi sin kjærlighet fordi den ikke kan utfoldes fritt og vedlikeholdes livet ut i rammene av det samfunn (den «slekt») hun lever i.

Men det er ikke bare helte- og sagadiktningen som klinger med som resonansbunn i Kjærlighedens Komedie. Kjærlighet, forlovelser og ekteskap var et aktuelt litterært emne i årene før Ibsen skrev stykket. Den anonymt utgitte romanen Amtmandens Døttre (1854–55) skildrer embetsmannsfamilien Ramm og deres tre døtre. Den eldste av søstrene blir gift med en lite tiltalende mann som hun forakter, den andre lever i en tilstand av falsk romantikk, illusjon og føleri, og dyrker sin forelskelse i en stiv og pedantisk kapellan. Den tredje datteren, Sophie, er bokens hovedperson. Hun og familiens huslærer, Georg Cold, elsker hverandre, men da han får en kynisk venn på besøk, våger han ikke å røpe overfor ham sine dypeste følelser. Sophie kommer til å overhøre en samtale mellom de to og tror at Cold snakker sant når han fornekter sine følelser for henne. Når han senere prøver å oppklare misforståelsen, er hun uimottagelig for hans tilnærmelser. Sophie aksepterer deretter et ekteskapstilbud fra en edel og meget velstående prest og enkemann, pastor Rein. Hun slår seg til ro med oppgavene som hustru, stemor og prestefrue, med plikter også overfor mannens sognebarn, og romanen ender med å fremstille dette som et fullverdig innhold i hennes fremtidige liv.

Romanen var skrevet av Camilla Collett, og forfatterens identitet ble snart kjent. Boken vakte oppsikt ved sin radikale tendens. Riktignok stiller den ikke krav om samme sosiale rettigheter for kvinner og menn, derfor er den ingen kvinnesaksroman i moderne forstand. Hos Collett er hovedpoenget at det kvinnelige følelsesliv henger nært sammen med kvinnens rett til selv å velge sin livsledsager. Forfatterens overordnede krav er at kvinnene må få mulighet til å leve i sannhet – i pakt med sin egentlige (kvinnelige) natur. Den konvensjonelle amtmannsfruen ( «Amtmandinden») i romanen representerer alt som hindrer dette: Hun forventer og krever av sine døtre at de skal giftes for å oppfylle de sosiale forventninger om gode borgerlige ekteskap, som var ansett som livets mål for embetsmannsstandens døtre.

Men budskapet i boken er tvetydig. Også andre av romanens kvinner gir nemlig uttrykk for en tenkemåte beslektet med amtmannsfruens. Det gjelder blant andre Colds platoniske venninne, Margrethe. Tekstpartiet «Uddrag af Margrethes Blade» har form av dagboksrefleksjoner over kjærlighet og kvinnelighet. Margrethe, som er blitt syk fordi hun er sviktet av den mannen hun elsker, mener at hverken mannen eller kvinnen egentlig er skikket til å velge sin livsledsager – mannen fordi han lar seg styre for sterkt av sin sanselighet, kvinnen fordi hennes fornuft er mangelfullt utviklet (på grunn av samfunnsforholdene). I en slik situasjon, der den kvinnelige kjærlighet på grunn av sosiale hindre ikke tillates å utfolde seg fritt og i samsvar med den kvinnelige fornuft, skriver Margrethe: «De saakaldte ‹stiftede Partier› indeholde ofte en større Betryggelse for den gjensidige Lykke end man troer. Man skal ikke foragte dem» (Collett 1854–55, b. 1, 155). Et tilsvarende syn uttrykkes av Sophies eldre søster Louise, som har levd mange år i et dypt ulykkelig ekteskap med en slubbert av en mann: «Vor Lykke er den, at den Mand, som begjærer os, ikke mishager os for meget, at han er brav, ganske simpel skikkelig, hører Du, og at han kan beskytte os mod Mangel.» I siste omgang blir en slik resignasjon også styrende for bokens hovedperson, attenåringen Sophie. Hun velger å gifte seg med den snart femtiårige pastor Rein, selv om hennes

«Følelse modsætter sig det» (1854–55, b. 2, 217–19).

Pastor Rein har ikke skjøvet på for å få Sophie, han har overlatt valget ene og alene til henne. I romanteksten fremstilles han som meget sympatisk og svært velhavende, med et innbringende embete og med mølle- og verksdrift i prestegårdens omegn. I ham får hun en rettenkende, god og omsorgsfull ektefelle som samtidig kan trygge hennes materielle eksistens bedre enn noen annen. Dette blir avgjørende for at hun velger å glemme sin kjærlighet til Cold og beslutter å gifte seg med Rein. Ikke engang da Cold dagen før bryllupet gjør et siste forsøk på å få henne til å ombestemme seg, endrer hun syn:

Ikke letsindig, men med sin Sjels hele dybe Alvor, efterat hun lykkelig og vel havde vænnet sit Hjerte af – maaske som den sidste Act af dette Selvdødelsens Værk, – havde hun grebet og sat sig ind i sin nye Tilværelse. Hun havde selv rakt den Mand hun skulde tilhøre, Haanden over den frivillige Kløvt, han havde lagt mellem dem. Ligesaa tillidsfuldt som dette var givet, saa tillidsfuldt, saa taknemeligt var det blevet modtaget (Collett 1854–55, b. 2, 290–91).

Ibsens venn Paul Botten-Hansen betraktet boken som en tendensroman, men i sin anmeldelse av den i Illustreret Nyhedsblad 30. juni 1855 mente han at tendensen ble svekket ved at katastrofen ble utløst av en ren misforståelse (da Sophie overhørte samtalen mellom Cold og hans venn). Bokens hovedidé så Botten-Hansen som kvinnens trang til å ofre seg, noe han satte i sammenheng med hennes manglende mot til å leve ugift og hennes trang til å bli gift. Botten-Hansen mente at offertanken virket med et fatums makt i fiksjonen:

Opofrelsen er saa langt fra at vidne om nogen naturlig Forsagelse af Verden, at den snarere viser netop det Modsatte. Den Idee […] hvorfor samtlige Bogens kvindelige Figurer opofre sig, er simpelthen den, at blive gift. De kaste sig forsætlig i Armene paa Mænd, som de ikke kunne elske […]. Er da Ægteskabet den eneste Indgang til Forsagelsens Skole, og kan man kun indvies til denne ved Bryllups- og Barselsgilder? Bogen svarer i Erfaringens Navn Ja. Men vi sige: her maa den raadspurgte Erfaring være vel bitter. […] Den lader Ægteskabet være Samfundslivets hærjende Demon, over hvis Tilbederes Læber et: «Man er lykkelig» stødes frem som fra en Afgrund af Jammer og Sønderknuselse (Botten-Hansen 1855).

Beskrivelsen av kjærlighetsparet i Colletts roman kan imidlertid også sees i et annet perspektiv, nemlig mer i pakt med den nylig tilbakelagte romantikkens idealistiske kjærlighetsoppfatning. Kanskje er det en slik idealistisk (evig, religiøst begrunnet) kjærlighet Ibsen har i tankene når han i forordet til annen utgave av teksten skiller mellom de prosaiske «Kjærlighederne og Ægteskaberne» (HIS 4, ) og de mer ubestemte (ideelle?) tilstander kjærlighet og ekteskap.

Liv Bliksrud har sammenlignet forholdet mellom Cold og Sophie med den grunnleggende myten i Frederik Paludan-Müllers versdrama Amor og Psyche (1833), en bok Sophie låner av sin elskede Georg. Vi vet at Ibsen kjente dette verket, jf. hans omtale av det i artikkelen «Professor Welhaven om Paludan-Müllers mythologiske Digte» i « Manden»/ Andhrimner 23. mars 1851. I sitt versdrama skildrer Paludan-Müller en rent sjelelig eller platonisk kjærlighet som lutres gjennom lidelse, men som det er umulig å realisere i trivialitetenes verden. Kjærligheten i Amor og Psyche kan først fullbyrdes «når den er blitt til ren ‹sjel›: bilde, idé, erindring – omtrent som i Welhavens erindrende kjærlighetsdiktning» (Bliksrud 1993, 79–80). Kjærligheten seirer altså ved å bli eviggjort ved gudenes hjelp, mens den i Colletts roman må gi tapt overfor virkeligheten og tilfeldighetens spill, gjennom en form for tragisk ironi (1993, 88).

Forskjellen er interessant og viser at det i løpet av de godt og vel tyve år mellom Paludan-Müllers og Colletts verk er skjedd en dreining i retning av et mer realistisk syn på kjærligheten og dens vilkår. Romantikkens idealisme levde nok i en viss forstand videre, men etter hvert ble den kombinert med en ny forståelse av at kjærligheten også hørte det jordiske liv til – med de problemer som dermed meldte seg.

Sannhets- og individualitetskravet i Colletts roman, der både følelser og fornuft ble sett som viktige deler av (den kvinnelige) personligheten, var tydelig inspirert av Søren Kierkegaards forfatterskap. En rekke steder i hans verker skildres forelskelse, forførelse, forlovelse og ekteskap. Gjennom en serie fiktive forfattere beskrives ulike former for kjærlighet – den kan være romantisk, sanselig og flyktig, eller den kan være en etisk og religiøs kraft og ha en guddommelig eller religiøs dimensjon. Det forhindrer ikke at den også må gjennomleves og utfoldes i menneskenes jordiske liv – med de forpliktelser og gleder dette medfører.

Det pseudonyme verket Enten – Eller (1843) gir forelskelse og kjærlighet en sentral rolle i karakteriseringen av ulike eksistensielle posisjoner eller stadier. Første del av verket beskriver ulike personer med en estetisk, uforpliktende livsholdning, mens annen del består av assessor Wilhelms utredning om en etisk eksistensform der kjærlighet og ekteskap er sentrale prøvestener. I avsnittet

«Vexel-Driften : Forsøg til en social Klogskabslære» i verkets første del taler forfatteren om erotikkens poetiske uendelighet,
der ligesaa godt kan begrændses i een Time som i en Maaned. Naar to Mennesker forelske sig i hinanden, og ahne, at de ere bestemte for hinanden, da gjelder det om at have Mod til at bryde af; thi ved at vedblive er kun Alt at tabe, Intet at vinde. Det synes et Paradox og er det ogsaa for Følelsen, ikke for Forstanden (Kierkegaard 1997, b. 2, 286).

«Forførerens Dagbog» fremstiller Johannes Forførerens spill med Cordelia. Johannes sørger for vekselvis å tiltrekke og frastøte henne, som middel til å bryte ned hennes motstand. Hans hensikt er ikke å forlove eller gifte seg:

Det Forbandede med en Forlovelse bliver altid det Ethiske i den. Det Ethiske er ligesaa kjedsommeligt i Videnskaben som i Livet. […] Det er mig slet ikke om at gjøre i udvortes Forstand at besidde Pigen, men kunstnerisk at nyde hende. […] Af alle latterlige Ting er dog en Forlovelse den allerlatterligste. Ægteskabet er der dog Mening i, om end denne Mening er mig ubeqvem (Kierkegaard 1997, b. 1, 356, 360, 364).

Når han likevel til slutt forlover seg med Cordelia, er det for å kunne forføre og deretter forlate henne. Et viktig virkemiddel i hans forførelsesstrategier er det å utsette Cordelia for tross, spott og ironi – og hun reagerer, slik han hadde planlagt, med en økt stolthet og selvfølelse som får henne selv til å ønske forlovelsens utvendige sosiale bånd opphevet, og erstattet av en reell erotisk forening i full frihet. Som forføreren uttrykker det: «thi fri skal hun være, kun i Frihed er Kjærlighed, kun i Frihed er Tidsfordriv og evig Moro» (1997, b. 2, 349).

I likhet med Amtmandens Døttre fremstiller også «Forførerens Dagbog» de utvendige, sosiale skikker knyttet til forlovelse og giftermål med skarp ironi. For å gi Cordelia avsky for de konvensjonelle forlovelser bringer Johannes Forføreren henne med seg til sin onkels hus, der de møter andre forlovede par:

naar jeg ønsker at bibringe en ung Pige Afsmag for at være forlovet, saa behøver jeg blot at introducere hende her. […] Naar vi ere samlede en masse, troer jeg, vi stille ti Par, foruden de annecterede Batailloner, der til de store Høitider komme til Hovedstaden. Vi Forlovede kunne da ret nyde Forlovelsens Glæder […] disse forelskede Haandgribeligheder, disse forliebte Haandverksfolks Kloderagtigheder. I eet væk, den ganske Aften durch, hører man en Lyd, som om Een gik omkring med en Fluesmække – det er de Elskendes Kys (Kierkegaard 1997, b. 2, 368).

I «B.’s Papirer» i Enten – Eller : anden Del gis det et alternativt bilde av kjærlighet og ekteskap. Kjærligheten kan romme en evig dimensjon allerede i det jordiske liv, men dette krever en annen holdning til den enn den estetiske forførerholdningen. Ekteskapet er en arena hvor kjærligheten i det jordiske liv kan utfolde seg historisk og i et forpliktende, etisk-religiøst perspektiv, i motsetning til den forførerposisjonen som innebærer å leve i øyeblikket, uten noen forpliktende kontinuitet. Men slik blir mennesket en fremmed i tilværelsen – i motsetning til det å tilhøre «Familielivet i sin Skjønhed, grundet paa et dybt og inderligt Samfund […] det ene Forhold sindrigt slynget ind i det Andet» (1997, b. 3, 88). Den romantiske kjærlighetens «evighet» er nemlig illusorisk, den er henvist til øyeblikket og det abstrakte og kan ikke få noen historie, mens «Den egteskabelige Kjærlighed begynder med Besiddelsen, og faaer indre Historie. […] Ægtemanden har som en sand Seierherre ikke dræbt Tiden, men frelst og bevaret den i Evigheden» (1997, b. 3, 136–37).

