John Gabriel Borkman

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1898 i Ibsens leilighet i Arbinsgate 1 av Ludwig Szacinski. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

JOHN GABRIEL BORKMAN

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Front cover image was taken in 1898 in Ibsen's apartement in Arbinsgate 1 by Ludwig Szacinski. Original image from www.ibsen.net.

JOHN GABRIEL BORKMAN

SKUESPIL I FIRE AKTER

AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1896

JOHN GABRIEL BORKMAN

Personerne

JOHN GABRIEL BORKMAN, forhenværende bankchef

FRU GUNHILD BORKMAN, hans hustru

STUDENT ERHART BORKMAN, deres søn

FRØKEN ELLA RENTHEIM, fru Borkmans tvillingsøster

FRU FANNY WILTON

VILHELM FOLDAL, extraskriver i et regeringskontor

FRIDA FOLDAL, hans datter

FRU BORKMANS STUEPIGE

Handlingen foregår en vinteraften på den rentheimske familiegård udenfor hovedstaden.

FØRSTE AKT

Fru Borkmans dagligstue, udstyret med gammeldags falmet pragt. En åben skydedør fører ind i en havestue med vinduer og glasdør i baggrunden. Derigennem udsigt til haven, hvor snevejret fyger i tusmørket. På højre sidevæg indgangsdør fra forstuen. Længere fremme en stor, gammel jernovn med ild i. Til venstre, noget tilbage, en enkelt, mindre dør. Foran på samme side et vindu, dækket af tykke forhæng. Mellem vinduet og døren en kanapé med hestehårs betræk og med et tæppebelagt bord foran. På bordet en tændt lampe med skærm. Ved ovnen en højrygget lænestol.

Fru Gunhild Borkman sidder på kanapéen med sit hækletøj. Hun er en ældre dame af koldt, fornemt udseende, med stiv holdning og ubevægelige ansigtstræk. Hendes rige hår er stærkt grånet. Hænderne fine, gennemsigtige. Klædt i en tyk mørk silkedragt, som oprindelig har været elegant, men nu noget slidt og medtagen. Uldsjal over skuldrene.

Hun sidder en stund opret og urørlig ved hækletøjet. Så høres udenfor bjældeklang fra en forbikørende slæde.

FRU BORKMAN lytter op; det tindrer af glæde i hendes øjne og hun hvisker uvilkårligt

Erhart! Endelig!

Hun rejser sig og sér ud gennem forhænget. Synes skuffet og sætter sig igen på kanapéen til sit arbejde.

Stuepigen kommer lidt efter ind fra entréen med et visitkort på en liden brikke.

FRU BORKMAN hurtig

Kom studenten alligevel?

STUEPIGEN

Nej, frue. Men her er en dame ude -

FRU BORKMAN lægger hækletøjet tilside

Nå, fru Wilton altså -

STUEPIGEN går nærmere

Nej, det er en fremmed dame -

FRU BORKMAN rækker efter kortet

Lad mig sé -

(læser; rejser sig hurtig og ser stivt på pigen)

Er De viss på, at det er til mig?

STUEPIGEN

Ja, jeg forstod det, som det var til fruen.

FRU BORKMAN

Bad hun om at få tale med fru Borkman?

STUEPIGEN

Jaha, det gjorde hun.

FRU BORKMAN kort; besluttet

Godt. Så sig, at jeg er hjemme.

Stuepigen åbner døren for den fremmede dame og går selv ud.

Frøken Ella Rentheim kommer ind i stuen. Hun ligner søsteren af udséende; men hendes ansigt har et mere lidende end hårdt udtryk. Det bærer endnu præg af stor, karakterfuld skønhed i tidligere år. Det svære hår er strøget op i naturlige bukler fra panden og er ganske sølvhvidt. Hun er klædt i sort fløjl med hat og peltsfodret kåbe af samme stof.

Begge søstrene står en stund i taushed og sér prøvende på hinanden. Hver af dem venter øjensynlig, at den anden skal tale først.

ELLA RENTHEIM som har holdt sig i nærheden af døren

Ja, du sér nok forundret på mig, du, Gunhild.

FRU BORKMAN står ubevægelig oprejst mellem kanapéen og bordet og støtter fingerspidsene mod tæppet

Går du ikke fejl? Forvalteren bor jo i sidebygningen, véd du.

ELLA RENTHEIM

Det er ikke forvalteren, jeg skal tale med i dag.

FRU BORKMAN

Er det da mig, du vil noget?

ELLA RENTHEIM

Ja. Jeg må tale nogen ord med dig.

FRU BORKMAN kommer frem på gulvet

Nå, - så sæt dig ned da.

ELLA RENTHEIM

Tak; jeg kan godt stå så længe.

FRU BORKMAN

Ganske som du selv vil. Men løs ialfald lidt på overtøjet.

ELLA RENTHEIM knapper kåben op

Ja, her er svært varmt -

FRU BORKMAN

Jeg fryser altid.

ELLA RENTHEIM står en stund og sér på hende med armen hvilende på ryggen af lænestolen

Ja, - Gunhild, det er nu snart otte år siden vi sidst såes.

FRU BORKMAN koldt

Siden vi taltes ved ialfald.

ELLA RENTHEIM

Rettere sagt, taltes ved, ja. - For du har vel set mig en gang imellem, - når jeg måtte gøre min årsrejse hid til forvalteren.

FRU BORKMAN

En gang eller to, tror jeg.

ELLA RENTHEIM

Jeg har også et par gange sét et skimt af dig. I vinduet der.

FRU BORKMAN

Bag forhængene må det ha’ været. Du har gode øjne, du.

(hårdt og skærende)

Men sidste gang vi taltes ved, - det var her inde i stuen hos mig -

ELLA RENTHEIM afværgende

Ja, ja, jeg véd det, Gunhild!

FRU BORKMAN

- ugen før han, - før han slap ud.

ELLA RENTHEIM går opover gulvet

Å, rør da ikke ved det!

FRU BORKMAN fast men dæmpet

Det var ugen før han, - bankchefen kom på fri fod igen.

ELLA RENTHEIM fremover gulvet

Å ja, ja, ja! Jeg glemmer nok ikke den stund! Men det er så altfor knugende at tænke på. Bare det, at dvæle ved det et eneste øjeblik - åh!

FRU BORKMAN dumpt

Og så får tankerne aldrig lov til at kredse om noget andet alligevel!

(i udbrud; slår hænderne sammen)

Nej, jeg skønner det ikke! Aldrig i verden! Jeg fatter ikke, at noget sådant noget, - noget så forfærdeligt kan overgå en enkelt familie! Og så, tænk, - vor familie! En så fornem familie, som vor! Tænke sig til, at det just skulde ramme den!

ELLA RENTHEIM

Å, Gunhild, - det var nok mange, mange flere end vor familie, som det slag rammed.

FRU BORKMAN

Nå ja; men alle disse her andre bryr jeg mig ikke så stort om. For det var da jo bare nogen penge - eller nogen papirer, - som det gik ud over for dem. Men for os -! For mig! Og så for Erhart! Det barn, som han dengang var!

(i stigende oprør)

Skammen over os to uskyldige! Vanæren! Den stygge, forfærdelige vanære! Og så rent ruineret til og med!

ELLA RENTHEIM varsomt

Sig mig, Gunhild, - hvorledes bærer han det?

FRU BORKMAN

Erhart, mener du?

ELLA RENTHEIM

Nej, - han selv. Hvorledes bærer han det?

FRU BORKMAN blæser hånligt

Tror du, jeg spør’ efter det?

ELLA RENTHEIM

Spør’? Du behøver da vel ikke at spørge -

FRU BORKMAN ser forbauset på hende

Du tror da vel aldrig, at jeg omgåes ham? Kommer sammen med ham? Sér noget til ham?

ELLA RENTHEIM

Ikke det engang!

FRU BORKMAN som før

Han, som har måttet sidde under lås og lukke i fem år!

(slår hænderne for ansigtet)

Å, slig en knusende skam!

(farer op)

Og så tænke på, hvad navnet John Gabriel Borkman havde at betyde før i tiden! - Nej, nej, nej, - aldrig sé ham mere! - Aldrig!

ELLA RENTHEIM sér en stund på hende

Du har et hårdt sind, Gunhild.

FRU BORKMAN

Imod ham, ja.

ELLA RENTHEIM

Han er jo dog din mand.

FRU BORKMAN

Har han ikke sagt for retten, at det var mig, som begyndte med at ruinere ham? At jeg brugte så altfor mange penge -?

ELLA RENTHEIM forsigtig

Men var der ikke noget sandt i det?

FRU BORKMAN

Men var det ikke netop ham selv, som vilde ha’ det således! Alting skulde jo være så rent meningsløst overdådigt -

ELLA RENTHEIM

Det véd jeg nok. Men just derfor skulde du ha’ holdt igen. Og det gjorde du nok ikke.

FRU BORKMAN

Vidste da jeg, at det ikke var hans egne penge, - de, som han gav mig til at rutte med? Og som han rutted med selv også. Tifold værre end jeg!