Kierkegaards Stadier paa Livets Vej (1845) er utgitt av pseudonymet Hilarius Bogbinder og består av flere skrifter som på merkelig vis er kommet utgiveren i hende. Det første store avsnitt i boken, «In vino veritas», skildrer et symposium der flere av personene fra Enten – Eller deltar. Hver av dem holder en tale om kvinnen. Constantin Constantius’ refleksjoner over forholdet mellom mannen og hans elskede forutsetter – på samme måte som i «Forførerens Dagbog» – en paradoksal motsetning mellom den ideelle kjærlighet og fullbyrdelsen av den i form av forlovelse og ekteskap:

Der er mangen Mand bleven Geni ved en Pige, mangen Mand bleven Helt ved en Pige, mangen Mand bleven Digter ved en Pige, mangen Mand bleven Helgen ved en Pige; – men han blev ikke Geni ved den Pige, han fik; thi med hende blev han kun Etatsraad; han blev ikke Helt ved den Pige, han fik, thi ved hende blev han kun General; han blev ikke Digter ved den Pige, han fik, thi ved hende blev han kun Fader; han blev ikke Helgen ved den Pige, han fik, thi han fik slet ingen og vilde kun have en eneste, som han ikke fik, ligesom Enhver af de Andre blev Geni, blev Helt, blev Digter ved den Piges Hjælp, de ikke fik (Kierkegaard 1997, b. 6, 60).

Motsetningen til et slikt syn følger i assessor Wilhelms avsnitt, «Adskilligt om Ægteskabet mod Indsigelser», der han argumenterer for ekteskapets berettigelse og ser det som et forhold hvor tilværelsens alvor kan virkeliggjøres gjennom en enhet av idealitet og realitet. I tredje del av Stadier paa Livets Vej, «‹Skyldig› – ‹Ikke-Skyldig?› : en Lidelseshistorie : psychologisk Experiment af Frater Taciturnus» , beskrives den unge mannen Quidams refleksjoner over sine motiver for å ha brutt forlovelsen med sin elskede.

Gjentagelsen (1843) er en filosofisk undersøkelse av forholdet mellom filosofiske kategorier som erindring og gjentagelse. Verkets pseudonyme forfatter er Constantin Constantius, også kjent som en av symposiedeltagerne i Stadier paa Livets Vej. Han vil undersøke om en gjentagelse er mulig, det vil si om det er mulig stadig på ny å virkeliggjøre idealet i tilværelsen, i motsetning til det å leve i erindring om et uoppnåelig ideal som aldri kan virkeliggjøres. Mens den greske holdning innebærer at livet leves i form av erindring om de evige ideer, er gjentagelsen for Constantius/Kierkegaard en kristen kategori som innebærer at idealiteten finnes midt i verden, og at den stadig må gjenfinnes og realiseres for at virkeligheten skal bekrefte den. Gjentagelsen rommer samtidig forestillingen om at kjærligheten ikke finner sitt sanne uttrykk i ekteskapet, men i forsakelsen av ekteskapet og i erindringen om forholdet. Kierkegaards pseudonyme forfatter skildrer en ung mann som bryter med sin elskede for å bevare bildet av henne og sine følelser for henne uplettet gjennom en erindringens gjentagelse. Derved vinner han og kan realisere seg selv som dikter og idéforkjemper.

I tiden forut for Kjærlighedens Komedie ble altså kjærligheten et problem, på en helt annen måte enn den hadde vært for de romantiske dikterne. Kierkegaard avskriver den romantiske, erotiske og «tidløse» kjærlighetsopplevelsen som en illusjon og legger i stedet vekt på det lykkelige (og jordiske) kjærlighetsekteskapets idealitet gjennom dets utfoldelse i historien. Gjennom en slik eksistensiell hengivelse og trofasthet overfor en grunnleggende menneskelig følelse får kjærligheten også en religiøs dimensjon. Den jordiske realiseringen av kjærligheten kan imidlertid av sosiale eller andre årsaker være uoppnåelig. Da kan det være en akseptabel løsning å ofre den til fordel for fornuftsekteskapet (jf. f.eks. i Amtmandens Døttre).

Også hos tidens dramatikere var fornuftsekteskapet et velkjent motiv, men den romantiske kjærlighetsoppfatningen stod fortsatt så sterkt at mange hadde problemer med å akseptere en slik moral. Den innflytelsesrike danske kritikeren Johan Ludvig Heiberg konstaterer i artikkelen «Scribe som Moralist» at nyere forfattere gjerne utmaler kjærligheten med glødende farver, men de lar den komme til kort i forhold til plikt (f.eks. ved å imøtekomme foreldres krav om hvem den unge skal gifte seg med). I mange av Eugène Scribes beste stykker, særlig i hans såkalte comédie-vaudevilles,
der skulde være Malerier af den nuværende Tidsalder og de nyere Interesser, fordunkles Skjønheden ved denne fatale Modsætning af Pligt og Kjærlighed. […] En streng Dommer kunde gjerne kalde disse Stykker umoralske (tiltrods for deres dramatiske Fortrin) (Heiberg 1861–62, b. 5, 140).

Den romantiske kjærlighetsoppfatningen stod med andre ord fortsatt sterkt. Også representanter for den yngre generasjon kritiserte Scribe for hans fornuftstørre moralisme. Ifølge P.L. Møller forkynner Scribes skuespill Fornuftgiftermaalet at «Kjærlighed som Motiv til Ægteskab aldeles ikke taaler Sammenligning med Fornuft og Beundring af ædel Daad» (Møller 1858, 95). Møller nevner en rekke Scribe-stykker (bl.a. Den første Kjærlighed, Formynder og Myndling, Fornuftgiftermaalet, Quækeren og Dandserinden, En Hytte og hans Hjerte!, For evig! eller Medicin mod en Elskovsruus og Enten elskes eller døe) og mener at «I en vis Forstand kunne i Grunden alle disse Stykker kaldes ‹Fornuftgiftermaal› eller Giftermaal af Taknemlighed og Beundring» (1858, 82). Når Scribe skildrer kjærligheten, gir han nemlig uttrykk for den «Fixidee, at enhver ungdommelig Tilbøielighed blot egner sig til at gjøres latterlig og stedse bør vige Pladsen for prosaisk Beregning» (1858, 87).

Møller stiller seg kritisk til denne moralen, som han kaller uskjønn og upoetisk. I stedet for å opphøye den til prinsipp burde den «kun anvendes med stor Sparsomhed og endog rettest som Gjenstand for Satiren» (1858, 107).

DRAMAFORM

I løpet av 1850-årene kan det se ut til at den unge Ibsen eksperimenterte mer eller mindre systematisk med dramaformen (jf. innledningene til HIS 1k, 2k og 3k). Han skrev både tragedier og lystspill, både vers- og prosadramatikk. Også Kjærlighedens Komedie kan i en viss forstand betraktes som et eksperiment – det skjer i tidens stil, med et versdrama formet som en kombinasjon av vaudeville og tidens borgerlige lystspill, men med en slutt som problematiserer en slik genreplassering.

Repertoaret ved danske og norske teatre var på denne tid preget av importerte skuespill, ikke minst fra Frankrike. Særlig Eugène Scribe hadde skrevet mange intrigedramaer, som dannet forbilde for en rekke etterfølgere. Scribes tidligste verker var korte, satiriske vaudeviller. Etter hvert utviklet han en mer seriøs dramaform med omhyggelig uttenkt intrige, der komposisjonen bestod i et strengt logisk forløp av årsak–virkning. En tilsynelatende enkel situasjon rommet en komplikasjon som førte til forvekslinger, misforståelser, stigende spenningskurve og overraskende utgang. Konfliktene lot seg løse rent rasjonelt, ingen overnaturlige eller metafysiske krefter var medvirkende, og utgangspunktet var helst dagsaktuelle forhold. Stykkene hadde ofte lystspillkarakter, der emner fra borgerskapets dagligliv ble fremstilt i pakt med den franske middelklassens forestillinger og verdier. Konfliktene kunne blant annet dreie seg om klassemotsetninger, forlovelser og ekteskap, penger og forskjeller i moralske oppfatninger.

Selv om Scribe var populær som få andre dramatikere, var samtidens vurderinger av hans forfatterskap sammensatte (jf. Bakgrunn ovenfor). Kritikeren P.L. Møller hevder for eksempel at når Scribe gjør fabrikkeiere, notarer, grosserere og andre borgermenn til dydshelter i stykkene sine, skjer det på bakgrunn av en overfladisk, utvendig moral (Møller 1858, 107).

Scribe hadde likevel en sterk posisjon på norske scener i 1850-årene, og innflytelsen fra hans intrigemodeller var merkbar også hos danske og norske forfattere. Under Ibsens tid ved Det norske Theater i Bergen (1851–57) oppførte teateret 21 stykker av Scribe eller hans forfatterkollektiv (jf. Gatland 2000). En rekke andre franske lystspilldiktere var også representert, sammen med danske vaudeville- og lystspillforfattere som Johan Ludvig og Johanne Luise Heiberg, Erik Bøgh, Jens Christian Hostrup og Henrik Hertz. Men den eldre komedie var fortsatt levende, idet en rekke av Holbergs komedier også ble oppført. Mot slutten av 1850-årene var ikke bildet stort annerledes ved de to teatrene i Kristiania.

Tidens stil var altså «lett» – lystspillene dominerte, ofte i form av musikkteater (vaudeviller og syngespill). J.L. Heiberg, som etter egen oppfatning var den som hadde innført vaudevillediktningen til Danmark, var en flittig forfatter av slike stykker, samtidig som han opphøyet seg selv til genrens teoretiker. I sitt forsvarsskrift for den nye genren skriver han: «Til at […] forberede Muligheden af et nyt nationalt Lystspil kan der ikke vel udfindes noget beqvemmere Middel end Vaudevillen» (Heiberg 1861–62, b. 6, 69–70), som ifølge Heiberg kjennetegnes ved en kombinasjon av moralsk tendens, lokalkoloritt og samtidssatire. Heiberg legger til at hans egne vaudeviller har banet veien for tilsvarende verker av forfattere som Hertz og Overskou (1861–62, b. 6, 72).

De gamle grensene mellom tragedie- og komediegenren var på denne tid i ferd med å oppløses. P.L. Møller oppfattet det moderne lystspillet som en videreføring og modifisering av Diderots borgerlige, rørende drama. Derved er det oppstått «en ny dramatisk Digtart […] mellem den gamle Komedie og Tragedie […] Forløberen for det i vore Dage bekjendte, nyere franske Lystspil» (Møller 1858, 56).

Også Heiberg benyttet begrepene komisk og komedie med en annen og videre betydning enn de hadde på Holbergs tid. I artikkelen «Svar paa Oehlenschlägers Skrift» skriver han:

Ligesom det Tragiske gaaer over i det Comiske, saa gaaer ogsaa Tragedien over til

Comedie, og denne er selv Eenheden af det umiddelbare Drama og Tragedien. Men i denne Betydning er Ordet Comedie af stort Omfang, og indbefatter ikke blot de comiske Skuespil, men ogsaa den nyere Tragedie eller Sørgespillet, saavelsom de musikalske Dramer, nemlig Operaer, Syngestykker o. s. v. (Heiberg 1861–62, b. 3, 243).

Komedien kan også innbefatte det som ikke er komisk, og dersom den forlater sitt umiddelbare stadium, kan den «igjen udvikle det Tragiske, kun i en anden Form», men derved forlater den det virkelige og vender tilbake til poesiens lyriske begynnelse (1861–62, b. 3, 243, 245–46).

Vaudevillen var en dannet komedieform og et vesentlig innslag i den nye lystspilltradisjonen. Den kan karakteriseres som en kort, satirisk komedie (oftest i én akt) med innlagte rimede sanger (kupletter) og musikalske mellomspill. Melodiene var gjerne kjent på forhånd, i motsetning til den nykomponerte musikken til sagaspill eller syngestykker (jf. HIS 2k, 20–21). Også de mer tradisjonelle lystspillene kunne inneholde sangtekster som krevde musikalske innslag under oppførelsen.

Vaudevillen har en lokalisert handling og uttrykker seg ved hjelp av situasjonskomikk og stilisert persontegning. Heiberg legger vekt på det lokale som emne for tidens vaudevillediktning, og mener at genren uttrykker en «ny Interesse for det Local-comiske, og derved er Veien til en ny National-Comedie bleven banet» (Heiberg 1861–62, b. 6, 72). Han legger i pakt med dette scenen i sine vaudeviller til bestemte steder i København. Rollelisten omfatter personnavn som er klart stiliserte, for eksempel boktrykker Klatterup (i Recensenten og Dyret), frieren Klister (i De Uadskillelige) og skolebestyrerinnen fru Bittermandel (i Aprilsnarrene).

Ibsen selv hadde bred erfaring med den populære vaudevillegenren. Under sin tid ved Det norske Theater i Bergen (1851–57) satte han opp flere vaudeviller: Aprilsnarrene eller Intriguen i Skolen, De Uadskillelige, Recensenten og Dyret og Kong Salomon og Jørgen Hattemager samt det romantiske syngestykket Elverhøi (alle av Johan Ludvig Heiberg) og Abekatten og En Søndag paa Amager (av hustruen Johanne Luise Heiberg) (jf. Gatland 2000). Christiania Theater oppførte i perioden 1857–61 blant annet Johan Ludvig Heibergs

Recensenten og Dyret og De Uadskillelige, Johanne Luise Heibergs Abekatten og En Søndag paa Amager, Henriette Nielsens Slægtningerne og J.C. Hostrups Soldaterløjer, Mester og Lærling, En Spurv i Tranedands og Gjenboerne (jf. Anker 1956a).

Heibergs vaudeville De Uadskillelige (1827), som ble oppført i alt åtte ganger under Ibsens opphold i Bergen og fire ganger ved Christiania Theater høsten 1860 (jf. Gatland 2000; Anker 1956a), preges sterkt av forvekslings- og situasjonskomikk, driver ap med tomme konvensjoner knyttet til forlovelser og ekteskapsinngåelser og er sånn sett et godt eksempel på tidens moderne lystspill-behandling av kjærlighet og ekteskap. Stykket handler om ekteparet Buurmann og deres tre døtre, Amalie, Henriette og Caroline. Kontorist Klister ved Københavns tollkammer har vært forlovet med Amalie i tolv år, men han er forgjeldet og tjener foreløpig ikke nok til å kunne gifte seg. Fader Buurmann mener at forlovelser «har sin egen Terminologie, ligesom Botanik og andre Videnskaber og Kunster, som ere bragte i et System» , noe Madamen sier seg enig i: «Ganske riktig! Forlovelserne have deres eget System» (Heiberg 1862, b. 6, 373).

Også J.C. Hostrups mange skuespill har sterk lokalkoloritt. Hans samtidsaktuelle prosadramaer inneholder en rekke innlagte sangnumre og nærmer seg dermed vaudevillediktningen, selv om de bærer undertitler som Sangspil, Romantisk Sangspil, Syngespil, Lystspil og Romantisk Lystspil og gjerne er lengre og har flere akter enn de kortere vaudevillene. Særlig populære blant Hostrups dramaer var Gjenboerne (1844) og En Spurv i Tranedands (1846), begge med studenter i hovedrollene og en intrige der konflikten mellom studenter og spissborgere står sentralt. Under Ibsens tid ved Det norske Theater i Bergen oppførte man Hostrups Soldaterløjer, Gjenboerne, Den Tredje, Mester og Lærling, Drøm og Daad og Eventyr paa Fodrejsen (jf. Gatland 2000), og Christiania Theater spilte i perioden 1857–61 Soldaterløjer, Mester og Lærling, En Spurv i Tranedands og Gjenboerne (jf. Anker 1956a).

En annen populær samtidsdramatiker var Henrik Hertz. Hans dramatikk faller i to store hovedgrupper: borgerlig lystspill og romantisk drama. Utgiveren Poul Hertz sier: «Der er ingen Tvivl om, at det er den første Gruppe, der har vist sig i Besiddelse af den største Livskraft og Evne til at besejre Tidens skiftende Smag» (Hertz 1897, b. 1, 5). Flyttedagen : Lystspil i fem Acter (1827), Amors Geniestreger (1829), Sparekassen eller Naar Enden er god, er Alting godt (1836) og Indqvarteringen (1840) gjorde Hertz velkjent på tidens teaterscener. Under Ibsens tid i Bergen spilte Det norske Theater blant annet Indqvarteringen og De Deporterede, og Christiania Theater fremførte i perioden 1857–61 Indqvarteringen og Sparekassen (jf. Gatland 2000; Anker 1956a). På sin egen scene, Kristiania Norske Theater, satte Ibsen også opp Indqvarteringen og dessuten Abekatten av Johanne Luise Heiberg i samme periode.

I Hertz’ vaudeville Debatten i Politievennen (1835) opptrer grosserer Tommerup, som mistenker sin svoger Halling for å ha skrevet nedsettende om ham i skandalebladet Politievennen. Ekteparet Tommerup har tatt sommeropphold på landet, like utenfor København, der de bor sammen med sin gifteferdige datter Petrea og hennes kusine Marie. Familievennen Langhalm vil gjerne giftes med Petrea, og for å innynde seg hos sin kommende svigerfar tilbyr han seg å skrive et skarpt svar til Politievennen på grossererens vegne. Når det kommer på trykk, oppstår nye forviklinger. Enden på det hele er at Langhalms forhold til Petrea blir umulig. Hun forlover seg i stedet med fetteren Andreas, mens Hallings sønn Emil får sin elskede Marie.

Lystspilldikterne Heiberg, Hostrup og Hertz lokaliserte altså stykkenes handling i velkjente omgivelser og forankret konflikten i dagsaktuelle forhold. Dette gir slike skuespill et mer realistisk preg enn Holbergs komedier. Men de dramatiske konfliktene rommer både romantisk idealisme og realisme, og de svarer godt til den oppfatning av lystspillet som kommer til uttrykk hos P.L. Møller i hans prisbelønnede avhandling

Det nyere Lystspil i Frankrig og Danmark (1858). Møller berører her forholdet mellom den gamle, folkelige komedietypen, intrigeskuespillet og den moderne lystspilldiktningen:

Lystspillets Opgave […] er ved komisk Opfattelse af Nutidens Sæder og Charakterfeil, i en af poetisk Satire gjennemtrængt og af en poetisk Idee baaren Form at virke i en moralsk Idees Tjeneste, og ved sindrig Benyttelse af det Latterlige at rense den moralske Atmosphære. Kunsten bestaaer i selv ved Skildring af det daglige Livs Ubetydeligheder ikke at tabe det høiere Formaal af Syne […] et saadant Lystspil, som ved Formens Enhed staaer høiere end Folkekomedien, og som ved en poetisk Idee hæver sig over Intriguestykket, maatte ved Charakterelementet nærme sig den gamle Komedie, men tillige ved et rigere Handlingsstof komme Nutidens Smag imøde (Møller 1858, 239).

Videre hevder han at det poetiske lystspill gjerne kan gjengi en «reel Virkelighed»:

Det Første, en dramatisk Forfatter nuomstunder tænker paa, er at sige Læseren og Tilskuerne, hvor og naar Handlingen foregaaer. Med Hensyn til Tiden opgives endog ofte Aarstallet, eller man veed idetmindste, i hvilket Decennium man befinder sig. […] medens [Personerne] i den ældre Komedie blot vare Mennesker, optræde de nu snart som Officerer fra Keisertiden, snart som Finantsmænd, Vexelmæglere, Embedsmænd og industridrivende Borgere […] og Damerne overholde i deres Dragt nøiagtig Moderne fra det Aar, de ville antages at tilhøre (Møller 1858, 42–43).

Realismen er begrenset: Det er «ved Ironiens dialektiske Duel med det Uædle, Uskjønne og Ufornuftige, [at Lystspillet kan] føre os til Poesien og den poetiske Moral» (1858, 227). Dette skjer gjennom kritikk av alt som virker hemmende på poetisk livsbetraktning, først og fremst stue- og familielivet, «den Skikkelighedsegoisme, der seer Tilværelsens Opgave i en Themaskine og et Børnekammer», og dessuten «Det er dernæst den nærmest fra Benj. Franklin udgaaede Butik- og Kontormoral, der kun opfatter Ideer og Følelser i Form af dobbelt Bogholderi» (1858, 243). I motsetning til dette er Møllers litterære ideal pathos. Han krever at lystspillet skal skildre store ideer og plastisk-store karakterer, og at dette estetiske kravet også gjelder for komisk diktning (1858, 136).

Også Johan Ludvig Heiberg hadde vært klar når det gjaldt ironiens rolle i moderne dramatikk. I den velkjente feiden mellom ham og Adam Oehlenschläger uttrykker Heiberg:

«Uden Ironie kan ingen være dramatisk Digter for den nyere Tid; den Besindighed, hvormed Digteren skal omfatte sin Inspiration, lader sig næsten ganske henføre hertil» (Heiberg 1861–62, b. 3, 252–53). Ironien er ifølge Heiberg det levende prinsipp i den høyere komedie. Det er bare her komediens begrep kan bli «eensidig» realisert (1861–62, b. 3, 255–56).

Ibsen hadde selv diskutert lystspillgenren allerede i en av sine tidlige teaterartikler, der han gjorde forholdet mellom idealitet og spissborgerlighet til et hovedpoeng. I en omtale av Richard Petersens Asylet paa Grønland : Studentervaudeville i een Act, publisert i Samfundsbladet 1. mars 1851 (RAO PA 1322 Xa), kaller han stykket en «studenterkomedie» og definerer dette som en egen dramatisk undergenre, bestemt ved sitt idéinnhold. Han gir Hostrup æren for å ha innført genren i dansk og norsk litteratur. Studenterkomedien handler om «Studenten i hans Stræben og Tragten», den viser «det Aandige, represænteret ved Studenten, i dets Brydninger med det Ikke-Aandige, der her maa fremtræde som Spidsborgerlighed» (HU 15, 37–38). Ibsen mener at Petersens valg av miljø for stykkets handling er særlig vellykket, for nettopp på Grønland «driver Spidsborgeren sit Styverfængeri», der utfolder «Spidsborgerligheden […] sig i sin frodigste Flor», i sin trakten etter «Endeligheden» (HU 15, 41–42).

Avslutningsversene i Hostrups Gjenboerne (1844), som Ibsen selv satte i scene i sin tid i Bergen, er en utmerket illustrasjon av en slik konflikt mellom idealisme og spissborgerlig «Styverfængeri». Student Klint synger, endog til tonene av en norsk folkemelodi:

Paa Tankens Slot bor Studenten glad
og lever højt, som man kan vide,
han søber Nektar af Ideens Fad
og blæser saa ad det solide.
Men som hans Gjenboer i Verden staar
den Flok, der rundt i Livets Mølle gaar
med Sav og Høvl,
med Gods og Vrøvl,
med lænket Fod og stækket Vinge

(Hostrup 1954, 127)

I anmeldelsen av Petersens skuespill hevdet også Ibsen – helt i tråd med Heiberg – at vaudevillen er den mest aktuelle dramaform for den forfatter som vil fremstille samtidsaktuelle idékonflikter på scenen. Hans resonnement bygger på at det eksisterer en forskjell mellom vaudeville og lystspill: Vaudevillen er preget av et episk moment, mens lystspillet er tilsvarende lyrisk anlagt. Vaudevillen legger i mindre grad enn lystspillet vekt på personskildringen, den er av underordnet betydning for handlingen. Vaudevillen fremstiller personene «i Træsnitmaneer», det vil si som stiliserte typer, «idet Situationen paavirker Charactererne og ikke omvendt» (HU 15, 39–40). Dette tilsvarer synspunktet i en senere anmeldelse av En blaseret Herre : Vaudeville i to Akter, oppført ved Christiania Theater i 1851, der Ibsen omtaler lystspillet som et «Charakteerstykke; men et saadant har intet med Vaudevillen at skaffe» (Ibsen 1851a, sp. 90).

Ibsen er tydelig påvirket av Johan Ludvig Heibergs forsvarsskrift Om Vaudevillen som dramatisk Digtart og om dens Betydning paa den danske Skueplads : en dramaturgisk Undersøgelse (1826). Heiberg hevder her at dramatisk diktning ( «den dramatiske Poesie») kjennetegnes nettopp ved motsetningen mellom det lyriske og det episke:

Nærmere kan den lyriske Bestanddeel i Dramet bestemmes som Charactererne, den episke som Situationerne; thi enhver Person udtaler […] kun sit eget Jeg, sin Subjectivitet, og bliver derved at betragte som et lyrisk Element; Situationerne derimod ere ganske af en episk Natur, thi de ere det Objective i Dramet, i Modsætning til de enkelte Personers Subjectivitet (Heiberg 1861–62, b. 6, 47).

Situasjon og karakter forbindes gjennom dramaets handling: «heraf flyder nu, at ethvert Skuespil er enten et Characteerstykke eller et Situationsstykke» (1861–62, b. 6, 47). Vaudevillen er for Heiberg hovedsakelig
et Situationsstykke, med løselig antydede Characterer, og hvor Sangen træder i Dialogens Sted overalt hvor denne har hævet sig til de interessanteste Puncter. […] Den opholder sig meest i den comiske Sphære […] med Frihed til at gjennemgaae det Comiske i alle dets Nuancer og Forbindelser, ligefra det Burleske til det Rørende (1861–62, b. 6, 54–55).

Kjærlighedens Komedie avviker altså på flere måter fra tradisjonell komediediktning, men er helt i pakt med tendenser i samtidig dramatikk og med tidens genrediskusjon. Stykket mangler den grumme fader som ikke vil la de elskende få hverandre. Utviklingen av forholdet mellom Svanhild og Falk går også i motsatt retning av den tradisjonelle komedieløsning, der de to unge, tross all motstand, finner sammen til slutt. Ibsens stykke viser større slektskap med vaudeville- og lystspilldiktningen fra samtiden. Det gjelder både formelt og i fremstillingen av kjærligheten mellom de to hovedpersonene. De agerende bipersonene virker klart stilisert, og situasjonskomikken synes like viktig som den dramatiske handlingen. Også miljøskildringen i stykket er beslektet med trekk i samtidsdramatikken. Handlingen er konkret lokalisert til en løkkeeiendom i Kristiania, personene fremstilles som nærmest karikerte representanter for bestemte holdninger og har tilsvarende karikerende navn, samtidens sed og skikk på forlovelses- og ekteskapsmarkedet gjøres til gjenstand for tekstens ironi, dialogen rommer glitrende komikk, og på bestemte steder i teksten er det innlagt sanger som fungerer som hvilepunkter eller oppsummeringer, på tilsvarende måte som i vaudevillediktningen.

Selv om stykket bærer undertittelen «Komedie», har tematikk og konfliktløsning – i pakt med tendenser i samtidsdiktningen – i like stor grad et tragisk preg. De tradisjonelle genrebetegnelsene synes derfor hverken dekkende for tekstens handling eller for dens underliggende ideer, som er sammensatte og preget av et dypt alvor som blant annet knytter an til Kierkegaards tenkning. I innledningen til «In vino veritas» fra Stadier paa Livets Vej skriver pseudonymet William Afham at det er latterlig når det som intet betyr, forklares med at det betyr alt – for eksempel det å tillegge «de erotiske Gesticulationer» en absolutt betydning:

I Reglen vil nu Børn altid komme til at lee ad Elskende, og foranlediger man dem til at fortælle hvad de have seet, kan vist Ingen lade være at lee. […] Det Comiske fandt jeg altsaa i de erotiske Omslag, hvorved det Høieste i een Sphære ikke finder sit Udtryk i denne Sphære, men i det reent Modsatte fra en anden Sphære. Det er comisk, at Elskovens høie Flugt (at ville tilhøre hinanden for alle Evigheder) ender bestandigt ligesom Saft i Spisekammeret; men endnu mere comisk er det, at denne Ende paa Sagen skal være det høieste Udtryk. Overalt hvor der er Modsigelse er ogsaa det Komiske tilstede (Kierkegaard 1997, b. 6, 44–45).

Motsetningen i Kjærlighedens Komedie består i at en av livets og eksistensens grunnleggende følelser også kan tolkes og leves ut på et rent overflateplan der den mister enhver dypere betydning. I slik forstand blir fremstillingen komisk og stykket en komedie – men samtidig er tematikken preget av et dypt alvor i slekt med Kierkegaards religiøst farvede kjærlighetsoppfatning.

VERSIFIKASJONEN

I Ibsens første versdramaer, Catilina, Kjæmpehøien og Rypen i Justedal (alle 1850), er versemålet den klassiske femfotsjamben, fortrinnsvis i urimet form, som blankvers. I de påfølgende versdramaene, Norma (1851), Sancthansnatten (1853), Gildet paa Solhoug (1856) og Olaf Liljekrans (1857), er versemålet skiftet ut med det nordiske folkeverset, enten som knittel eller som lyrisk folkevisevers. Med Kjærlighedens Komedie (1862) vender Ibsen tilbake til femfotsjamben, og denne gangen er versemålet konsekvent gjennomrimet.