ELLA RENTHEIM stilfærdig

Nå, det førte vel hans stilling med sig, kan jeg tro. For en stor del da.

FRU BORKMAN hånligt

Ja, det héd sig altid, at vi måtte «repræsentere». Og så repræsenterte han da også rigtig tilgavns! Kørte med firspand, - som om han var en konge. Lod folk bukke og skrabe for sig, som for en konge.

(lér)

Og så kaldte de ham ved fornavn, - hele landet udover - akkurat som om han var kongen selv. «John Gabriel», «John Gabriel». Alle så vidste de, hvad «John Gabriel» var for en størrelse!

ELLA RENTHEIM fast og varmt

Han var en størrelse dengang, du.

FRU BORKMAN

Ja, det så jo slig ud. Men aldrig med et eneste ord satte han mig ind i, hvorledes hans stilling egentlig var. Aldrig lod han sig forlyde med, hvor han tog midlerne fra.

ELLA RENTHEIM

Nej, nej, - det aned nok ikke de andre heller.

FRU BORKMAN

Det fik nu være det samme med de andre. Men mig havde han pligtet at sige sandheden. Og det gjorde han aldrig! Han bare løj, - løj så bundløst for mig -

ELLA RENTHEIM afbrydende

Det gjorde han visst ikke, Gunhild! Han fortied kanske. Men han løj visst ikke.

FRU BORKMAN

Ja, ja, kald det, som du vil. Det kommer jo ganske ud på et. - Men så ramled det da også sammen. Alting. Hele herligheden tilslut.

ELLA RENTHEIM hen for sig

Ja, alting ramled sammen - for ham, - og for andre.

FRU BORKMAN retter sig truende ivejret

Men det siger jeg dig, Ella, - jeg gi’r mig ikke endda! Jeg skal nok vide at skaffe mig oprejsning. Det kan du forlade dig på!

ELLA RENTHEIM spændt

Oprejsning? Hvad mener du med det?

FRU BORKMAN

Oprejsning for navn og ære og velfærd! Oprejsning for hele min forkludrede livsskæbne, det mener jeg! Jeg har en i baghånden, jeg, skal du vide. - En, som skal tvætte rent alt det, som - som bankchefen har tilsmudset.

ELLA RENTHEIM

Gunhild! Gunhild!

FRU BORKMAN stigende

Der lever en hævner, du! En, som skal gøre godt igen alt det, som hans far har forbrudt imod mig!

ELLA RENTHEIM

Erhart altså.

FRU BORKMAN

Ja, Erhart, - min herlige gut! Han skal nok vide at oprejse slægten, huset, navnet. Alt det, som kan oprejses. - Og kanske mere til.

ELLA RENTHEIM

Og på hvad måde mener du det skulde ske?

FRU BORKMAN

Det får komme, som det kan. Jeg véd ikke hvorledes det vil komme. Men jeg véd, at det vil og det skal komme engang.

(sér spørgende på hende)

Ja - Ella, - er det ikke i grunden det samme, du også har gået og tænkt på lige siden han var liden?

ELLA RENTHEIM

Nej, det kan jeg ikke egentlig sige.

FRU BORKMAN

Ikke det? Hvorfor tog du dig da af ham? Dengang, da stormen var brudt løs over - over huset her.

ELLA RENTHEIM

Du selv kunde jo ikke dengang, Gunhild.

FRU BORKMAN

Å nej, - jeg kunde jo ikke det. Og hans far, - han var lovlig undskyldt, - der han sad, - så godt forvaret -

ELLA RENTHEIM oprørt

Å, at du kan få frem slige ord -! Du!

FRU BORKMAN med et giftigt udtryk

Og at du kunde bekvemme dig til at ta’ dig af en, - en John Gabriels barn! Aldeles, som om det barn var dit eget -. Ta’ det fra mig, - og rejse hjem med det. Og beholde det hos dig, år efter år. Til gutten blev næsten voksen.

(sér mistænksom på hende)

Hvorfor gjorde du egentlig det, Ella? Hvorfor beholdt du ham?

ELLA RENTHEIM

Jeg kom til at holde så inderlig af ham -

FRU BORKMAN

Mere end jeg, - hans mor!

ELLA RENTHEIM undvigende

Det véd jeg ikke. Og så var jo Erhart lidt svagelig i opvæksten -

FRU BORKMAN

Erhart - svagelig!

ELLA RENTHEIM

Ja, jeg syntes det, - dengang ialfald. Og så er jo luften der borte på vestkysten så meget mildere end her, véd du vel.

FRU BORKMAN smiler bittert

Hm. Er den det?

(afbrydende)

Ja, du har sandelig gjort svært meget for Erhart, du.

(forandrer tonen)

Nå, det forstår sig, du har jo også råd til det.

(smiler)

Du var jo så heldig, du, Ella. Du fik jo reddet alt det, som dit var.

ELLA RENTHEIM krænket

Det gjorde ikke jeg noget skridt for, - kan jeg forsikkre dig. Jeg havde ikke - før længe, længe bagefter - nogen anelse om, at de papirer, som lå i banken for min regning, - at de var sparet -

FRU BORKMAN

Ja, ja; sligt noget skønner jeg mig ikke på! Jeg siger bare, at du var heldig.

(sér spørgende på hende)

Men når du sådan på egen hånd tog dig til at opdrage Erhart for mig -? Hvad var så din hensigt med det?

ELLA RENTHEIM sér på hende

Min hensigt -?

FRU BORKMAN

Ja, en hensigt måtte du da vel ha’. Hvad vilde du gøre ham til? Gøre ud af ham, mener jeg?

ELLA RENTHEIM langsomt

Jeg vilde lette vejen for Erhart til at bli’ et lykkeligt menneske her i verden.

FRU BORKMAN blæser

Pyh, - folk i vore kår har nok andet at gøre, end at tænke på lykke.

ELLA RENTHEIM

Hvad da, - mener du?

FRU BORKMAN sér stort, alvorligt på hende

Erhart får først og fremst sé til, at han kan komme til at lyse så højt og så vidt udover, at ikke noget menneske i landet længer skimter den skyggen, som hans far har kastet over mig - og over min søn.

ELLA RENTHEIM forskende

Sig mig, Gunhild, - er det det krav, som Erhart selv stiller til sit liv -?

FRU BORKMAN studsende

Ja, det får vi da vel håbe!

ELLA RENTHEIM

- eller er det ikke snarere et krav, som du stiller til ham?

FRU BORKMAN kort

Jeg og Erhart stiller altid de samme krav til os selv.

ELLA RENTHEIM tungt og langsomt

Så sikker er du altså på din gut, du, Gunhild.

FRU BORKMAN dulgt hoverende

Ja, gud ske lov og tak, - det er jeg. Det kan du forlade dig på!

ELLA RENTHEIM

Så synes jeg, du i grunden må føle dig lykkelig alligevel. Trods alt det andet.

FRU BORKMAN

Det gør jeg også. For så vidt. Men så, - hvert øjeblik, sér du, - så kommer jo dette her andet drivende som et uvejr ind over mig.

ELLA RENTHEIM med omslag i tonen

Sig mig -. Lige så godt straks. For det var egentlig det, jeg kom ud til dig for -

FRU BORKMAN

Hvilket?

ELLA RENTHEIM

Noget, jeg synes jeg må tale med dig om. - Sig mig, - Erhart bor jo ikke her ude hos - hos eder andre.

FRU BORKMAN hårdt

Erhart kan ikke bo her ude hos mig. Han må bo inde i byen -

ELLA RENTHEIM

Det har han skrevet mig til.

FRU BORKMAN

Han må det for studiernes skyld. Men han kommer ud til mig en stund hver eneste aften.

ELLA RENTHEIM

Ja, kunde jeg så kanske få sé ham? Og tale med ham straks?

FRU BORKMAN

Han er ikke kommen endnu. Men jeg venter ham hvert øjeblik.

ELLA RENTHEIM

Jo, Gunhild, - han må være kommen. For jeg hører ham gå ovenpå.

FRU BORKMAN med flygtigt øjekast

Oppe i storsalen?

ELLA RENTHEIM

Ja. Jeg har hørt ham gå deroppe, lige siden jeg kom.

FRU BORKMAN vender øjnene fra hende

Det er ikke ham, det, Ella.

ELLA RENTHEIM studser

Er det ikke Erhart?

(anende)

Hvem er det da!

FRU BORKMAN

Bankchefen.

ELLA RENTHEIM sagte, i undertrykt smærte

Borkman. John Gabriel Borkman!

FRU BORKMAN

Slig går han op og ned. Frem og tilbage. Fra morgen til kvæld. Dag ud og dag ind.

ELLA RENTHEIM

Jeg har jo rigtignok hørt ymte om et og andet -

FRU BORKMAN

Kan tro det. Der ymtes visst adskilligt om os herude.