Femfotsjamben behandles med mesterskap og lett hånd. Det er få metriske uregelmessigheter, så den eneste korjamben får sterk virkning:

Jorden er flak, Messieurs; – mig skuffed Øjet;

– ∪ ∪ –

INFO TIL SETTERIET: skanderingen legges/strekkes under Jorden er flak

(HIS 4, )

Dialogen har en tone av elegant konversasjon. Trykkfordelingen er naturlig dipodisk, det vil si at det veksles mellom hoved- og bitrykk i de trykksterke stavelsene. Ordvekslingen går i hurtige replikkskifter (antilabe):

frøken skjære

En Kurv!

tanterne

En Kurv!

fru halm

Hys, lad det bli fortiet!

(HIS 4, )

Eller den går i bredere replikker, som i blomsterlignelsen, der Falk spør etter den særlige blomsten for kjærligheten. Her er replikkene samlet i parrimede dobbeltvers (distychomythi):

lind

Vaarklokken er den; i dit unge Sind

Den ringer Livets Pindsehøjtid ind.

fru halm

Nej, den er Eviggrønt, som ej staar brun i

December selv, saa lidt som midt i Juni.

(HIS 4, )

Dialogen vokser stedvis til tirader, som hører til den elegante lystspillgenren. Noen steder blir den til egentlige taler (oratio), som i Guldstads tale om kjærlighetens fallitt. Her er anaforen (gjentagelse ved versbegynnelse) en bærende talefigur i argumentasjonen:

For Alteret skal de sporenstregs, de To;
De faar et Hjem og er i Lykkens Kridthus;
Saa gaar en Tid i Sejersrus og Tro;
Saa kommer der en Opgjørsdag; – jo, jo!
Da er det hele Bo et stort Fallithus!
Fallit er Ungdoms Blomst paa Konens Kind,
Fallit er Tankens Flor i hendes Indre;
Fallit er Sejrens Mod i Mandens Sind,
Fallit hver Glød, som fordum saaes at tindre;
Fallit, fallit er hele Boets Masse;
Og slige To gik dog i Livet ind
Som Elskovs Handelshus af første Klasse!

(HIS 4, )

Det skiftes mellom høy og lav stil. Stiltonen styres av motivets utvikling og brukes ikke skjematisk til å karakterisere personene. Den romantiske Falk taler gjerne i høystil, men kan også uttrykke sin hån i lavstil. Stykket er ellers sterkt preget av tantenes og kontoristenes prosaiske lavstil:

styver trækker paa Skuldrene

Det er legalt; maa lydes uden Knurr.
Desuden, i et Tidspunkt, som nærværende,
Da Gagerevisjonen staar for Tur,
Det er ej klogt at yttre sig belærende
Om Arbejdstidens Brug og dens Natur.

(HIS 4, )

For å unngå monotoni veksles det stadig mellom ulike rimtyper og rimstillinger. De alminnelige rimstillingene er parrim, kryssrim og omsluttende rim. Dristige og slagferdige rim forekommer i stor mengde: brun i / Juni (spondeiske rim), Ægtemænd / mægte den (kretiske rim), Konvallerne / Ballerne (daktyliske rim), Tangforgrening / Sangforening (dobbeltrim). Ett enkelt sted forekommer det såkalte tmesis-rim, et lavstilsrim som ellers hører hjemme i revyen:

falk

Der gives og en Kjærlighed de Beuf;
Den slaar sin Mand for Panden – i Romaner,
Og skal nok spores fra og til i Tøf-
felhæren under Ægteskabets Faner.

(HIS 4, )

Romantikerne benyttet gjerne fremmedord, især franske, for å skape pikante, eksotiske rim. De daktyliske rimene kommer fra den italienske femfotsjamben, der de ble tillatt som et særlig variasjonsmiddel, og der de hurtig ble utnyttet satirisk.

Under den franske klassisismen (1674) ble det slått fast at rimet skal harmonere med fornuften (jf. Boileau-Despréaux 1970). Det gode rimet fikk økt betydningsbærende kraft ved sin stilling til slutt i verslinjen, og det skulle derfor romme hovedessensen av versets mening. Best var det når rimet ikke var for forutsigelig (jf. Alexander Pope i Essay on Criticism fra 1711). I annen halvdel av 1700-tallet fattet man interesse for rimet, ikke bare som morfologisk og musikalsk faktor, men i stigende grad for dets slagferdighet og evne til å fremkalle komiske, satiriske og vittige virkninger. Blant Ibsens læremestre i bruken av slagferdige rim er Byron og Paludan-Müller. I Don Juan og Adam Homo finnes det talløse eksempler på vittige, eksotiske og ironiske rim.

Som rimene er billedspråket i Kjærlighedens Komedie uttrykk for vidd. Dikteren Falk briljerer. På et avgjørende sted i handlingen unnsier presten Straamand ham:

straamand

Imellem os er Krig paa Død og Liv;
De har fornærmet mig med samt min Viv,
Ja mine Børn, fra Trine ned til Ane; – –
Gal kun, Herr Falk, – gal, som Ideens Hane –

(gaar ind med Kone og Børn)

(HIS 4, )

Men han får ikke det siste ord med metaforen «Ideens Hane». Falk griper behendig bildet og retorkverer ved å gi det en bibelsk dimensjon, og ved å fortsette prestens rimerier med tiraderim:

falk

Og skrid De fremad paa Apostlens Bane
Med Deres Kjærlighed, som De har mægtet
At faa, før tredje Hanegal, fornægtet!

(HIS 4, )

I Kjærlighedens Komedie forekommer også sjeldne talefigurer som zeugma, en sammenstilling av ledd der forbindelsen mellom to eller flere ledd er logisk eller grammatikalsk tvilsom:

falk

Hurra

For Venskab, Thevand, Kjærlighed og Tanter!

(HIS 4, )

Figuren har særlig affinitet til komisk-satirisk diktning.

Et markant språklig innslag gjennom hele stykket er kopist Styvers juridisk-departementale ordvalg i almenspråklige sammenhenger. I Straamands replikker er språket på tilsvarende måte preget av en bibelsk stiltone. Generelt er språket i Kjærlighedens Komedie meget billedrikt, med en rekke allusjoner, omskrivninger og kjente talemåter, til dels i form av uleksikalske sammensetninger (ofte enefunn hos Ibsen), som for eksempel

Sejersflod, Skjønhedsflamme, Dagligdagsprofeter og Sjæleguld. Jf. for øvrig Ord- og sakkommentarer.

De typiske stiltrekkene ved Kjærlighedens Komedie peker alle inn mot motivets satiriske grunnholdning, som krever et bevegelig versemål, behandlet med lett hånd, komisk-satiriske rim og elegant turnerte replikker. En samlet vershistorisk fremstilling av Ibsens versdramatikk foreligger i Fafner 2007. Store deler av HIS’ vershistoriske omtale av Kjærlighedens Komedie kan gjenfinnes i denne publikasjonen.

TILBLIVELSE

Ifølge Jens Braage Halvorsen arbeidet Ibsen i 1858 med ulike dramaplaner – dels det som senere skulle bli til Kongs-Emnerne, dels et drama med emne fra «hans Samtids Liv i Hjemmet» (FU 2, V). Dette samtidsstykket skulle være et prosadrama. Utkastet – eller deler av det – er bevart i form av de første 16 blad. Manuskriptet bærer tittelen «Svanhild, Komedie i tre Akter» og beskriver en handling som i hovedtrekk svarer til begynnelsen i det senere Kjærlighedens Komedie. Halvorsen mener at arbeidet kan ha blitt lagt til side fordi Ibsen fikk problemer med utformingen. I brev av 18. juni 1899 til Halvorsen sier Ibsen selv at han begynte forberedelsene til Kjærlighedens Komedie sommeren 1860. Halvorsen nevner at «Under de vanskeligste ydre Forhold omskrev og færdigskrev Digteren nu i 1862 det saaledes paabegyndte Arbejde» (FU 2, VI).

Året 1862 må ha vært et av Ibsens vanskeligste. Teaterdriften gikk meget dårlig, Ibsens gasje var redusert med 500 spesidaler, og teateret kunne likevel ikke betale ham den lønn han hadde krav på. I april 1862 flyttet familien til en bolig som de leide av losen Peder Olsen i Oslo, Strandgade 33 (senere Bispegaten) ved østre bredd av Akerselven i Gamlebyen (Edvardsen 2003, 67). Dette var et rent slumstrøk.

Den 24. mai ble Ibsen tildelt et stipend på 440 kroner fra universitetets akademiske kollegium for å samle folkeminner (sagn og viser). Han gjennomførte sommeren 1862 en lang fotreise til Sogn og videre nordover til Romsdalen, og kom ikke tilbake til Kristiania før i begynnelsen av august (jf. innledningen til Brand, HIS 5k, 234–37). Det norske Theater i Bergen var nå bankerott, og Ibsen ble sagt opp 1. juni. Heretter hadde han ikke mange forpliktelser – bortsett fra å skrive.

Allerede 29. juni inneholdt Illustreret Nyhedsblad en notis om at bladet ville publisere «et versificeret Nutidsskuespil i 3 Akter af Henr. Ibsen» som nyttårsgave til abonnentene ved årets slutt. Noen tittel på stykket ble ikke nevnt (jf. Utgivelse nedenfor: Ni dager i forveien hadde Ibsen også tegnet kontrakt om utgivelse). Francis Bull mener at Ibsen på dette tidspunkt må ha hatt ferdig en første versjon av skuespillet (HU 4, 133).

Etter hjemkomsten fra Vestlandet har trolig Ibsen nokså omgående tatt fatt på en bearbeidelse av dette utkastet (UBiT Ms Oct. 375), og det ser ut til at arbeidet med de to første aktene gikk forholdsvis raskt. Diktet «Forviklinger», som opprinnelig hørte hjemme i annen akt, utgikk og ble publisert i Illustreret Nyhedsblad 14. september 1862. Det er bevart fem blad erstatningstekst til første akt (jf. Manuskriptbeskrivelse). Men nyhetsbladets eier, Jonas Lie, ventet lenge på den tredje akten, og han skal til slutt ha truet Ibsen med at «kommer ikke siste akt nu, så skriver jeg den selv!» (HU 4, 134).

UTGIVELSE

Den 20. juni 1862, fire dager før Ibsen dro ut på sin fotreise til Vestlandet, undertegnet han kontrakt med eieren av Illustreret Nyhedsblad, sakfører Jonas Lie, om utgivelse av en komedie i tre akter som nyttårsgave til bladets abonnenter. Ibsen mottok 100 spesidaler (400 kroner) i honorar. Kjærlighedens Komedie ble sendt bladets abonnenter 31. desember 1862 og utgitt som utgave for salg i bokhandelen. Opplagstallet for denne varianten kan ha vært det samme som for nyhetsbladet, det vil si 2200 eksemplarer. Jonas Lie hadde rett til både å trykke en gratisutgave til nyhetsbladets abonnenter og til å produsere et visst antall bøker for ordinært salg ( «nogle Separataftryk» til salg i bokhandelen; jf. Ibsens brev til Frederik Hegel av 5. oktober 1866). Disse ble solgt i kommisjon hos Jacob Dybwad til en pris av 48 skilling = 1,60 kroner (Thuesen 1924, 11).

Bare fire år senere utkom verket på ny, denne gang i Danmark. De to utgavene avviker ikke mye fra hverandre. Når begge utgivelsene omtales her, skyldes det at annen utgave inneholder et forord av dikteren, og at denne utgaven ble viktig i resepsjonssammenheng.

Ibsen ønsket åpenbart å forfølge suksessen med Brand (1866), og under påskudd av at Kjærlighedens Komedie var vanskelig å få tak i for danske lesere, foreslo han for sitt nye forlag Gyldendalske Boghandel en ny utgave av boken. Den 24. august 1866 skrev han til Frederik Hegel:

Jeg har taget «Kjærlighedens Komedie» for mig, har gjennemlæst den paany og er bleven fuldt bestyrket i min Tro paa at den med Fordel kan udgives igjen. Jeg er begyndt at rette og forandre i Bogen ligesom jeg har Forordene udarbejdede i Tanken, men overlader naturligvis Afgjørelsen till Dem uden paa nogen Maade at ville søge at indvirke paa Deres Besluttning. Kun vil jeg bemærke at jeg i et Nummer af Illustr. Nyhedsblad ser en Artikkel hvori det blandt andet heder at Red: har erfaret at anseede D‹ans›ke, som for nylig har gjort sig bekjendte med Bogen, har udtalt sin Forundring over at den ikke er bleven udbredt i Danmark.

I brev til Ibsen 12. september 1866 sier Frederik Hegel seg villig til å utgi Kjærlighedens Komedie i «et andet gjennomset Oplag» under forutsetning av at Ibsen selv «er Ejer af Restoplaget af 1. Udg, som Dybwad jo har i Forhandling». Dette restopplaget må eventuelt makuleres, «thi begge Udg. maatte ikke paa engang være i Handelen». Hegel tilbyr seg å utgi boken med samme utstyr som til annen og tredje utgave av

Brand og vil gi Ibsen et honorar på 30 riksdaler arket, mot at forlaget får bestemme opplagets størrelse (KBK NKS 3742, 4°, II).

Ibsen svarte i brev 5. oktober 1866:

De tillbudte Betingelser modtager jeg med Takknemmelighed; Opplagets Størrelse er altsaa overladt till Dem […] Forordene till 2 den Udgave skal jeg sende om nogle Dage; de bliver korte, en halv eller hel Side omtrent.

Hegel svarer 17. oktober 1866 at han vil utsette trykkingen til over nyttår, for å unngå kollisjon med utgivelsen av en diktsamling av Chr. Richardt og en del andre bøker som skal ut til jul, dessuten fordi «den efter min Erfaring [vil] bevirke Standsning i Afsætningen paa Brand og bortlede Opmærksomheden fra denne» (KBK NKS 3742, 4°, II).

I et nytt brev til Ibsen 15. november 1866 skriver Hegel at han dagen før i et brev fra riksarkivar Birkeland har fått opplyst at første utgave av Kjærlighedens Komedie sammen med andre bøker «tilh. den forrige Ejer af Ill N. [ Illustreret Nyhedsblad]» skulle selges ut. Hegel beretter at han umiddelbart sendte beskjed om at han på Ibsens vegne ville kjøpe restopplaget, for dermed å muliggjøre en ny utgave av verket. Han ber samtidig Ibsen skrive et forord til den nye utgaven. I brev 25. januar 1867 takker Hegel for at han sammen med Ibsens brev av 5. januar har mottatt forordet. Hegel bemerker at fortalen er «temmelig skarp; men trykkes i Bogen, da De ønsker det». Den 19. mars skriver Hegel igjen, samtidig som han sender et korrekturtrykk av ett ark for å forsikre seg om at teksten rettes etter Ibsens ønske. Han opplyser samtidig at boken er satt og kan trykkes ganske omgående.

Den 3. mai 1867 utkom Kjærlighedens Komedie ved Gyldendalske Boghandel i København i en lett revidert nyutgave og med et nyskrevet forord. Opplaget var på 1500 eksemplarer. I tillegg kom 50 eksemplarer og 24 «SKrp.» (som muligens står for særlig kraftig papir e.l.) (KBK Gyldendals arkiv A7). Ibsens honorar var 30 riksdaler arket. Totalt mottok han 322 riksdaler for utgivelsen.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

«Likegyldighet, taushet eller blind utskjelling, – det var hvad Ibsen møtte hos sine landsmenn, da ‹Kjærlighedens Komedie› utkom,» skriver Francis Bull i Hundreårsutgavens innledning til stykket (HU 4, 135). Og i sitt forord til den nye utgaven av verket (1867) skriver Ibsen selv:

Digtet vakte en Storm af Uvilje, voldsommere og mere udbredt, end de fleste Bøger skal kunne rose sig af i et Samfund, hvis overvejende Flerhed ellers betragter literære Anliggender som sig saa temmelig uvedkommende. […] Da jeg nu i min Komedie efter bedste Evne svang Pidsken over Kjærlighederne og Ægteskaberne, var det i sin Orden at de Mange skreg paa Kjærlighedens og Ægteskabets Vegne (HIS 4, ).

Tre år senere (28. oktober 1870) skrev Ibsen til den danske journalisten Peter Hansen:

Denne bog gav anledning til megen snak i Norge; man blandede mine personlige forholde ind i diskutionen, og jeg tabte meget i det almindelige omdømme. Den eneste, som dengang billigede bogen, var min kone. Hun er en karakter, som jeg netop behøver, – ulogisk, men med et stærkt poetisk instinkt, med et storsindet tænkesæt og med et næsten voldsomt had til alle smålige hensyn. Alt dette forstod ikke mine landsmænd, og jeg skøttede ikke om at skrifte for de karle. Så lystes jeg da i ban; alle var imod mig.

Stykket ble altså oppfattet som et angrep på kjærligheten og ekteskapet, og enkelte antok at fremstillingen av forholdet mellom Falk og Svanhild hadde Ibsens eget ekteskap som modell. Et medlem av universitetets akademiske kollegium skal ha hevdet at «den som skrev en slik komedie, burde ha stokkepryl, og ikke det stipendium han søkte om» (sitert etter Bull; HU 4, 134). Også Ibsen selv mente at stykket var årsak til at han ikke fikk de stipendene han søkte om fra kirkedepartementet, som på denne tid var ledet av statsråd Hans Riddervold. Dette har også vært en oppfatning hos flere av Ibsens senere biografer, men det lar seg ikke fastslå med sikkerhet. I brev til forleggeren Frederik Hegel 8. mars 1867 berører Ibsen Riddervolds holdning til søknaden om diktergasje. I en artikkel om Ibsen i det danske Illustreret Tidende våren 1867 var det nemlig blitt hevdet at Riddervold hadde vært negativ til en slik tildeling. Det samme hadde Ibsens venn Paul Botten-Hansen antydet i Illustreret Nyhedsblad. I HIS’ kommentar til saken fremgår det at dette er tvilsomt (jf. HIS 12k, 327). Men så sent som 30. juni 1872, etter at departementet hadde avslått Ibsens ansøkning om tildeling av midler fra Fondet til Videnskabsmænd og Kunstneres Rejser i Udlandet, skrev Ibsen i brev til vennen Michael Birkeland at «jeg betragter statsråd Riddervold som min personlige fiende».

Ditmar Meidell anmeldte stykket i Aftenbladet. Han åpner med å si at norsk litteratur er inne i en overgangstilstand, preget av

«mange falske og forcerede Tilløb», også hos «vore bedre Forfattere» (Meidell 1863a). De er drevet inn på «det Unaturliges og Manerens Gebet og til en Misagt for de sande æsthetiske Regler og Grundsætninger» . Dette gjelder ikke bare Camilla Collett og Bjørnstjerne Bjørnson (med unntak av hans bondefortellinger), «ogsaa Henrik Ibsens sidste poetiske Julepresent ‹Kjærlighedens Komedie›, synes at være et bedrøveligt Produkt af litterær Stundesløshed» . Ibsens språklige mesterskap, hans formsans og tekniske dyktighet, har i løpet av hans foregående forfatterår lokket ham ut i etterligning av en rekke forskjellige litterære retninger, men han hører ikke hjemme i noen av dem. Heller ikke hans seneste arbeider «tyde […] paa Fremgang eller paa, at han har ryddet sin egen Plads,» mener Meidell. Ibsen kalles en behendig rimsmed som har forsert sin språkevne og særlige poetiske retning over alle grenser og overgitt seg til et vilt effektmakeri. Dette gjelder især Kjærlighedens Komedie. Meidell leser verket som «et Stormløb paa en af de første Grundbetingelser for det sociale Liv […] rettet mod Familjelivet [og] Ægteskabet» . Han beklager den «monstrøse Ide» stykket er bygget på, og er usikker på om Ibsen bare har ønsket å «lægge sin patristiske Iver for Dagen og søgt at imødekomme Tidens Krav» – men det skjer i alle fall ved at Ibsen kaster vrak på alle anerkjente estetiske prinsipper og på de forbilder han kan finne i «fremmede [udenlandske] Værkers ethiske og moralske Indhold». Resultatet blir «kavnorsk Unatur og Raahed». Omtalen slutter med å si at poetisk beåndelse preger mange deler av teksten, ikke minst de erotiske partier, og blandingen av humor og ironi i replikkene betraktes også som et pluss. Men det hele faller fra hverandre i brokker og danner ikke noe helt kunstverk. «Man kan ved at læse denne Bog og maatte erkjende den Begavelse, der hist og her aabenbarer sig, ikke andet end beklage de skjønne spildte Kræfter» (Meidell 1863a).

M.J. Monrad anmeldte stykket i to nummer av Morgenbladet. Hans hovedsynspunkt er at verket er upoetisk fordi det uttrykker en uforsonet livsanskuelse. Monrad hevder at dette følgelig er «en Komedie uden al Komik» , idet Ibsen mangler evne til å se hvordan ideen kan forsones med virkeligheten, noe som er en forutsetning for enhver form for sunn humor. I stedet for å tro på ideens makt og mulige realisering i det virkelige liv, ser ikke Ibsen noen sunn kjerne i tilværelsen. Han henfaller i stedet til vittigheter og satire. Han har en skarp sans for «det Daarlige og Forkerte i Verden, men […] Ideen, det Sande og Gode, kun opfattes som et abstrakt Ideal, som Noget, der burde være, men som væsentligen ikke er» (Monrad 1863). De dårskaper som beskrives, blir dermed som ulegelige kreftskader, altfor alvorlige til å le av. Monrad hevder videre at stykkets sentrale idé, å se kjærlighet og ekteskap som uforenlige størrelser, er usann og i høyere forstand «usædelig», men den blir også «upoetisk» fordi den fremstiller et livsbilde uten idealitet: «Vi see heri en Forsyndelse mod Kjærlighedens Idee.» Det Ibsen viser, er ikke en forsakelse av kjærligheten ved at den bekreftes i evigheten, men en forsakelse som oppløses i selvmotsigelse og umulighet.

Har end Søren Kierkegaard Ret i, at den evige Kjærlighed, som Elskende tilsværge hinanden, ikke altid objektivt varer ret længe, saa er det dog plat umuligt, at dette kan komme til de Elskendes egen Kundskab, saa længe de endnu ere Elskende […] Og dog er det netop denne moralske og æsthetiske Umulighed, der udgjør Katastrofen i Kjærlighedens Komedie (Monrad 1863).

Monrad mener at Ibsen er inne på en farlig vei som forfatter når han på denne måten gjør seg til talsmann for «Tidens Sønderrevethed og aandsslappende praktiske Vantro». For en slik «poetisk Undergang, […] dertil er Ibsen vistnok for god».

Bjørnson reagerte på denne anmeldelsen. I et brev av 1. juli 1863 til Ibsens svigermor, Magdalene Thoresen, skriver han:

Nu har jeg læst hans Stykke. Det umoralske deri kan ikke jeg se. Han hverken kjæmper mod Forlovelse eller Giftermaal. Der skal et saadant Bæst som Monrad til forat opdage denne Fare […]. Ibsen kjæmper blot mod Vrøvlet og især Vrøvlet i Forlovelse med Tanter og Giftermaal paa Gjødestien. Han holder lige saa lidt med Falk som med Straamand eller Styver; han lader kun Yderlighederne rive hinanden op. – Han er uretfærdig mod vor Tid, synes mig, og det røber sig især deri, at han intet Mellemled har, som gaar sejrrig ud af Kampen, frelst gjennem Vrøvlet, saavist som der gaar flere tilgrunde deri (Bjørnson 1970–74, b. 1, 238–39).

Den største og kanskje viktigste anmeldelsen av førsteutgaven av Kjærlighedens Komedie kom fra Bjørnsons venn, den toneangivende danske kritikeren Clemens Petersen. Den ble publisert i Fædrelandet sommeren 1863 og åpner med formelle argumenter, der Petersen blant annet roser Ibsens verskunst: «Verset er hans Evne, hans Talent og følgelig hans Form» (Petersen 1863). Men fullendte vers er ikke tilstrekkelig garanti for stor kunst, og hjelper lite når forfatteren mangler «tilstrækkelig Smag» i sine valg av rimord. Det er særlig to- og trestavelsesrimene Petersen kritiserer, han mener de utarter til «den blotte Lydlighed» og «en vilkaarlig Prydelse» som opererer på egen hånd og blir til «Løier for Øret». Det formløse preger også stykkets replikker, dialoger og dramatiske oppbygning, og kommer blant annet til uttrykk ved manglende sceneinndeling. Petersen krever av en dramatisk scene at kun to motsatte forhold eller synspunkter kan være representert av gangen, men en slik begrensning overholder ikke Ibsen. Stemningsmassen i dramaet er derfor «embryonisk», forvirret og formløs:

hvad der nu findes af Tankeindhold i dette Digts Stemningsmasse, har hverken Sandhed eller Klarhed, og er følgelig formløst; det Hele skrumper sammen til et saaret Instinct, der farer afsted og gjør Larm i en ranglende Mechanisme (Petersen 1863).

Også til det innholdsmessige er Petersen sterkt kritisk. Han hevder at det er uttrykk for affektasjon og uklarhet når de to elskende, Falk og Svanhild, frivillig forlater hverandre. For Petersen betyr dette «noget Usundt». «Det er den saakaldte platoniske Kjærligheds Læresætninger, optagne i en kraftløs, pessimistisk Anskuelse af Livet» , villedende for den menneskelige intelligens, «men den har aldrig været en Følelse i det menneskelige Hjerte». Ibsen er stor bare når han arbeider i ly av et anerkjent forbilde, mener Petersen, men i dette tilfellet savnes et slikt forbilde. Ibsen har nemlig ikke «forstaaet at sætte sine Ævner og sin Opgave i det rette Forhold til Bjørnstjerne Bjørnson» (Petersen 1863). I stedet har han tatt opp en konkurranse med dikterkollegaen, og resultatet er ifølge Petersen blitt noe sært og påfallende.

I artikkelen «Dramatiske Arbejder» i Dansk Maanedsskrift i februar 1864 skrev kritikeren Carl Rosenberg om Ibsens to seneste skuespill, Kjærlighedens Komedie og Kongs-Emnerne. Rosenberg er her en usedvanlig klar talsmann for idealismens harmonisøkende estetikk. Hans hovedinnvending er at stykkene mangler «Smagsdannelse» og «sund harmonisk Livsanskuelse» (Rosenberg 1864), noe som kommer sterkest til uttrykk i Kjærlighedens Komedie. Stykkets kritikk av et velkjent sosialt misforhold – nemlig det at forlovelsenes og ekteskapenes trivialiteter er en fare for ethvert kjærlighetsforhold – omtales rett nok som velbegrunnet og i tråd med hva som behandles i andre aktuelle nordiske diktverk, f.eks. Camilla Colletts Amtmandens Døttre og Johan Ludvig Heibergs De Uadskillelige. Hos Ibsen treffer vi Heiberg-figurene Klister og Malle (Amalie) under andre navn, men med flere og mer utdypende karaktertrekk, hevder kritikeren, uten at han har noe å innvende mot en slik mulig inspirasjon. Rosenberg mener også at det har vært klokt av dikteren å velge versets form, idet denne lettere enn en prosadialog vil kunne utlevere alle de prosaiske dramapersonene. Det er altså riktig nok at sosiale konvensjoner og dagliglivets trivialiteter lett kan forhindre kjærlighetens evige skjønnhet og idealitet i å komme til utfoldelse. Men Ibsen har grepet dette problemet an på en frastøtende måte. For det første lider stykket av slike dramatiske mangler som stillestående handling og alt for brede dialoger; for det andre er det dypt upoetisk i sitt innhold. Det siste av disse momentene tillegges størst vekt. Rosenberg mener at Falk oppfatter idealets fordring aldeles skjevt og lider av en villfarelse når han ser det som en naturlov at kjærligheten er dømt til å dø og avpoetiseres i ekteskapet. Falk viser med det at han mangler troen på «Kjærlighedens Evighed», og han makter heller ikke å se kjærligheten i religiøst perspektiv. Ekteskapets

«Hellige Plikter» er nemlig ikke bare prosaiske, men uttrykk for kjærlighetens evne til å tåle alt – dens evige, guddommelige idealitet. Uten en slik tro blir kjærligheten mellom mann og kvinne bare usedelig, og skuespillet som fremstiller den, upoetisk. Det hele fremstilles også gjennom bitter harme og gir inntrykk av disharmoni. Også av slike mer formelle grunner mener Rosenberg at stykket er dypt upoetisk (Rosenberg 1864).

Det danske Illustreret Tidende bragte i januar 1867 Axel Falkmans omtale av Kjærlighedens Komedie. Synsmåtene virker beslektet med Clemens Petersens. Det hevdes at versene er skrevet

«let, næsten flot, ofte pikant, men ikke altid smagfuldt, dog i det Hele med ualmindeligt Herredømme over Sproget» . Stykket uttrykker «en skarp Satire over adskillige Repræsentanter for Selskabslivet», men satiren rammer ikke Falk og Svanhild. Slutten kalles typisk for Ibsen: «ved Overgangen til det Positive […] taber han [dvs. Ibsen] Holdningen [og] ender […] i Fortvivlelse, idet Maalet opgives som helt uopnaaeligt» (Falkman 1867).