ELLA RENTHEIM

Erhart har ymtet om det. I brevene. At hans far holdt sig mest for sig selv, - deroppe. Og du for dig her nedenunder.

FRU BORKMAN

Ja, - vi har havt det så, vi, Ella. Helt fra de slap ham ud. Og sendte ham hjem til mig. - I alle de lange otte årene.

ELLA RENTHEIM

Men jeg har aldrig tænkt, at det kunde være rigtig sandt. At det kunde være muligt -!

FRU BORKMAN nikker

Sandt er det. Og kan aldrig bli’ anderledes.

ELLA RENTHEIM sér på hende

Dette må da være et forfærdeligt liv, Gunhild.

FRU BORKMAN

Mere end forfærdeligt, du. Snart ikke til at holde ud længer.

ELLA RENTHEIM

Det kan jeg så godt forstå.

FRU BORKMAN

Stadig at høre hans skridt deroppe. Lige fra den tidlige morgen til langt på nat. - Og så lydt, som her er hernede!

ELLA RENTHEIM

Ja, det er svært, så lydt her er.

FRU BORKMAN

Mangen gang kommer det mig for, at jeg har en syg ulv gående i bur deroppe på salen. Lige ret over hodet på mig.

(lytter og hvisker)

Hør bare, du! Hør! Frem og tilbage, - frem og tilbage går ulven.

ELLA RENTHEIM varsomt

Kunde det ikke bli’ anderledes, Gunhild?

FRU BORKMAN afvisende

Han har aldrig gjort noget skridt til det.

ELLA RENTHEIM

Men kunde så ikke du gøre det første skridt da?

FRU BORKMAN farer op

Jeg! Efter alt det, han har forbrudt imod mig! - Nej tak! Lad så heller ulven bli’ ved at tasse omkring deroppe.

ELLA RENTHEIM

Her blir mig for varmt. Jeg må nok få lov at ta’ tøjet af alligevel.

FRU BORKMAN

Ja, jeg spurgte dig jo før -

Ella Rentheim lægger kåbe og hat fra sig på en stol ved indgangsdøren.

ELLA RENTHEIM

Træffer du aldrig til at møde ham udenfor huset?

FRU BORKMAN lér bittert

I selskabslivet, mener du?

ELLA RENTHEIM

Jeg mener, når han går ud i den friske luft. Inde på stierne i skoven, eller -

FRU BORKMAN

Bankchefen går aldrig ud.

ELLA RENTHEIM

Ikke i mørkningen engang?

FRU BORKMAN

Aldrig.

ELLA RENTHEIM bevæget

Det kan han ikke overvinde sig til?

FRU BORKMAN

Kan vel ikke det. Han har sin store slængkappe og filthatten hængende i væggeskabet. I forstuen, véd du -

ELLA RENTHEIM hen for sig

- det skabet, vi legte i, da vi var små -

FRU BORKMAN nikker

Og en gang imellem, - om aftenen sent, - så kan jeg høre, at han kommer ned - for at ta’ på sig og gå ud. Men så standser han gerne midtvejs i trappen, - og vender om. Og så går han op igen på salen.

ELLA RENTHEIM stille

Kommer aldrig nogen af hans gamle venner derop og sér til ham?

FRU BORKMAN

Han har ingen gamle venner.

ELLA RENTHEIM

Han havde dog så mange - engang.

FRU BORKMAN

Hm! Dem sørged han jo så pænt for at skaffe sig af med. Han blev sine venner en dyr ven, - han, John Gabriel.

ELLA RENTHEIM

Å ja, det kan du jo nok ha’ ret i, Gunhild.

FRU BORKMAN hæftig

For resten må jeg sige, at det er lumpent, lavt, usselt, småligt at lægge så svær vægt på den smule tab, de kan ha’ lidt ved ham. Pengetab var det da jo bare. Ikke andet.

ELLA RENTHEIM uden at svare

Og så lever han altså deroppe så ganske alene. Så rent for sig selv.

FRU BORKMAN

Ja, han gør vel det. Jeg hører rigtignok sige, at der kommer en gammel kopist eller extraskriver op til ham en gang imellem.

ELLA RENTHEIM

Å så; det er visst en, som heder Foldal. For jeg véd, at de to var ungdomsvenner.

FRU BORKMAN

Ja, de var nok det, tror jeg. Jeg kender forresten ikke noget til ham. For han kom aldrig med i vor selskabskreds. Dengang vi havde nogen -

ELLA RENTHEIM

Men nu kommer han altså til Borkman?

FRU BORKMAN

Ja, han er ikke kræsnere end som så. Men, det forstår sig, han kommer nu bare i mørkningen da.

ELLA RENTHEIM

Denne Foldal, - han var også en af dem, som led tab, da banken gik overstyr.

FRU BORKMAN henkastende

Ja, jeg synes, jeg kan huske, at han misted nogen penge, han også. Men det var visst så rent ubetydeligt -

ELLA RENTHEIM med let eftertryk

Det var alt det, han ejed.

FRU BORKMAN smiler

Nå, men herregud, - det, han ejed, det var da visst virkelig så forsvindende lidet, du. Ikke nogenting at snakke om.

ELLA RENTHEIM

Der blev heller ikke snakket om det, - af Foldal, - under processen.

FRU BORKMAN

Og, for øvrigt, så kan jeg fortælle dig det, at Erhart har gi’t så rundelig erstatning for den ubetydelighed.

ELLA RENTHEIM forundret

Har Erhart! Hvorledes har Erhart kunnet det?

FRU BORKMAN

Han har taget sig af Foldals yngste datter. Og læst med hende, - så hun kanske kan bli’ til noget og sørge for sig selv engang. Sé, - det er visst meget mere, du, end fa’ren kunde ha’ gjort for hende.

ELLA RENTHEIM

Ja, fa’ren, han sidder vel i små kår, han, kan jeg tro.

FRU BORKMAN

Og så har Erhart maget det så, at hun får lære musik. Hun er nu alt ble’t så flink, at hun kan komme op til - til ham deroppe på salen, og spille for ham.

ELLA RENTHEIM

Så han holder da af musik fremdeles?

FRU BORKMAN

Å ja, han gør vel det. Han har jo det pianoet, som du skikked herud - da han var i vente -

ELLA RENTHEIM

Og på det spiller hun for ham?

FRU BORKMAN

Ja, sådan en gang imellem. Om aftenerne. Det har også Erhart fåt istand.

ELLA RENTHEIM

Men må da den stakkers pige gå den lange vejen her ud? Og så hjem til byen igen?

FRU BORKMAN

Nej, det behøver hun ikke. Erhart har ordnet det så, at hun får være hos en dame, som boer her i nærheden. Det er en fru Wilton -

ELLA RENTHEIM levende

Fru Wilton!

FRU BORKMAN

En meget rig dame. En, som du ikke kender.

ELLA RENTHEIM

Jeg har hørt navnet. Fru Fanny Wilton, tror jeg -

FRU BORKMAN

Ja, ganske rigtig.

ELLA RENTHEIM

Erhart har flere gange skrevet om hende. - Boer hun her ude nu?

FRU BORKMAN

Ja, hun har lejet en villa her. Og så er hun flyttet ud fra byen for en tid siden.

ELLA RENTHEIM lidt nølende

De siger, folk, at hun skal være skilt fra sin mand.

FRU BORKMAN

Manden er nok død for flere år siden.

ELLA RENTHEIM

Ja, men de blev skilt -. Han lod sig skille -

FRU BORKMAN

Han rejste fra hende, gjorde han. Skylden var visst ikke hendes.

ELLA RENTHEIM

Kender du noget nærmere til hende, Gunhild?

FRU BORKMAN

Å ja såmænd. Hun boer jo lige i nærheden. Og så sér hun ind til mig en gang imellem da.

ELLA RENTHEIM

Og du synes kanske godt om hende?

FRU BORKMAN

Hun er så ualmindelig forstående. Så mærkværdig klar i sin dom.

ELLA RENTHEIM

I sin dom om mennesker, mener du?

FRU BORKMAN

Ja, mest om mennesker. Erhart har hun nu formelig studeret. Sådan rigtig tilbunds, - ind i sjælen. Og derfor så forguder hun ham da også, - som rimeligt er.

ELLA RENTHEIM lidt lurende

Så kender hun kanske Erhart endnu nøjere, end hun kender dig?

FRU BORKMAN

Ja, Erhart traf hende som oftest inde i byen. Før hun flytted her ud.

ELLA RENTHEIM uoverlagt

Og så flytted hun fra byen alligevel?

FRU BORKMAN studser og sér hvasst på hende

Alligevel! Hvad mener du med det?

ELLA RENTHEIM undvigende

Nå, herregud, - mener -?

FRU BORKMAN

Du sa’ det på en så underlig måde. Der var noget, du mente med det, Ella!

ELLA RENTHEIM sér hende fast i øjnene

Ja, det var det også, Gunhild. Der var virkelig noget, jeg mente med det.

FRU BORKMAN

Nå, så sig det da rent ud!