Videre var en anonym omtale i Illustreret Tidende senere samme år svært negativ. Det ble hevdet at verket synder mot den sanne dannelse og angriper den sunne sans. Skribenten mener at Ibsen allerede ved bokens nye forord

«snarere vil lægge sig ud med den norske Læsekreds end vinde den danske». Verket kalles «umodent» og så
ungdommeligt, at det ikke mer kan godkjendes af en Digter med Ibsens Udvikling, og paa den anden Side, sammenholdt med Tidens aandelige Standpunkt, saa forældet, at det kun kan passe ind i en langt mere forfinet Cultur end vor danske. En fortvivlet Livsanskuelse gjennemsyrer det (Anonym 1867).

På grunn av sin polemiske tendens sies stykket å miste karakteren av drama. Likevel roses forfatteren for verkets «Spil af Aand og Vid […] dets Rigdom af slaaende Pointer og Stikord, og over den epigrammatiske Fynd i Repliken […] og ualmindelig og overlegen Brug af de rimede Vers» (Anonym 1867).

I brev av 21. august 1867 skriver Frederik Hegel til Ibsen:

Den nye Udg. af Kjærlighedens Komedie er gaaet vel godt af navnlig her i Landet, hvor den ogsaa har været omtalt med Anerkjendelse i flere Blade. I Norge og Sverig har Afsætningen ikke været synderlig; men jeg troer ikke at De behøver at frygte for at jeg skulde have Tab ved Udgivelsen (KBK NKS 3742, 4°, II).

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

- Ibsen, Henrik. Kärlekens komedi : komedi i tre akter. Fri öfversättning af Harald Molander. Borgå, Söderström, 1888. 157 s.

- Ibsen, Henrik. Comödie der Liebe : Comödie in drei Akten. Deutsch von M. von Borch. Einzige vom Verfasser autorisierte deutsche Ausgabe. Berlin, Fischer, 1889. VI, 121 s. (Nordische Bibliothek, 5)

- Ibsen, Henrik. Die Komödie der Liebe : Schauspiel in drei Aufzügen. Deutsch von Philipp Schweitzer. Leipzig, Reclam, [ca. 1890]. 95 s. (Universal-Bibliothek, 2700)

- Ibsen, Henrik. Gesammelte Werke, 4. Leipzig, Reclam, [1893]. 95, 136, 99, 99, 92 s. Inneholder bl.a. Die Komödie der Liebe, overs. av Philipp Schweitzer

- Ibsen, Henrik. Die Komödie der Liebe : Komödie in drei Akten. Aus dem Norwegischen. Halle, Otto Hendel, [1896]. 126 s. (Bibliothek der Gesamt-Literatur des In- und Auslandes, 374–75)

- Ibsen, Henrik. La comédie de l’amour : pièce en trois actes et en vers. Traduit du norvégien par le Vicomte de Colleville et Fritz de Zepelin. Paris, A. Savine, 1896. XVI, 184 s.

- Ibsen, Henrik. Sobranie so činenij , 2. St. Petersburg, Izdanie I. Jurovskago, 1896. 384 s. Inneholder bl.a. Komedija ljubvi

- Ibsen, Henrik. Sämtliche Werke in deutscher Sprache, 3. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, Fischer, [1898]. XXXI, 350 s. Inneholder bl.a. Komödie der Liebe, overs. av Christian Morgenstern

- Ibsen, Henrik. Love’s comedy. Translated, with an introduction and notes, by C.H. Herford. London, Duckworth, 1900. XIX, 169 s. (Modern plays). Amerikansk utg. samme år: Chicago, Charles H. Sergel

- Ibsen, Henrik. Komedija ljubvi : komedija v trech dejstvijach. Perev. s datskago A. i P. Gansen [overs. fra dansk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunta, 1904. 142 s.

- Ibsen, Henrik. Polnoe sobranie so činenij , 3. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Hansen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunta, 1904. 521 s. Inneholder bl.a. Komedija ljubvi

- Ibsen, Henrik. Rakkauden komedia (1862) : 3-näytöksinen komedia. Suomentanut Aarni Kouta [overs. til finsk av Aarni Kouta]. Porvoo, Söderström, 1905. 184 s.

OPPFØRELSE

I årene rundt 1860 var norske teatre inne i en økonomisk vanskelig periode. Både Det norske Theater i Bergen og Kristiania Norske Theater hadde gjentatte ganger i løpet av 1850-årene søkt om offentlig støtte, men Stortinget avslo hver gang søknadene (jf. HIS 12k, 138). Spørsmålet om statsstøtte til teatrene ble på nytt diskutert av Stortinget i 1860, men resultatet var fortsatt negativt (om Stortingets diskusjon i 1860, se HIS 12k, 171).

Kristiania Norske Theater ble slått konkurs i juli 1862, og selv om skuespillerne på egen risiko klarte å holde teaterdriften gående også i sesongen 1862/63, var det økonomisk usikkert å innstudere nye stykker og dermed liten sjanse for at Kjærlighedens Komedie kunne oppføres ved Ibsens tidligere teater. Også ved Det norske Theater i Bergen var økonomien på dette tidspunkt meget vanskelig, og der måtte driften innstille i mai 1863 (Blanc 1884, 329–33). Under slike forhold var det neppe særlig aktuelt for noen av teatrene å innøve nye stykker. Våren 1863 ble Kristiania Norske Theater og Christiania Theater slått sammen til ett.

I en notis i Illustreret Nyhedsblad 25. januar 1863, der det ble opplyst at Ibsen fra nyttår var tilknyttet Christiania Theater som artistisk konsulent, ble det også varslet at Kjærlighedens Komedie «paa samme Theater med det Første [vil] komme til Opførelse» (Anonym 1863b). Ibsen hadde nå et berettiget håp om at stykket kunne oppføres i hovedstaden. I tillegg forsøkte han å få det antatt i Trondheim. I et brev av 8. januar 1863 til direksjonen ved Throndhjems Theater opplyser han at «Stykket om kort Tid kommer til Opførelse paa Christiania Theater og muligens ogsaa paa det norske» . Han tilbyr teateret Kjærlighedens Komedie mot «et Forfatterhonorar af 60 (sexti) Sp [spesidaler], der bliver at udbetale umiddelbart efter Første Forestilling» . Ibsens krav var lavt sammenlignet med honorarreglene ved Christiania Theater, der man for et helaftens originalt stykke normalt betalte 75 spesidaler, fem prosent av bruttoinntekten av de åtte første forestillingene og et tilleggshonorar for forestillinger ut over dette antallet. Kristiania Norske Theater honorerte til sammenligning med 12,5 prosent av billettinntektene ved de fire første forestillingene (jf. HIS 12k, 187). Ved et positivt svar tilbød Ibsen seg også å sørge for at «den til samme [Skuespil] hersteds komponerede og arrangerede Musik uden yderligere Udgift for Theatret blive Direktionen tilstillet» . Denne musikken er i dag ukjent, men kapellmesteren ved Christiania Theater, Paolo Sperati, kan ha komponert og/eller arrangert den nødvendige musikken (bl.a. til sangene i stykket) før det ble bestemt at Kjærlighedens Komedie likevel ikke skulle oppføres i Kristiania. Throndhjems Theater refuserte stykket.

Holdningen i hovedstaden var kanskje mer velvillig. Susanna Ibsens fetter, politikeren Ludvig Daae, skrev i sin politiske dagbok for 26. desember 1862: «Ibsen har faaet sin Komedie færdig. Han faar 100 Spdl. derfor af Nyhedsbladet og haaber at faae 300 Sp. af Theatret» (L. Daae 1934–71, b. 1, 187). Styrelederen ved Christiania Theater, advokat Bernhard Dunker, var i utgangspunktet positivt innstilt. Fra et middagsselskap hos Ketil M.J. Motzfeldt i begynnelsen av januar 1863 refererer Daae: «Ibsens ny Stykke blev rost som godt i alt Smaat, og daarligt i alt Stort, men Dunker vilde gjøre sit Bedste for at bringe det paa Scenen snarest muligt» (1934–71, b. 1, 192).

Til tross for slike meldinger, og selv om Ibsen hadde mottatt 30 spesidaler i forskudd på honoraret for oppførelsen, ble det likevel ingen oppførelse ved Christiania Theater i 1863 (NBO TS ark A2 27). Året etter henvendte Ibsen seg til teaterdireksjonen og anmodet om at forskuddet «maa henstaae urefunderet indtil det kan indeholdes i Honorar for det første nye Stykke af ham, der antages til Opførelse» . Han fikk ikke sitt ønske oppfylt (Anker 1956b, 148).

I 1865 overtok Bjørnstjerne Bjørnson stillingen som kunstnerisk leder ved Christiania Theater. Han vurderte dette året å oppføre Kjærlighedens Komedie, men lot planene fare fordi han ikke fant stykket idealistisk nok. I brev til Ibsen 4. oktober 1865 skriver han:

Jeg spiller din «Inger til Østeraad», og Clemens Petersen arbejder af al Magt paa at faa den spillet i Kjøbenhavn […]

«Kjærlighedens Komedie» forsøgte jeg at lade forberede, men oprigtig talt, jeg holdt det ikke ud. Er dette Idealitet […] saa Gud naade os! (Bjørnson 1912, b. 2, 172).

Bjørnson hadde altså endret mening, etter at han to år tidligere bare hadde lest stykket. I 1863 skrev han som tidligere nevnt til Ibsens svigermor, Magdalene Thoresen, og uttrykte en mer positiv vurdering (jf. ovenfor, under Mottagelse av utgaven).

Det skulle gå et tiår før Kjærlighedens Komedie kom til å gå over scenen – og da var det kan hende ikke den første versjonen, men den lett reviderte teksten i annen utgave (1866) som lå til grunn for oppførelsen. Etter urolige år ved de ulike Kristiania-teatrene hadde en gruppe skuespillere ved Christiania Theater fra 1. mars 1870 sagt opp sine stillinger og dannet Møllergadens Theater under Bjørnstjerne Bjørnsons ledelse. Sommeren 1870 var Christiania Theater på konkursens rand, men teaterdriften ble likevel videreført. Formann for teaterdireksjonen, Jens Peter Andresen, henvendte seg i mai 1870 til Ibsen for å få ham til å overta en direktørstilling ved teateret, men dette avslo Ibsen. Litteraten Hartvig Lassen ble i januar 1872 ansatt som artistisk konsulent, og skuespiller Andreas H. Isachsen, bekjent av Ibsen fra Grimstad og senere Kristiania, skulle bistå med sceneinstruksjonen. Ibsen henvendte seg i brev av 24. oktober 1872 til Lassen med forespørsel om Kjærlighedens Komedie nå kunne oppføres ved teateret.

De betænkeligheder, jeg i sin tid nærede mod stykkets opførelse, er for længe siden forsvundne […] jeg [er] kommen til den overbevisning at almenheden nu har fåt sine øjne opladte for den sandhed at dette arbejde i sin inderste idé hviler på et ubetinget moralsk grundlag.

Han sier også at han «henregner overhovedet ‹Kærlighedens Komedie› til noget af det bedste, jeg har frembragt», og han kommer også med forslag til fordeling av rollene. Som honorar betinget han seg en garantert minimumsinntekt på 300 spesidaler.

Til sin forlegger Hegel skriver Ibsen 20. november samme år: «‹Kærlighedens komedie› er antaget til opførelse på Kristiania theater, hvor det vil blive givet i den nærmeste fremtid.» Og i brev av 16. desember 1872 til instruktøren Andreas Isachsen gir Ibsen råd om hvordan skuespillerne burde forholde seg til stykket. Særlig la han vekt på at samspillet måtte komme til uttrykk «i en anstændig form». Til sin svoger og forretningsfører J.H. Thoresen sendte Ibsen 30. desember en fullmakt til «at hæve og kvittere for det mig ved Kristiania theater tilkommende honorar for ‹Kærlighedens Komedie›» .

Men oppførelsen lot fortsatt vente på seg. I 1873 ble den svenske instruktøren og teatermannen Ludvig Josephson ansatt som ny direktør ved Christiania Theater. Som åpningsforestilling satte han opp Bjørnsons Maria Stuart i Skotland, med premiere 5. mars. Dette stykket, som var utgitt året etter Kjærlighedens Komedie, hadde også vært oppført ved teateret i mars 1867.

Ibsens tålmodighet var nå på bristepunktet. Han sendte 29. april 1873 et (nå tapt) brev til teaterledelsen der han gav uttrykk for at han ventet en snarlig oppførelse av sitt stykke. I et bevart utkast til svar skriver Lassen at teaterinterne forhold og sykdom blant personalet hadde vært årsak til utsettelsen. Direksjonen behandlet Lassens utkast og formulerte i et møte 19. mai 1873 et konsept til svar. Her nevnes at det hadde vært uklarheter med hensyn til når stykket skulle oppføres, dessuten hadde sykdom gjort nye innstuderinger vanskelig. Teaterdireksjonen understreket at utsettelsen ikke innebar noen «extraordinær Tilsidesættelse», og sa at den ønsket stykket spilt i den beste del av teatersesongen – enten ved slutten av høstsesongen eller begynnelsen av vårsesongen. Hvis intet uforutsett skulle inntreffe, lovet direksjonen å sette opp Kjærlighedens Komedie høsten 1873 – «i Oktober eller maaske snarere i November» (NBO TS ark A2 28).

Det ser ut til at Hartvig Lassen, daværende artistisk konsulent ved Christiania Theater, kan ha oppfattet stykket like mye som et lesedrama som et scenedrama, noe som kanskje har sammenheng med tekstens glitrende språk og versifikasjon. I forbindelse med den planlagte oppførelsen av stykket skrev Lassen 2. november 1872 til Ibsen:

Jeg har […] været betænkt paa at faa K. K. opført paa vort Theater […] mine Betænkeligheder [har] væsentlig havt sin Grund deri, at dette Stykke altid vil gjøre sig bedre ved at læses end ved at sees – NB, dersom det ikke gjengives med en Omhu og en kunstnerisk Intelligents, der lader dets pointerede Dialog komme til sin Ret paa ethvert Punkt (sitert etter Anker 1961, 66).