ELLA RENTHEIM

Først vil jeg sige dig det, at jeg synes, jeg også har ligesom en slags ret til Erhart. Eller finder du kanske ikke det?

FRU BORKMAN sér henad værelset

Bevar’s vel. Efter de summer, du har kostet på ham, så -

ELLA RENTHEIM

Å sletikke derfor, Gunhild. Men fordi jeg holder af ham -

FRU BORKMAN smiler hånligt

Af min søn? Kan du det? Du? Trods alt?

ELLA RENTHEIM

Ja, jeg kan det. Trods alt. Og jeg gør det. Jeg holder af Erhart. Så meget, som jeg overhodet kan holde af et menneske - nu for tiden. I min alder.

FRU BORKMAN

Nå ja, ja, lad så være; men -

ELLA RENTHEIM

Og derfor, sér du, så blir jeg bekymret, så snart jeg mærker noget, som truer ham.

FRU BORKMAN

Truer Erhart! Ja, men hvad truer ham? Eller hvem truer ham da?

ELLA RENTHEIM

Det gør nok for det første du, - på din vis -

FRU BORKMAN udbryder

Jeg!

ELLA RENTHEIM

- og så denne fru Wilton også, - er jeg bange for.

FRU BORKMAN sér en stund målløs på hende

Og sligt noget kan du tro om Erhart! Om min egen gut! Han, som har sin store mission at fuldbyrde!

ELLA RENTHEIM henkastende

Å hvad, mission -!

FRU BORKMAN oprørt

Og det tør du sige så hånligt!

ELLA RENTHEIM

Tror du, at et ungt menneske, i Erharts alder, - sund og glad, - tror du, at han går hen og ofrer sig for - for sligt noget som en «mission»!

FRU BORKMAN stærk og fast

Erhart gør det! Det véd jeg så visst.

ELLA RENTHEIM ryster på hovedet

Du hverken véd det eller du tror det, Gunhild.

FRU BORKMAN

Tror jeg det ikke!

ELLA RENTHEIM

Det er bare noget, som du går og drømmer om. For havde du ikke det at klynge dig fast til, så synes du vel, at du måtte rent fortvile.

FRU BORKMAN

Ja, da måtte jeg rigtignok fortvile.

(hæftig)

Og det er kanske det, du helst så, du, Ella!

ELLA RENTHEIM med løftet hoved

Ja, jeg så det helst - ifald du ikke kan fri dig på anden måde, end at det skal gå ud over Erhart.

FRU BORKMAN truende

Du vil træde imellem os! Mellem mor og søn! Du!

ELLA RENTHEIM

Jeg vil fri ham ud af din magt, - din vold, - dit herredømme.

FRU BORKMAN triumferende

Det kan du ikke mere! Du havde ham i dine garn - lige til hans femtende år. Men nu har jeg vundet ham igen, sér du!

ELLA RENTHEIM

Så vil jeg vinde ham igen fra dig!

(hæst; halvt hviskende)

Vi to, vi har kæmpet på liv og død om et menneske før, vi, Gunhild!

FRU BORKMAN sér hoverende på hende

Ja, og jeg vandt sejr.

ELLA RENTHEIM hånsmiler

Synes du endnu, at den sejr blev til vinding for dig?

FRU BORKMAN mørk

Nej; - det har du så blodig ret i.

ELLA RENTHEIM

Det blir ingen vinding for dig dennegang heller.

FRU BORKMAN

Ingen vinding, det, at beholde en mors magt over Erhart!

ELLA RENTHEIM

Nej; for det er bare magten over ham du vil ha’.

FRU BORKMAN

Og du da!

ELLA RENTHEIM varmt

Jeg vil ha’ hans kærlige sind, - hans sjæl, - hans hele hjerte -!

FRU BORKMAN udbryder

Det får du aldrig mere i denne verden!

ELLA RENTHEIM sér på hende

Har du kanske sørget for det?

FRU BORKMAN smiler

Ja, det har jeg rigtignok tilladt mig. Har du ikke kunnet læse det ud af hans breve?

ELLA RENTHEIM nikker langsomt

Jo. Hele du var i hans breve tilslut.

FRU BORKMAN tirrende

Jeg har nyttet disse otte år - da jeg har havt ham under øjne, sér du.

ELLA RENTHEIM behersket

Hvad har du sagt Erhart om mig? Går det an, at du fortæller mig det?

FRU BORKMAN

Ja, det går så godt an.

ELLA RENTHEIM

Så gør det da!

FRU BORKMAN

Jeg har bare sagt ham det, som sandt er.

ELLA RENTHEIM

Nå?

FRU BORKMAN

Jeg har idelig og altid indpræntet ham, at han, vær’sgo’, får huske på, at det er dig, vi må takke for, at vi kan leve såpass, som vi gør. At vi overhodet kan leve.

ELLA RENTHEIM

Ikke andet end det!

FRU BORKMAN

Å, sligt noget bider, du. Det føler jeg på mig selv.

ELLA RENTHEIM

Men det er jo omtrent bare det, som Erhart vidste i forvejen.

FRU BORKMAN

Da han kom hjem igen til mig, bildte han sig ind, at du gjorde altsammen af et godt hjerte.

(sér skadefro på hende)

Nu tror han ikke det længer, Ella.

ELLA RENTHEIM

Hvad tror han da nu?

FRU BORKMAN

Han tror det, som sandt er. Jeg spurgte ham, hvorledes han forklarte sig det, at tante Ella aldrig rejste hid for at besøge os -

ELLA RENTHEIM afbrydende

Det vidste han før!

FRU BORKMAN

Han véd det bedre nu. Du havde bildt ham ind, at det var for at skåne mig og - og ham, som går deroppe på salen -

ELLA RENTHEIM

Det var det også.

FRU BORKMAN

Det tror ikke Erhart en smule på nu længer.

ELLA RENTHEIM

Hvad har du da nu fåt ham til at tro om mig?

FRU BORKMAN

Han tror, som sandt er, at du skammer dig over os, - foragter os. Eller gør du kanske ikke det? Har du ikke engang pønset på at få rive ham helt løs fra mig? Tænk dig om, Ella. Du husker det visst.

ELLA RENTHEIM afvisende

Det var i skandalens værste tid. Da sagen stod for retten. - Jeg nærer ikke de tanker længer nu.

FRU BORKMAN

Det vilde ikke nytte dig noget heller. For hvad blev der så ellers af hans mission! Å nej tak, du! Det er mig, Erhart behøver, - ikke dig. Og derfor er han som død for dig! Og du for ham!

ELLA RENTHEIM koldt, besluttet

Vi skal sé. For nu blir jeg her ude.

FRU BORKMAN stirrer på hende

Her på gården?

ELLA RENTHEIM

Ja, her.

FRU BORKMAN

Her - hos os? Hele natten over?

ELLA RENTHEIM

Her ude blir jeg hele resten af mine dage, om så skal være.

FRU BORKMAN fatter sig

Ja ja, Ella, - gården er jo din.

ELLA RENTHEIM

Å hvad -!

FRU BORKMAN

Alt sammen er jo dit. Den stol, jeg sidder på, er din. Den seng, jeg ligger og vælter mig søvnløs i, den tilhører dig. Den mad, vi spiser, den får vi gennem dig.

ELLA RENTHEIM

Kan ikke ordnes på anden vis, det. Borkman kan ikke ha’ egen ejendom. For der vilde straks komme nogen og ta’ det fra ham.

FRU BORKMAN

Jeg véd det nok. Vi får finde os i at leve på din nåde og barmhjertighed.

ELLA RENTHEIM koldt

Jeg kan ikke hindre dig i at sé det fra den side, Gunhild.

FRU BORKMAN

Nej, det kan du ikke. - Når vil du, vi skal flytte ud?

ELLA RENTHEIM sér på hende

Flytte ud?

FRU BORKMAN i ophidselse

Ja, du bilder dig da vel aldrig ind, at jeg vil bli’ boende her under tag med dig! - Nej, så heller i fattighuset eller ud på landevejen!

ELLA RENTHEIM

Godt. Så giv mig Erhart med -

FRU BORKMAN

Erhart! Min egen søn! Mit barn!

ELLA RENTHEIM

Ja, - for så rejser jeg straks hjem igen.

FRU BORKMAN efter kort betænkning; fast

Erhart skal selv vælge mellem os.

ELLA RENTHEIM sér tvilende og usikker på hende

Han vælge? Ja, - tør du det, Gunhild?

FRU BORKMAN med hård latter

Om jeg tør! La’ min gut vælge mellem sin mor og dig! Ja, det tør jeg rigtignok.

ELLA RENTHEIM lyttende

Kommer der nogen? Jeg synes, jeg hører -

FRU BORKMAN

Så er det vel Erhart -

Det banker raskt på forstuedøren, som derpå uden videre blir åbnet. Fru Wilton, selskabsklædt og i overtøj, kommer ind. Bag efter hende stuepigen, som ikke har fået tid til at melde og sér rådvild ud. Døren blir stående halvt åben. Fru Wilton er en påfaldende smuk, yppig dame i tretiårene. Brede, røde, smilende læber. Spillende øjne. Rigt, mørkt hår.

FRU WILTON

Godaften, kæreste fru Borkman!

FRU BORKMAN noget tørt

Godaften, frue.

(til pigen; peger mod havestuen)

Tag lampen ud derinde og tænd den.

Stuepigen henter og går ud med lampen.

FRU WILTON sér Ella Rentheim

Å, om forladelse, - her er fremmede -

FRU BORKMAN

Bare min søster, som er kommen tilrejsende -

Erhart Borkman slår den halvåbne forstuedør helt op og stormer ind. Han er et ungt menneske med lyse, frejdige øjne. Elegant klædt. Begyndende knebelsbart.

ERHART BORKMAN glædestrålende; på dørtærskelen

Hvad for noget! Er tante Ella kommen?

(imod hende; griber hendes hænder)

Tante, tante! Nej, er det muligt! Er du her?

ELLA RENTHEIM slår armene om hans hals

Erhart! Min kære, snille gut! Nej, hvor stor du er ble’t! Å, hvor det gør godt at få sé dig igen!

FRU BORKMAN skarpt

Hvad skal det sige, Erhart, - står du og gemmer dig i forstuen?

FRU WILTON hurtig

Erhart - Borkman kom sammen med mig.

FRU BORKMAN måler ham med øjnene

Ja så, Erhart. Du kommer ikke først til din mor?

ERHART

Jeg måtte bare indom til fru Wilton et øjeblik, - for at hente lille Frida.

FRU BORKMAN

Er denne frøken Foldal også med?

FRU WILTON

Ja, vi har hende stående udenfor i entréen.

ERHART taler ud gennem døren

Gå De bare ovenpå, Frida.

Ophold. Ella Rentheim iagttager Erhart. Han synes forlegen og noget utålmodig; hans ansigt antager et spændt og koldere udtryk.

Stuepigen bringer den tændte lampe ind i havestuen, går ud igen og lukker døren efter sig.

FRU BORKMAN med tvungen høflighed

Ja, fru Wilton, - hvis De altså vil slå Dem ned her iaften, så -

FRU WILTON

Nej tusend tak, kære frue. Det tænker jeg sletikke på. Vi har en anden indbydelse. Vi skal ned til advokat Hinkels.

FRU BORKMAN sér på hende

Vi? Hvilke vi, mener De?

FRU WILTON léende

Nå, egentlig mener jeg da bare mig selv. Men jeg fik i opdrag af husets damer at ta’ student Borkman med, - hvis jeg tilfældigvis skulde få øje på ham.

FRU BORKMAN

Og det fik De da, som jeg sér.

FRU WILTON

Ja heldigvis. Siden han var så elskværdig at sé indom til mig, - for lille Fridas skyld.

FRU BORKMAN tørt

Du, Erhart, - jeg vidste ellers ikke, at du kendte den familie, - disse Hinkels.

ERHART irriteret

Nej, egentlig kender jeg dem jo ikke heller.

(tilføjer lidt utålmodig)

Du véd visst selv bedst, du mor, hvad folk jeg kender og ikke kender.

FRU WILTON

Å pyt! I det hus blir man snart kendt! Glade, lystige, gæstfri folk. Fuldt op af unge damer.

FRU BORKMAN med eftertryk

Kender jeg min søn ret, så er ikke det egentlig noget selskab for ham, fru Wilton.

FRU WILTON

Men herregud, kære frue, han er da ung, han også!

FRU BORKMAN

Ja lykkeligvis er han ung. Det vilde ikke være godt andet.

ERHART dølger sin utålmodighed

Ja, ja, ja, mor, - det er jo en selvfølge, at jeg ikke går der hen til disse Hinkels iaften. Jeg blir naturligvis her hos dig og tante Ella.

FRU BORKMAN

Det vidste jeg nok, min kære Erhart.

ELLA RENTHEIM

Nej, Erhart, - for min skyld må du endelig ikke la’ dig afholde -

ERHART

Jo visst da, kære tante; der kan ikke være tale om andet.

(sér usikkert på fru Wilton)

Men hvorledes klarer vi det? Går det egentlig an? De har jo svaret ja - på mine vegne.

FRU WILTON muntert

Hvad snak! Skulde det ikke gå an? Når jeg nu kommer derned i de lyse, festlige saloner, - ensom og forladt - tænk bare! så svarer jeg nej - på Deres vegne.

ERHART langtrukket

Ja, når De altså mener, at det går an, så -

FRU WILTON let og fejende

Jeg har så mangen god gang svaret både ja og nej - på egne vegne. Og skulde De gå fra Deres tante nu, da hun lige netop er kommen? Fy da, mosjø Erhart, - vilde det være sønligt handlet af Dem?

FRU BORKMAN ilde berørt

Sønligt?

FRU WILTON

Nå, plejesønligt da, fru Borkman.

FRU BORKMAN

Ja, det får De nok føje til.

FRU WILTON

Å jeg synes, man har mere at takke en god plejemor for, end ens egen rigtige mor, jeg.

FRU BORKMAN

Har De selv erfaret det?

FRU WILTON

Å gud bedre, - min mor har jeg kendt så lidet til. Men havde jeg havt en så god plejemor, jeg også, - så var jeg kanske ikke ble’t så - så uskikkelig, som folk siger, at jeg er.

(vender sig til Erhart)

Ja, så blir man altså pænt hjemme hos mamma og tante - og drikker té, herr student!

(til damerne)

Farvel, farvel, kære frue! Farvel, frøken!

Damerne hilser stumt. Hun går mod døren.

ERHART går efter hende

Skal jeg ikke følge Dem et lidet stykke -?

FRU WILTON i døren, afværgende

Ikke et skridt skal De følge mig. Jeg er så vel vant til at gå min vej alene.

(standser i døråbningen, sér på ham og nikker)

Men tag Dem nu i vare, student Borkman; - det siger jeg Dem!

ERHART

Hvorfor skal jeg ta’ mig i vare?

FRU WILTON lystig

Jo, for når jeg går nedover vejen, - ensom og forladt, som sagt, - så vil jeg prøve, om jeg kan kaste runer efter Dem.

ERHART lér

Å, sådan! Vil De nu prøve det igen.

FRU WILTON halvt alvorlig

Ja, pass Dem nu. Når jeg nu går nedover, så vil jeg sige indvendig, - rigtig ud af min inderste vilje vil jeg sige: Student Erhart Borkman, - tag straks Deres hat!

FRU BORKMAN

Og så ta’r han den, tror De?

FRU WILTON léende

Ja bevar’s vel; så griber han straks hatten. Og så vil jeg sige: Træk pænt yderfrakken på Dem, Erhart Borkman! Og galoscherne! Glem endelig ikke galoscherne! Og følg mig så efter! Lydig, lydig, lydig!

ERHART med tvungen munterhed

Ja, det kan De stole på.

FRU WILTON med løftet pegefinger

Lydig! Lydig! - God nat!

Hun lér og nikker til damerne og lukker døren efter sig.

FRU BORKMAN

Driver hun virkelig den slags kunster?

ERHART

Å, langt ifra. Hvor kan du da tro det? Det er bare sådan for spas.

(afbrydende)

Men lad os ikke snakke om fru Wilton nu.

Han nøder Ella Rentheim til at sætte sig i lænestolen ved ovnen.

ERHART står og sér lidt på hende

Nej, men at du har gjort den lange rejse, tante Ella! Og det nu ved vintertid?

ELLA RENTHEIM

Det blev nødvendigt for mig nu til slut, Erhart.

ERHART

Så? Hvorfor det da?

ELLA RENTHEIM

Jeg måtte her ind og tale med lægerne en gang.

ERHART

Nå, det var da godt!

ELLA RENTHEIM smiler

Synes du, det er så godt?

ERHART

At du endelig beslutted dig, mener jeg.

FRU BORKMAN i kanapéen, koldt

Er du syg, Ella?

ELLA RENTHEIM sér hårdt på hende

Det véd du da vel, at jeg er syg.

FRU BORKMAN

Nå ja sådan sygelig, som du har været i mange år -

ERHART

Den tid, jeg var hos dig, sa’ jeg dig så tidt, at du skulde tale med doktoren.

ELLA RENTHEIM

Å, der borte på mine kanter er der ingen, som jeg har rigtig tro til. Og desuden føltes det jo ikke så slemt dengang.

ERHART

Er det da værre med dig nu, tante?

ELLA RENTHEIM

Å ja, min gut; nu er det ble’t noget værre med mig.

ERHART

Ja men ikke farligt vel?

ELLA RENTHEIM

Å, det er nu, som en ta’r det.

ERHART ivrig

Ja men véd du hvad, tante Ella, - så må du ikke rejse hjem igen så snart.

ELLA RENTHEIM

Nej, det gør jeg nok heller ikke.

ERHART

Du må bli’ her i byen. For her har du jo alle de bedste læger at vælge imellem.