Men dikterens betenkeligheter stakk nok ikke dypt. I brev til Lassen av 24. oktober og 14. november 1872 hadde Ibsen foreslått rollefordelingen, men den ble noe annerledes enn han primært hadde ønsket. I brevet fra oktober hadde Ibsen bemerket: «Kan herr Johannes Brun, uden skade for helheden, holdes udenfor, vilde det i visse måder tjene mig til beroligelse» (Johannes Brun var kjent som en stor karakterskuespiller og Holberg-tolker, med særlig anlegg for de komiske roller). Ved oppsetningen var imidlertid Brun tildelt rollen som Straamand, mens Ibsen selv hadde ønsket herr Clausen. Opprinnelig foreslo Ibsen Sofie Parelius som fru Halm. Ved oppførelsen ble denne rollen tolket av Signe Giebelhausen (Ibsens alternative forslag i brevet til Lassen 24. oktober 1872). Heller ikke i Guldstads rolle fikk dikteren den skuespiller han ønsket. Ibsens forslag lød på herr Wolf, men Guldstad ble spilt av Andreas Isachsen. I brev til Lassen 14. november 1872 skriver Ibsen:

Det er slemt at herr Wolf ikke kan påregnes i Guldstads rolle; men dette punkt er jo dog alligevel overkommeligt. At sætte herr J: Brun til at spille rollen forekommer mig af flere grunde betænkeligt. […] Lægger han sin komik deri, så kan Svanhilds beslutning, dette farligste punkt i stykket, let komme til at stå i et altfor grelt lys.

Dikteren hadde også ønsket Andreas Isachsen som Styver og Christian Abelsted som Lind. Dette ble ikke tatt til følge. Isachsen spilte som nevnt Guldstad, mens Arnoldus Reimers opptrådte som Lind. Henrik Klausen spilte Styver, og Lucie Wolf fikk oppgaven som Fru Straamand, i pakt med Ibsens forslag. Sofie Parelius spilte Frøken Skjære, mens Ibsen primært hadde ønsket fru Ursin i denne rollen. Ibsen fikk imidlertid sin vilje med ønsket om Laura Gundersen som Svanhild og Sigvard Gundersen som Falk.

Fremførelsen av stykket krever en del musikk. Det gjelder korsangen i åpningen av første akt; sang fra en båt ute på fjorden i slutten av første akt; innledningen til annen akt (sangen «Velkommen i vort, de Forlovedes, Lag»); innledningen til tredje akt ( «Pianofortespil og Sang»); den senere del av tredje akt (frøken Skjære synger «Ach Du lieber Augustin»); korsang kort før slutten av tredje akt, idet studentene forlater stedet; og endelig slutten av tredje akt, der det spilles opp til dans ved pianoet og man samtidig kan høre sangen «Og har jeg end sejlet min Skude paa Grund». Som nevnt kan Paolo Sperati opprinnelig ha komponert musikk til den påtenkte oppførelsen i 1863, men denne musikken er ikke bevart. Ved førsteoppførelsen i 1873 angav teaterplakaten at man som aktforspill benyttet ouverturen til Peter Joseph Lindpaintners opera Kunst og Kjærlighed (eg. operaen Das Christusbild oder Kunstsinn und Liebe, 1816), Felix Mendelssohn-Bartholdys «Lieder ohne Worte», arrangert for orkester, og valsen «Fantasiebilder» av Johann Strauss d.y. (op. 64, 1849). Johan Hennum, som på dette tidspunkt var kapellmester ved Christiania Theater, skal ha komponert musikken til selve stykket. Så langt vi vet, er ikke denne musikken bevart, bortsett fra den mulighet at sangen «Velkommen i vort, de Forlovedes, Lag» (NBO NMS Mus ms 9048a:718) er Hennums melodi. Melodien til «Jeg spiler min Vinge» er komponert av Arnold E. Jacobsen (NBO NMS Mus ms 493:43; Jacobsen er ukjent for utgiverne). Hennums musikk har trolig vært benyttet ved oppførelser av stykket så lenge han var kapellmester (frem til 1894). Det finnes også manuskripter ( «Jeg spiler min Vinge» og «Velkommen i vort, de Forlovedes, Lag») ført i pennen av Johan Halvorsen (NBO NMS Mus ms 8362:642). Melodiene er de samme som i NBO NMS Mus ms 9048a:718 og 493:43.Ved førsteoppførelsen på Bergens Nationale Scene seks år senere (31. oktober 1879) var deler av musikken komponert av teaterets danske kapellmester Emil Kortoe (TarkUiB DNS nr. 156nn). Kortoes «Falks Sang af ‹Kjærlighedens Komedie›» ble utgitt i København 1893. Hans musikk kan også ha vært benyttet da August Lindbergs teaterselskap oppførte Kjærlighedens Komedie i Trondheim i desember 1895. Til en senere oppførelse av stykket ved Kongl. Dramatiska Theatern (1889) var musikken komponert av Emil Sjögren.

Ifølge Ibsens kontrakt med teateret skulle de inntekter fra første spillekveld som oversteg 300 spesidaler, tilfalle Ibsen som forfatterhonorar. I en annonse i Morgenbladet 21. oktober 1873 ble det derfor opplyst at det til denne forestillingen ikke var anledning til å benytte fribilletter. Inntektene av urpremieren ble 241 spesidaler 58 skilling (NBO TS ark A2 193). Den 26. november kvitterte imidlertid Ibsens svoger og forretningsfører J.H. Thoresen for å ha mottatt det garanterte minstehonorar på 300 spesidaler.

Etter avslutning av sesongen 1873/74 mottok Ibsen et ekstra honorar fra Christiania Theater på 200 spesidaler. Teateret hadde på dette tidspunkt «en Kassebeholdning stor Spd 533 – 37 ½». I «Indberetning om Theatrets Virksomhed og Forfatning i Theateraaret 1873–74» meddelte direksjonen at overskuddet var disponert slik at Bjørnson og Ibsen hver mottok 200 spesidaler «som et Tillægshonorar fra Theatrets Side for de af deres Stykker det i de sidste Aar har ladet opføre» (NBO TS ark A2 28).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Forestillingen var imøtesett med store forventninger, og Morgenbladets forhåndsomtale pekte på at stykket «først vil træde frem i sin rette Kraft og Virkning, naar det bæres levende frem i Lyset fra Lamperaden» (Anonym 1873e).

Premiereforestillingen var ikke helt utsolgt. Teateret disponerte 900 plasser, og det var solgt 585 billetter. Halvparten av publikum var samlet på «Parquet» og «1 ste Logerad» , de dyreste plassene. I den billigere «3 die Logerad» befant det seg færrest publikummere (NBO TS ark A2 143). I Aftenbladets anmeldelse etter premieren het det at «parkettet var […] fuldt og Logerne ret godt besatte» (Anonym 1873a).

Oppførelsen ble godt mottatt av publikum. Dagbladets anonyme anmelder skrev om «denne i flere Henseender interessante Forestilling» at «Udførelsen fra de Spillendes Side ikke mindre end selve Stykket vakte det livligste Bifald» (Anonym 1873c). Aftenbladet trakk frem den «stadige Livlighed og det Bifald, som ofte brød løs» (Anonym 1873a), mens Aftenposten oppsummerte med å si at «Stykket maa betegnes som helt igjennem meget underholdende, ja som ligefrem morsomt» (Anonym 1873b). Laura Gundersen opplevde en særskilt fremkallelse for sitt «geniale» spill som Svanhild (Anonym 1873c).

Noen av anmeldelsene viste til at stykket ved utgivelsen var blitt oppfattet som et lesedrama, og man mente dette kunne være årsak til at Ibsen tidligere hadde hatt problemer med å få skuespillet oppført. Anmelderen i Morgenbladet konstaterte blant annet at oppførelsen viste at «Stykkets fordelagtige Egenskaber paa Scenen træder frem med en saa betydelig Virkning, at dets mindre heldige Sider træder i Skygge og halvveis glemmes» (Anonym 1873d). Videre kommenterte han:

Den medfødte Overlegenhed, hvormed Ibsen behandler det sceniske Apparat, Dialogens spillende Vittighed, Aand og Naturlighed gjør, at det hele tager sig ud for en som et Billede med let Haand grebet lige ud af Virkelighedens Verden og poetisk farverigt behandlet.

Likevel bemerket anmelderen at man som tilskuer samtidig «betragter det med en Protest i sit Hjerte mod Sandheden af de Skildringer, Digteren har givet af Ægteskabet og Forlovelsen paa den ene Side, av den ideale Kjærlighed paa den anden» . Tross dette het det at «Opførelsen […] gjør Theatret Ære, da saavel Samspillet som Gjengivelsen af de enkelte Partier maa siges at være usædvanlig tilfredsstillende» (Anonym 1873d).

Tekstredegjørelse til Kjærlighedens Komedie
skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1862.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

- Henrik Ibsens skrifters eksemplar
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga05821)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga05822)

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Det er derfor kollasjonert ytterligere fire eksemplarer:

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga05818)

- Deichmanske biblioteks eksemplar (∗Ib8ka)

- Deichmanske biblioteks eksemplar (∗Ib8kj 1ex 1192)

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (00ga19849)

Variasjonen mellom eksemplarene finnes i ark 2, s. 27, l. 33, hvor eksemplar 2 mangler spørsmålstegnet i «Datter – ?». Med unntak av tilfeller som omfattes av HIS’ standardisering ved sceneanvisninger (se Tekstkritiske bemerkninger nedenfor), opplyses det om internvariasjonen i de tekstkritiske notene.

Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er ubeskåret, bundet inn med forsatsblad, fremre og bakre flyblad samt fremre del av omslagsbladet. Innbindingen er håndverksmessig utført i papp. Permene er overtrukket med papir marmorert i grått og gråblått med innslag av rødt mot grå, stripet bakgrunn. På ryggen er det pålimt et mørkebrunt skinnfelt med teksten «Henr. Ibsen / Kærlig- / hedens Komedie» i fraktur og gullpreg. Forsatsbladene er av grått papir med bunn- og kjedelinjer, flybladene er av gulaktig, tykt papir.

De fleste eksemplarene av Kjærlighedens Komedie (1862) ble distribuert som nyttårsgave 31. desember 1862 til abonnentene av Illustreret Nyhedsblad (i Kristiania som særskilt forsendelse; til utenbys abonnenter sammen med nr. 1, 4. januar 1863). En annen del ble lagt ut for salg i bokhandelen. Ibsen hadde tillatt bladets eier, Jonas Lie, «at tage nogle overkomplette Aftryk» for salg i bokhandelen (jf. brev til Michael Birkeland og til Frederik Hegel, begge 5. oktober 1866).

De eksemplarene som fulgte med Illustreret Nyhedsblad, har følgende tekst på omslagets rectoside: «Illustreret Nyhedsblads / Nytaarsgave / for / 1863. / (Gratis Følgehefte for Bladets Abonnenter.) / Christiania. / Trykt hos H. J. Jensen. / (Prindsens Gade Nr. 10.)» . På tittelbladets versoside står det: «Illustreret Nyhedsblads Nytaarsgave for 1863.» Bokhandeleksemplarene har ikke tekst på tittelbladets versoside, men følgende tekst på omslagets rectoside: «Kjærlighedens Komedie. / Komedie i tre Akter / af / Henr. Ibsen. / Christiania. / Trykt hos H. J. Jensen. / 1862.» Nyttårsgaven og bokhandelutgaven er for øvrig satsidentiske.

Ifølge Thuesen ble noen eksemplarer trykt på velin (1924, 14); det bekreftes av katalogen til minneutstillingen ved Universitetsbiblioteket i Oslo 1956 ( Minneutstilling 1956, 38), som viser til et slikt eksemplar tilhørende Jonas Skougaard (jf. også Schiøtz & Ringstrøm 2006, 168). Dette eksemplaret skal ha vært et bokhandeleksemplar (Larsen & Tunold 1973, b. 2, 46). HIS har ikke hatt velineksemplarer tilgjengelig under tekstetableringen. Av de eksemplarer HIS’ har brukt, er nr. 2, 5 og 7 nyttårsgaver; de øvrige er bokhandeleksemplarer.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av ni ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 147 × 213 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde × høyde. Boken er ubeskåret, har blad av varierende bredde og høyde, og de oppgitte mål er derfor maksimalmål. Arksignaturene 2–8 (uten tekst) finnes på s. 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113 og 129. Det siste arket har seks blad, og bokens omfang er 140 sider. Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer tittel s. [1], blank s. [2], smusstittel s. [3], rolleliste s. [4], første akts begynnelse s. [5] og går fra side 6 til 140. På s. [58] og [97] begynner nye akter, og pagineringen er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Kjærlighedens Komedie (1862) er satt i fraktur. En faksimile av tittelbladet gjengis på s. 63.

Tittelen og aktoverskrifter er midtstilte, rollelisten er venstrestilt. Tittelen på omslags- og tittelbladene og aktoverskriftene er satt i et fett snitt. Rollenavn er sperret, satt i samme grad som replikktekst, som er satt i en større grad enn rollelisten. Denne er satt i en større grad enn sceneanvisninger først i aktene samt i og etter replikkene. Rollenavn som står alene, sceneanvisninger etter rollenavn, i og etter replikk er midtstilt. Skillestrek er plassert etter rollelistens overskrift og etter aktoverskrifter. Dessuten står en ornamentert skillestrek ved hver akts slutt. Sidetall er plassert i overmarg med korte streker på hver side. På omslaget er det brukt en dobbel ramme rundt tittelteksten.

Trykkvaliteten er jevnt god, men det er noen forekomster av typeskader (f.eks. manglende tegn eller deler av tegn), flere forekomster av svakt trykk, noen satsforskyvninger og noen typografiske feil (f.eks. snudde typer). Slike mangler og feil er i HIS’ hovedtekst rettet stilltiende.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er gulnet (særlig i kantene) og noe brunplettet. Omslagets fremre blad er reparert, det bakre mangler. Permen er falmet. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av både manuskripter og trykte utgaver. Manuskriptene omfatter et fullstendig arbeidsmanuskript (UBiT Ms Oct. 375), et renskrevet arbeidsmanuskript til fire replikker (NBO Ms.4° 1394), et trykt eksemplar av første utgave (1862) med egenhendige rettelser til annenutgaven 1867 (NBO Ms.8° 955), trykkmanuskriptet til forordet i annen utgave (NBO Ms.8° 955a) og et trykt eksemplar av annen utgave (1867) med egenhendige rettelser til tredjeutgaven 1873 (NBO Ms.8° 1922) (for nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse). Våren 1862 skrev Ibsen Svanhild, prosautkastet som er såvidt ulikt Kjærlighedens Komedie (1862) at det i HIS har fått status som eget verk (jf. Tilblivelse).