ELLA RENTHEIM

Ja, det var så min tanke, da jeg rejste hjemmefra.

ERHART

Og så må du sé at finde dig et rigtig godt logis, - et sådant et lunt, stille pensionat.

ELLA RENTHEIM

Jeg tog ind imorges i det gamle, hvor jeg før har boet.

ERHART

Nå ja, der får du det jo hyggeligt.

ELLA RENTHEIM

Ja, men jeg kommer ikke til at bli’ der alligevel.

ERHART

Så? Hvorfor ikke det da?

ELLA RENTHEIM

Nej, jeg bestemte mig om, da jeg kom her ud.

ERHART forundret

Så -? Bestemte du dig om -?

FRU BORKMAN hækler; uden at sé op

Din tante vil bo her på sin gård, Erhart.

ERHART sér afvekslende på dem begge

Her! Hos os! Hos os andre! - Er det sandt, tante?

ELLA RENTHEIM

Ja, jeg har bestemt mig til det nu.

FRU BORKMAN som før

Det hører jo altsammen din tante til, véd du.

ELLA RENTHEIM

Og så blir jeg her ude, Erhart. For det første da. Indtil videre. Jeg indretter mig for mig selv. Der over i forvalterfløjen -

ERHART

Ja, det har du ret i. Der har du jo altid værelser stående.

(pludselig livfuldt)

Men det er sandt, tante, - er du ikke svært træt efter rejsen?

ELLA RENTHEIM

Å noget træt er jeg jo.

ERHART

Nå, så synes jeg, du skulde gå rigtig tidlig tilsengs da.

ELLA RENTHEIM sér smilende på ham

Det vil jeg også.

ERHART ivrig

For så kunde vi jo snakke nærmere sammen imorgen - eller en anden dag, sér du. Om alt muligt. Løst og fast. Du og mor og jeg. Vilde ikke det være meget bedre, tante Ella?

FRU BORKMAN i udbrud; rejser sig fra kanapéen

Erhart, - jeg kan sé det på dig, at du vil gå fra mig!

ERHART farer sammen

Hvad mener du med det!

FRU BORKMAN

Du vil ned til - til advokat Hinkels!

ERHART uvilkårlig

Å sådan!

(fatter sig)

Ja synes du da, jeg skulde sidde her og holde tante Ella oppe til langt på nat? Hun, som er syg, mor. Tænk på det.

FRU BORKMAN

Du vil ned til Hinkels, Erhart!

ERHART utålmodig

Ja men herregud, mor, - jeg synes da ikke, jeg godt kan la’ det være. Eller hvad siger du, tante?

ELLA RENTHEIM

Du skal helst handle i fuld frihed, Erhart.

FRU BORKMAN truende imod hende

Du vil skille ham fra mig!

ELLA RENTHEIM rejser sig

Ja hvis jeg så sandt kunde det, Gunhild!

Musik høres ovenfra.

ERHART vrider sig som i pine

Å jeg holder ikke dette her ud!

(sér sig om)

Hvor har jeg min hat?

(til Ella)

Kender du den musiken der oppe på salen?

ELLA RENTHEIM

Nej. Hvad er det for noget?

ERHART

Danse macabre er det. Dødningdansen. Kender du ikke dødningdansen, tante?

ELLA RENTHEIM smiler tungt

Endnu ikke, Erhart.

ERHART til fru Borkman

Mor, - jeg be’r dig så vakkert, - lad mig få lov til at gå!

FRU BORKMAN sér hårdt på ham

Fra din mor? Vil du altså det?

ERHART

Jeg kommer jo herud igen - kanske imorgen!

FRU BORKMAN lidenskabelig oprørt

Du vil fra mig! Vil være hos de fremmede mennesker! Hos - hos -; nej, jeg vil ikke tænke det engang!

ERHART

Der nede er der mange tændte lys. Og unge, glade ansigter. Og der er der musik, mor!

FRU BORKMAN peger opad mod taget

Der oppe er der også musik, Erhart.

ERHART

Ja just den musiken der, - den er det, som jager mig ud af huset.

ELLA RENTHEIM

Under du ikke din far den smule selvforglemmelse?

ERHART

Jo, jeg gør. Tusendfold under jeg ham det. Når jeg bare får slippe at høre på det selv.

FRU BORKMAN sér formanende på ham

Vær stærk, Erhart! Stærk, min gut! Glem aldrig, at du har din store mission!

ERHART

Å mor, - kom ikke med de talemåder! Jeg er ikke skabt til at være missionær. - Godnat, kære tante! Godnat, mor!

Han går ilsomt ud gennem forstuen.

FRU BORKMAN efter en kort taushed

Du har nok snart taget ham igen alligevel, du, Ella.

ELLA RENTHEIM

Gid jeg så sandt turde tro det.

FRU BORKMAN

Men du får ikke længe beholde ham, skal du sé.

ELLA RENTHEIM

For dig, mener du?

FRU BORKMAN

For mig eller - for hende, den anden.

ELLA RENTHEIM

Så heller hun end du.

FRU BORKMAN nikker langsomt

Det forstår jeg. Jeg siger det samme. Heller hun end du.

ELLA RENTHEIM

Hvor det så end skulde bære hen med ham til slut -

FRU BORKMAN

Det fik næsten være det samme, synes jeg.

ELLA RENTHEIM tager sit overtøj på armen

For første gang i livet er vi to tvillingsøstre enige. - God nat, Gunhild.

Hun går ud gennem forstuen.

Musiken lyder stærkere oppe fra salen.

FRU BORKMAN står en stund stille, farer sammen, krymper sig og hvisker uvilkårligt

Ulven tuder igen. - Den syge ulven.

(hun står et øjeblik, så kaster hun sig ned på gulvtæppet, vrider og vånder sig og hvisker i jammer)

Erhart! Erhart, - vær tro imod mig! Å kom hjem og hjælp din mor! For jeg bærer ikke dette liv længer!

ANDEN AKT

Den store fordums pragtsal ovenpå i det Rentheimske hus. Væggene er beklædte med gamle vævede tapeter, forestillende jagtscener, hyrder og hyrdinder, alt i falmede, afblegede farver. På væggen til venstre en fløjdør og nærmere i forgrunden et piano. I hjørnet på bagvæggen til venstre en tapetdør uden indfatning. Midt på væggen til højre et stort udskåret egetræs skrivebord med mange bøger og papirer. Længere foran på samme side en sofa med bord og stole. Møblerne er holdt i stiv empirestil. På pulten og bordet står tændte lamper.

John Gabriel Borkman står med hænderne på ryggen ved pianoet og hører på Frida Foldal, som sidder og spiller de sidste takter af Danse macabre.

Borkman er en middelhøj, fast og kraftig bygget mand oppe i sekstiårene. Fornemt udseende, fint skåret profil, hvasse øjne og gråhvidt, kruset hår og skæg. Han er klædt i en sort, ikke ganske moderne dragt og bærer hvidt halstørklæde. Frida Foldal er en smuk, bleg, femtenårig pige med et noget træt, anstrængt udtryk. Tarvelig pyntet i lys påklædning.

Musikstykket er spillet til ende. Stilhed.

BORKMAN

Kan De gætte Dem til, hvor jeg første gang hørte slige toner, som disse her?

FRIDA sér op på ham

Nej, herr Borkman?

BORKMAN

Det var nede i gruberne.

FRIDA forstår ikke

Ja så? Nede i gruberne?

BORKMAN

Jeg er en bergmands søn, véd De vel. Eller véd De kanske ikke det?

FRIDA

Nej, herr Borkman.

BORKMAN

En bergmands søn. Og min far tog mig med sig ned i gruberne iblandt. - Dernede synger malmen.

FRIDA

Ja så, - synger den?

BORKMAN nikker

Når den blir løsnet. Hammerslagene, som løsner den, - det er midnatsklokken, som slår, og gør den fri. Derfor synger malmen - af glæde - på sin vis.

FRIDA

Hvorfor gør den det, herr Borkman?

BORKMAN

Den vil op i dagens lys og tjene menneskene.

Han går frem og tilbage på salsgulvet, bestandig med hænderne på ryggen.

FRIDA sidder lidt og venter; sér på sit ur og rejser sig

Om forladelse, herr Borkman, - men jeg må nok desværre gå, jeg.

BORKMAN standser foran hende

Vil De alt gå nu?

FRIDA lægger noterne i mappen

Ja jeg må nok det.

(synlig forlegen)

For jeg er bestilt hen et steds iaften.

BORKMAN

Et steds, hvor der er selskab?

FRIDA

Ja.

BORKMAN

Og der skal De la’ Dem høre for selskabet?

FRIDA bider sig i læben

Nej - jeg skal spille til dans for dem.

BORKMAN

Bare til dans?

FRIDA

Ja; de vil danse efter aftensbordet.

BORKMAN står og sér på hende

Spiller De gerne til dans? Sådan omkring i husene?