De trykte utgavene fra Ibsens levetid omfatter utover 1. utg. 1862 også 2. utg. 1867, 3. utg. 1873, 4. utg. 1877, 5. utg. 1884, 6. utg. 1891, 7. utg. 1895, FU 2 1898 og 8. utg. 1899.

Det er flere større og mindre forskjeller mellom grunnteksten og manuskriptene. Arbeidsmanuskriptet UBiT Ms Oct. 375 inneholder utkast til nesten hele stykket. Hovedforskjellen mellom manuskriptet og førstetrykket finnes i første akt, hvor deler av teksten er omarbeidet to ganger. For øvrig er det både lakuner og innskudd i teksten. Det er også tekst i manuskriptet som ikke er tatt med i førstetrykket, og det finnes flere mindre, stilistiske endringer. De mange og til dels store forskjellene mellom manuskriptet og den trykte teksten er klare tegn på at det ikke kan ha vært benyttet som trykkforelegg. Dette regnes derfor som tapt. (Se Landmark 1928 for en utførlig analyse av forskjellene mellom manuskriptets og førstetrykkets tekst.)

Arbeidsmanuskriptet NBO Ms.4° 1394 består av ett blad med renskrift av fire replikker i første akt. Dette kan være et kassert blad fra trykkmanuskriptet (for nærmere diskusjon, se Manuskriptbeskrivelse).

Et trykt eksemplar av første utgave (1862; NBO Ms.8° 955) med egenhendige rettelser til annen utgave 1867 inneholder de endringene Ibsen foretok da skuespillet skulle gjenutgis på Frederik Hegels Gyldendal.Hegel hadde satt som betingelse at de resterende eksemplarene av førsteutgaven skulle trekkes ut av bokhandelen. Thuesen hevder at disse ca. 50 eksemplarene ble lagret på loftet i Gyldendal og siden solgt ut i tidsrommet 1905–17 (Thuesen 1924, 14). Til denne «Anden, gjennemsete Udgave» ville Ibsen erstatte særnorske ord med danske (f.eks. «gnaaler» med «skraaler» og «Fjøs» med «Stald») og dempe lokaltilknytningen til Kristiania (f.eks. på s. 59 i manuskriptet). Av brevet til Hegel 24. august 1866 går det frem at Ibsen på det tidspunktet hadde lest gjennom på ny og påbegynt arbeidet med å rette førsteutgaven og skrive et forord. Han sender det rettede eksemplaret 5. oktober 1866 og forordet 5. januar 1867 (jf. brev til Hegel disse datoer og 27. mars 1867, hvor Ibsen omtaler en trykkfeil og et ortografisk problem i annen utgave). Overgangen til det danske Gyldendal gjorde antagelig at Ibsen gikk tilbake til et renere dansk i annenutgaven av stykket. Ragnvald Iversen har utførlig beskrevet de språklige endringene fra første til annen utgave, og viser dessuten til eksempler på «ravnorske» ord som Ibsen likevel lot stå (Iversen 1956). Ibsen benyttet også anledningen til å foreta mindre rettelser og endringer (f.eks. bytte av replikkinnehaver på s. 11 i manuskriptet). Ibsen bad i brev til Hegel 5. oktober 1866 om «at Verslinjerne trykkes med smaa Begyndelsesbogstaver – ligesom i Brand». Dette fulgte Hegel, men det er ikke angitt særskilt i NBO Ms.8° 955. Til annenutgaven skrev Ibsen et forord, bevart også som trykkmanuskript, NBO Ms.8° 955a. Trykkmanuskriptet til forordet avviker ubetydelig fra teksten i annen utgave.

Et trykt eksemplar av annen utgave (1867; NBO Ms.8° 1922) med egenhendige rettelser til tredje utgave (1873) er brukt som trykkmanuskript for dette. Endringene er i tråd med anbefalingene fra det skandinaviske rettskrivningsmøtet i Stockholm 1869 om ny ortografi i norsk, svensk og dansk, men med visse for Ibsen særegne unntak, jf. innledningen til Catilina 1875, HIS 1k, 146–48 og (særlig om Ibsens dobbeltskrivning av konsonanter) HIS 12k, 237–38. Endringene er mest av ortografisk art (små forbokstaver i substantiv, aa> å, æ> e) og en innskrenkning av 1860-tallets forsøk på å benytte dobbelt konsonant etter kort vokal, f.eks. «Natt». Ibsen hadde delvis fulgt dette prinsippet i førsteutgaven av Kjærlighedens Komedie (1862), gjennomført det i større utstrekning i Brand og Peer Gynt, men begrenser etter 1869 igjen bruken av dobbelt konsonant etter kort vokal, også det i tråd med anbefalingene fra Stockholmsmøtet om bruk av dobbeltkonsonant for å unngå misforståelser, f.eks. i ord som «nødd» og «nød» (om møtet, se HIS 12k, 480–82). SU påpeker noen avvik mellom Ibsens rettede eksemplar og tredjeutgaven (SU 7, 283).

Et trykt eksemplar av femte utgave (1884), NBO Ms.8° 1529, har følgende håndskrevne opplysninger fra den svenske teatermannen Harald Molander på smusstittelbladet:

Detta ex. har jag erhållit från Kammarherre Fallesen, och er det försedt med de förkortningar och rättelser, som Ibsen själf i år gjort för nu stundande uppförande i Kpmn, och som han genom Willman uppmanat mig att vid öfv. observera. (Se Willmans bref af oktober i år.) 18.11.87. M‹olan›der

Forkortelsene og rettelsene er ikke egenhendige, og det er derfor ikke tatt hensyn til dette eksemplaret under tekstetableringen. Det er imidlertid av interesse fordi det peker mot et tapt egenhendig rettet eksemplar. Ibsen nevner i et brev til F. Hegel 13. august 1887 «forkortelser og sammendragninger, som jeg har foretaget i det af mig i sin tid til det kongelige teater indleverede exemplar af stykket» . Ibsen hadde sannsynligvis våren 1886 levert inn et bearbeidet eksemplar til Det kongelige Theater i København. (Planene om å innlevere stykket i 1874, jf. brev til Hegel 8. desember 1873, ble ikke realisert.) Den 20. februar 1886 skrev han til E. Fallesen og foreslo oppførelse av stykket på Det kongelige Theater, med følgende tilleggsbemerkning:

«Nogle strygninger hist og her i replikkerne kunde måske lige over for et dansk publikum være ønskelige og vilde med lethed kunne foretages.» Fallesen antok stykket og skrev til Ibsen 16. mars 1886 at han ville oppføre det snarest mulig (jf. Ibsens brev til J.H.S. Abrahams 26. mars 1886 og til F. Hegel 13. juli 1886), men oppførelsen ble aldri noe av. I brevet til Hegel 13. august 1887 ber Ibsen Hegel om å overføre de nevnte endringene til et nytt eksemplar, denne gang til bruk for baronesse M. von Borch, som arbeidet med en oversettelse til tysk – «og tillader mig derfor at bede Dem om på en eller anden måde og for min regning at få forkortelserne overførte i et andet exemplar, hvilket derefter bedes godhedsfuldt sendt […] v. Borch» . Hegel svarer i brevkonsept 17. august at «jeg har indført Deres Rettelser i et Ex. af Kjærl. Kom., som jeg igaar sendte fru Baronessen» (KBK NKS 3742, 4°, II). Til bruk i dette arbeidet kan Hegel ha lånt det eksemplaret Ibsen hadde sendt til teateret. Det er imidlertid uvisst om endringene i NBO Ms.8° 1529 (på tross av Molanders notat) er de samme som de Ibsen selv hadde foretatt i det eksemplaret han leverte inn til Det kongelige Theater. I Det kongelige Teaters Historie skriver nemlig Robert Neiiendam at teaterets sensor Erik Bøgh «forkortede Stykket efter Digterens Anvisning og gennemrettede det til Dansk» (Neiiendam 1921–30, b. 5, 42). Vi kan ikke si sikkert om Bøgh foretok endringene i teksten i tråd med et egenhendig endret eksemplar, om han foretok endringene etter anvisninger Ibsen hadde sendt ham i brev, eller om det kan ligge muntlige avtaler bak. Det kan uansett være et av Bøgh rettet eksemplar som ligger til grunn for de rettelsene Hegel utførte.Forskningsbibliotekar Niels Peder Jørgensen ved Det Kongelige Teaters Arkiv & Bibliotek opplyser i e-post av 7. mai 2007 at det der finnes tre eksemplarer av Kjærlighedens Komedie, ingen av dem egenhendige eller med egenhendige rettelser: ett eksemplar av femte utgave med rettelser og strykninger, stemplet «Regissørens Haand-Bibliothek», to avskrifter, den ene med påskriften «Hr. Sceneinstruktør Bloch d. 14.5.86», den andre med påskriften «Sufflør-Bog – Ikke benyttet». Begge de to siste synes skrevet av etter det trykte, rettede eksemplaret.

Mellom de trykte utgavene av Kjærlighedens Komedie er det flere forskjeller, størst mellom første og tredje utgave (beskrevet ovenfor, under Øvrige tekstkilder). Forordet til annenutgaven, som ble sendt som vedlegg i brev til Hegel 5. januar 1867, ble ikke gjenopptrykt i de senere utgavene. Forskjellene mellom 4. utg. 1877, 5. utg. 1884, 6. utg. 1891, 7. utg. 1895, FU 2 1898 og 8. utg. 1899 er tallrike, men mindre betydelige. Enkelte nye feil er kommet til. En feil i de tre første utgavene,

«i Trindse», er rettet til det metrisk riktigere «Trindse» fra og med fjerde utgave, da med støtte i arbeidsmanuskriptet. En slik rettelse kan, som det påpekes i SU 7, 277, være et tegn på at Ibsen også har hatt en hånd med i korrekturen til fjerde utgave, men vi kan ikke belegge det.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten, samt en metrisk analyse av de versifiserte partiene i teksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med visse særegenheter, som hos Ibsen øker i omfang særlig fra og med Kjærlighedens Komedie. Arbeidsmanuskriptet viser at Ibsen utvikler særnorsk ortografi på denne tiden, for eksempel dobbeltkonsonant etter kort vokal i utlyd (jf. Manuskriptbeskrivelse), og man finner også særnorske ord, skrivemåter og diftonger ( «bejte»).

Ibsen skriver Natt, Hækk, brakk, lamm, tomm, komm, Skamm, tamm, Tømm, nemm, Byggning, Besluttning, Forvikklinger, Læresættning o.fl., og han har hel og ren for heel og reen (bortfall av dobbeltskrevet lang vokal) og staa for staae (bortfall av understøttende e). Språklig støtte for en slik skrivemåte kunne han finne flere steder. I Ivar Aasens ordbok fra 1850 fantes betydningsskillende former som Skat (tretopp) og Skatt (avgift). Men Aasen skrev for eksempel Skam (ikke Skamm). Hovedkilden for Ibsen kan ha vært Knud Knudsen. Hans forslag til ny rettskrivning omfattet ikke dobbeltkonsonant i utlyd etter kort vokal, men selv praktiserer han nettopp dette. I Knudsens Haandbog i dansk-norsk Sproglære (1856) sier han også at vokalforkortelse alltid skjer foran t eller d som bøyningsendelse, for eksempel fra tro til trodde, trodd eller trott, og tilsvarende faatt, gaatt, staatt, slaatt, sett. Til tross for at Ibsen følger slike tendenser, kan han også skrive væk, op, let, Bræt, Sot (i betydningen ‘sykdom’).

Flertallsbøyningen i verb er nå også nærmest forlatt av Ibsen, og han innfører fortidsformen kasted for kastede. Flere forskere har påpekt at Ibsen i Kjærlighedens Komedie går langt i retning av fornorskning, ikke bare i ortografi, men også i ordvalg (jf. bl.a. D.A. Seip 1914 og Iversen 1956). At Ibsen er opptatt av målstrevet, kommer også til syne i teksten, jf. Falks replikk:

«skulde ud af Verden uden Naade, / Som b og g af Knudsens Grammatik» (HIS 4, ).

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Kjærlighedens Komedie (1862) gjelder i hovedsak setterfeil. I tillegg til internvariasjonen omfatter feilene feilstaving, bortfall av tegn og gal tegnsetting. Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en mer generell oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875 (HIS 1k, 34–40 og 146–48), samt i de tidligere nevnte artiklene av D.A. Seip (1914) og Iversen (1956). Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I MU er Kjærlighedens Komedie gjengitt i b. 1; noen språklige kommentarer finnes i b. 5, s. 6–7. I FU er stykket trykt i b. 2. I ES er stykket ikke gjengitt (men jf. Tekstkritisk redegjørelse for Svanhild). I SU er det trykt i b. 1 (med tredjeutgaven som grunntekst), og verket er omtalt i b. 7, s. 274–83, hvor man også finner en oversikt over de viktigste rettelsene og forskjellene for øvrig mellom de tre første utgavene. Landmark har ordnet arbeidsmanuskriptets omarbeidelser av første akt, tredje scene (samtalen mellom Falk og Svanhild) til en typografisk differensiert oversikt over tekst som er beholdt, utelatt, flyttet eller endret i førstetrykket (Landmark 1928, 18–33). HU gjengir Kjærlighedens Komedie i b. 4. Grunnteksten er førstetrykket med konjekturer (stilltiende) og rettelser etter arbeidsmanuskriptet. I HU gis dessuten en oversikt over de viktigste forskjellene mellom UBiT Ms Oct. 375 og førstetrykkets tekst (s. 276–346) og over de viktigste endringene Ibsen gjorde i annen og tredje utgave (s. 348–55). En redegjørelse for språklige trekk i UBiT Ms Oct. 375 og Ibsens forhold til K. Knudsens reformer finnes på s. 275–76. HU omtaler ikke manuskriptene NBO Ms.4° 1394, NBO Ms.8° 955 eller NBO Ms.8° 955a.

Table of Contents

- Tittelside (HIS)
- Tittelside (HIS)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Rolleliste
- Første Akt
- Annen Akt
- Tredje Akt

- Innledning til skuespillet

- Bakgrunn
- Tilblivelse
- Utgivelse
- Oversettelser
- Oppførelser

- Tekstredegjørelse til skuespillet

- Full tekstredegjørelse