FRIDA tager overtøjet på sig

Ja, når jeg kan få en bestilling, så -. Der er jo altid lidt at fortjene ved det.

BORKMAN frittende

Er det det, De mest tænker på, når De sådan sidder og spiller til dans?

FRIDA

Nej; mest tænker jeg på, hvor tungt det er, at jeg ikke får være med at danse selv.

BORKMAN nikker

Det var just det, jeg vilde vide.

(går urolig hen over gulvet)

Ja, ja, ja, - det, ikke at få være med selv, det er det tungeste af alt.

(standser)

Men så er der en ting, som vejer det op for Dem, Frida.

FRIDA sér spørgende på ham

Hvad er det for noget, herr Borkman?

BORKMAN

Det er det, at De ejer tifold mere musik i Dem, end hele danseselskabet tilsammen.

FRIDA smiler undvigende

Å det er nu sletikke så sikkert.

BORKMAN løfter advarende pegefingren

Vær da aldrig så gal at tvile på Dem selv!

FRIDA

Men herregud, når nu ingen véd om det?

BORKMAN

Bare De selv véd om det, så er det nok. - Hvor er det, De skal hen og spille iaften?

FRIDA

Det er over hos advokat Hinkels.

BORKMAN sér pludselig hvasst på hende

Hinkels, siger De!

FRIDA

Ja.

BORKMAN med et skærende smil

Kommer der fremmede i den mands hus? Kan han få folk til at besøge sig?

FRIDA

Ja, der skal komme svært mange mennesker, efter hvad fru Wilton siger.

BORKMAN hæftig

Men hvad slags mennesker! Kan De sige mig det?

FRIDA lidt ængstelig

Nej, det véd jeg virkelig ikke. Jo, - det er sandt, - jeg véd, at student Borkman skal der iaften.

BORKMAN studser

Erhart! Min søn?

FRIDA

Ja, han skal der.

BORKMAN

Hvoraf véd De det?

FRIDA

Han sa’ det selv. For en times tid siden.

BORKMAN

Er han da her ude idag?

FRIDA

Ja, han har været hos fru Wilton hele eftermiddagen.

BORKMAN forskende

Véd De, om han var indom her også? Om han var inde og talte med nogen nedenunder, mener jeg?

FRIDA

Ja, han så lidt indom til fruen.

BORKMAN bittert

Aha, - kunde forstå det.

FRIDA

Men der var nok en fremmed dame hos hende, tror jeg.

BORKMAN

Så? Var der det? Å ja, til fruen kommer der vel sagtens nogen en gang imellem.

FRIDA

Skal jeg sige til student Borkman, hvis jeg træffer ham siden, at han skal komme her op til Dem også?

BORKMAN barsk

De skal ingenting sige! Det skal jeg meget ha’ mig frabedt. De folk, som ønsker at sé op til mig, de kan komme af sig selv. Jeg be’r ingen.

FRIDA

Nej, nej, så skal jeg ingenting si’ da. - Godnat, herr Borkman.

BORKMAN driver om og brummer

Godnat.

FRIDA

Ja, får jeg kanske lov til at løbe ned vindeltrappen? Det er fortere.

BORKMAN

Å bevar’s, - løb De for mig hvad trappe De selv vil. Godnat med Dem!

FRIDA

Godnat, herr Borkman.

Hun går ud gennem den lille tapetdør i baggrunden til venstre.

Borkman går i tanker hen til pianoet og vil lukke det, men lader det være. Sér sig om i al tomheden og gi’r sig til at drive op og ned af gulvet fra hjørnet ved pianoet til hjørnet i baggrunden til højre, - bestandig rastløs og urolig frem og tilbage. Tilsidst går han hen til skrivebordet, lytter over mod fløjdøren, tager hurtig et håndspejl, sér sig i det og retter på sit halstørklæde.

Det banker på fløjdøren. Borkman hører det, sér hurtig derhen, men tier.

Om lidt banker det igen; dennegang stærkere.

BORKMAN stående ved skrivebordet med den venstre hånd støttet mod bordpladen og den højre indstukket på brystet

Kom ind!

Vilhelm Foldal kommer varsomt ind i salen. Han er en bøjet, udslidt mand med milde, blå øjne og tyndt, langt, gråt hår nedover frakkekraven. En mappe under armen. Blød filthat i hånden og store hornbriller, som han skyder op i panden.

BORKMAN forandrer stilling og sér på den indtrædende med et halvt skuffet, halvt tilfreds udtryk

Å, er det bare dig.

FOLDAL

En god aften, John Gabriel. Jo, det er såmænd mig.

BORKMAN med et strængt blik

Jeg synes forresten, du er lovlig sent ude.

FOLDAL

Nå, vejen er ikke så ganske kort, du. Især for en, som skal gå den tilfods.

BORKMAN

Men hvorfor går du da altid, Vilhelm? Du har jo sporvognen lige ved.

FOLDAL

Det er sundere, det at gå. Og så er jo de ti øre sparet. - Nå, har så Frida nylig været heroppe og spillet for dig?

BORKMAN

Hun gik lige i dette øjeblik. Mødte du hende ikke udenfor?

FOLDAL

Nej, jeg har ikke set noget til hende på lange tider. Lige siden hun kom i huset til denne fru Wilton.

BORKMAN sætter sig i sofaen og tyder med en håndbevægelse mod en stol

Du kan gerne sætte dig, du også, Vilhelm.

FOLDAL sætter sig på stolkanten

Mange tak.

(sér tungsindig på ham)

Å, du kan ikke tro, hvor ensom jeg føler mig, siden Frida kom hjemmefra.

BORKMAN

Å hvad, - du har da nok igen.

FOLDAL

Ja, det véd gud jeg har. Hele fem stykker. Men Frida var den eneste, som sådan forstod mig en smule.

(ryster tungt på hovedet)

Alle de andre forstår mig sletikke.

BORKMAN mørk, sér hen for sig og trommer på bordet

Nej, det er sagen. Det er forbandelsen, som vi enkelte, vi udvalgte mennesker har at bære på. Massen og mængden, - alle de gennemsnitlige, - de forstår os ikke, Vilhelm.

FOLDAL resigneret

Det fik endda være med forståelsen. Med lidt tålmodighed kan en jo altid gå og vente på den en stund endnu.

(med tårekvalt stemme)

Men der er det, som er bittrere, du.

BORKMAN hæftig

Der er ingenting bittrere end det!

FOLDAL

Jo, der er, John Gabriel. Jeg havde nu netop en huslig scene - før jeg gik herud.

BORKMAN

Så? Hvorfor det?

FOLDAL brister ud

De derhjemme - de foragter mig.

BORKMAN farer op

Foragter -!

FOLDAL visker øjnene

Jeg har længe mærket det. Men idag kom det rigtig frem.

BORKMAN tier lidt

Du gjorde visst et dårligt valg, da du gifted dig.

FOLDAL

Der var jo omtrent intet valg for mig. Og desuden, - gifte sig vil en jo gerne, når en begynder at trække på årene. Og så reduceret, så dybt på knæerne, som jeg dengang var -

BORKMAN springer op i vrede

Skal dette her være en sigtelse til mig? En bebrejdelse -!

FOLDAL ængstelig

Nej, for guds skyld, John Gabriel -!

BORKMAN

Jo, du sidder og tænker på al den ulykke, som brød ind over banken -!

FOLDAL beroligende

Men jeg gi’r da ikke dig skylden for det! Gud bevare mig vel -!

BORKMAN brummende, sætter sig igen

Nå, det var da endda godt.

FOLDAL

For resten må du ikke tro, det er min hustru, jeg beklager mig over. Hun har jo liden dannelse, stakker, det er sandt. Men nokså bra’ er hun alligevel. - Nej, det er børnene, du -

BORKMAN

Kunde tænke det.

FOLDAL

For børnene, - de har jo mere kultur, de. Og flere fordringer til livet altså.

BORKMAN sér deltagende på ham

Og derfor så foragter de ungerne dig, Vilhelm?

FOLDAL trækker på skuldrene

Jeg har jo ikke gjort videre karriere, sér du. Det må jo indrømmes -

BORKMAN rykker nærmere og lægger hånden på hans arm

Véd de da ikke, at du har skrevet et sørgespil i din ungdoms dage?

FOLDAL

Jo, naturligvis véd de det. Men det lader ikke til at gøre synderlig indtryk på dem.

BORKMAN

Så er de uforstående, du. For dit sørgespil er godt. Det tror jeg fuldt og fast.

FOLDAL opklarende

Ja, synes ikke du, der er adskillig godt i det, John Gabriel? Herregud, når jeg nu endelig engang kunde få det anbragt -

(begynder ivrigt at åbne og blade i mappen)

Sé her! Nu skal jeg vise dig noget, som jeg har forandret -

BORKMAN

Har du det med dig?

FOLDAL

Ja, jeg tog det med. Det er så længe siden, jeg læste det for dig nu. Og så tænkte jeg, det kanske kunde adsprede dig at høre en akt eller to -

BORKMAN afværgende, rejser sig

Nej, nej, lad heller være til en anden gang.

FOLDAL

Ja, ja, som du vil da.

Borkman går ud på gulvet, frem og tilbage. Foldal pakker manuskriptet ind igen.

BORKMAN standser foran ham

Du har ret i det, du nylig sa’, - at du ingen karriere har gjort. Men det lover jeg dig, Vilhelm, at når engang oprejsningens time er slået for mig -

FOLDAL vil rejse sig

Å, tak skal du ha’ -!

BORKMAN med håndbevægelse

Du må gerne bli’ siddende.

(stigende ophidset)

Når oprejsningens time slår for mig -. Når de indsér, at de ikke kan undvære mig -. Når de kommer her op til mig på salen - og kryber til korset og trygler mig om at ta’ bankens tøjler igen -! Den nye bank, som de har grundet - og ikke kan magte -

(stiller sig ved skrivebordet ligesom før og slår sig for brystet)

Her vil jeg stå og ta’ imod dem! Og det skal høres og spørges videnom i landet, hvad betingelser John Gabriel Borkman stiller for at -

(standser pludselig og stirrer på Foldal)

Du sér så tvilende på mig! Tror du kanske ikke, at de kommer? At de må, må, må komme til mig engang? Tror du ikke det!

FOLDAL

Jo det véd gud jeg gør, John Gabriel.

BORKMAN sætter sig igen i sofaen

Jeg tror det så fast. Véd det så uryggelig visst - at de kommer. - Havde jeg ikke havt den visshed, - så havde jeg for længe siden skudt mig en kugle gennem hodet.

FOLDAL angst

Å nej, for alt i verden -!

BORKMAN hoverende

Men de kommer! De kommer nok! Pas på! Hver dag, hver time kan jeg vente dem her. Og du sér, jeg holder mig parat til at ta’ imod dem.

FOLDAL med et suk

Bare de vilde komme rigtig snart.

BORKMAN urolig

Ja du, tiden går; årene går; livet, - uh nej - det tør jeg ikke tænke på!

(sér på ham)

Véd du, hvorledes jeg undertiden føler mig?

FOLDAL

Nå?

BORKMAN

Jeg føler mig som en Napoleon, der blev skudt til krøbling i sit første feltslag.

FOLDAL lægger hånden på mappen

Den fornemmelse kender jeg også.

BORKMAN

Å ja, det er nu sådan i det mindre, det.

FOLDAL stilfærdig

Min lille digterverden har stor værdi for mig, John Gabriel.

BORKMAN hæftig

Ja, men jeg, som kunde ha’ skabt millioner! Alle bergværkerne, som jeg vilde lagt under mig! Nye gruber i det uendelige! Vandfaldene! Stenbruddene! Handelsveje og skibsforbindelser hele den vide verden udover. Alt, alt skulde jeg alene ha’ fået istand!

FOLDAL

Ja, jeg véd det nok. Der var ikke den ting, du veg tilbage for.

BORKMAN knuger hænderne

Og så må jeg sidde her som en skamskudt storfugl og sé på, at de andre kommer mig i forkøbet, - og ta’r det fra mig, stykke for stykke!

FOLDAL

Så går det mig også, du.

BORKMAN uden at agte på ham

Tænke sig til. Så lige var jeg ved målet. Havde jeg bare fåt otte dages frist til at område mig. Alle deposita skulde da været indløste. Alle de værdier, som jeg med modig hånd havde gjort brug af, de skulde da igen ha’ ligget på sin plads, som før. De svimlende store aktieselskaber var dengang lige på et hængende hår kommet istand. Ingen eneste en skulde ha’ tabt en øre -

FOLDAL

Ja herregud, - så yderlig nær, som du var -

BORKMAN i kvalt raseri

Og så kom forræderiet over mig! Netop lige midt i afgørelsens dage!

(sér på ham)

Véd du, hvad jeg holder for den infameste forbrydelse, et menneske kan begå?

FOLDAL

Nej, sig mig det.

BORKMAN

Det er ikke mord. Ikke røveri eller natligt indbrud. Ikke falsk ed engang. For alt sligt noget, det øves jo mest imod folk, som en hader eller som er en ligegyldige og ikke kommer en ved.

FOLDAL

Men det infameste da, John Gabriel?

BORKMAN med eftertryk

Det infameste er vens misbrug af vens tillid.

FOLDAL lidt betænkelig

Ja, men hør nu her -

BORKMAN opfarende

Hvad er det, du vil sige! Jeg sér det på dig. Men det slår ikke til. De folk, som havde sine værdipapirer i banken, de skulde fåt alt sit tilbage. Hver eneste smule! - Nej, du, - det infameste, et menneske kan begå, det er at misbruge en vens breve, - lægge frem for alverden det, som bare var betroet til en eneste, på tomandshånd, ligesom en hvisken i et tomt, mørkt, låset værelse. Den mand, som kan gribe til slige midler, han er helt igennem forgiftet og forpestet af overskurkens moral. Og en slig ven har jeg havt. - Og han var den, som knuste mig.

FOLDAL

Jeg aner jo nok, hvem du sigter til.

BORKMAN

Der var ikke en fold i hele min vandel, som jeg ikke turde lægge åben for ham. Og da så øjeblikket var inde, da vendte han de våben imod mig, som jeg selv havde givet ham i hænde.

FOLDAL

Jeg har aldrig kunnet begribe, hvorfor han -. Ja, der blev jo rigtignok ymtet om adskilligt dengang.

BORKMAN

Hvad blev der ymtet om? Sig det. Jeg véd jo ingenting. For jeg kom jo straks i - i isolation. Hvad ymted folk om, Vilhelm?

FOLDAL

Du skulde jo været minister, blev der sagt.

BORKMAN

Det blev mig tilbudt. Men jeg afslog.

FOLDAL

Stod ham altså ikke i vejen.

BORKMAN

Å nej; det var ikke derfor, han forrådte mig.

FOLDAL

Ja, da begriber jeg så sandelig ikke -

BORKMAN

Jeg kan gerne sige det til dig, Vilhelm.

FOLDAL

Nå?

BORKMAN

Det var - sådan et slags kvindehistorie, du.

FOLDAL

En kvindehistorie? Nej men, John Gabriel -?

BORKMAN afbrydende

Ja, ja, ja, - de gamle, dumme historier snakker vi ikke mere om. - Nå, minister blev da hverken han eller jeg.

FOLDAL

Men højt tilvejrs kom han.

BORKMAN

Og jeg i afgrunden.

FOLDAL

Å, det er et frygteligt sørgespil -

BORKMAN nikker til ham

Næsten lige så frygteligt som dit, synes jeg, når jeg tænker på det.

FOLDAL troskyldig

Ja, mindst lige så frygteligt.

BORKMAN lér stille

Men fra en anden side betragtet, så er det virkelig en slags komedie også.

FOLDAL

En komedie? Dette her?

BORKMAN

Ja slig, som det lader til at arte sig nu. For nu skal du bare høre -

FOLDAL

Nå da?

BORKMAN

Ja, du traf jo ikke Frida, da du kom.

FOLDAL

Nej.

BORKMAN

Mens vi to sidder her, så sidder hun nede og spiller til dans hos ham, som forrådte og ruinerte mig.

FOLDAL

Det havde jeg da ingen anelse om.

BORKMAN

Jo, hun tog sine noter og gik fra mig til - til herskabshuset.

FOLDAL undskyldende

Ja, ja, stakkers barn -

BORKMAN

Og kan du gætte, hvem hun spiller for - blandt andre?

FOLDAL

Nå?

BORKMAN

For min søn, du.

FOLDAL

Hvad!

BORKMAN

Ja, hvad synes du, Vilhelm? Min søn er dernede i de dansendes rækker iaften. Er det så ikke en komedie, som jeg siger?

FOLDAL

Ja, men så véd han visst ikke noget, du.

BORKMAN

Hvad véd han ikke?

FOLDAL

Han véd visst ikke, hvorledes han - denne - nå -

BORKMAN

Du kan gerne nævne navnet. Jeg kan godt tåle at høre det nu.

FOLDAL

Jeg er sikker på, at din søn ikke kender sammenhængen, John Gabriel.

BORKMAN mørk, sidder og banker i bordet

Han kender den, du, - så visst, som jeg sidder her.

FOLDAL

Men kan du da tænke, at han skulde søge omgang i det hus!

BORKMAN ryster på hovedet

Min søn sér vel ikke på tingene med samme slags øjne som jeg. Jeg tør sværge på, at han står på mine fienders side! Han synes sagtens, ligesom de, at advokat Hinkel bare gjorde sin forbandede skyldighed, da han gik hen og forrådte mig.

FOLDAL

Men, kære, hvem skulde ha’ stillet sagen i det lys for ham?

BORKMAN

Hvem? Glemmer du, hvem der har opdraget ham? Først hans tante - fra han var en sex-syv år gammel. Og nu bagefter - hans mor!

FOLDAL

Jeg tror, du gør dem uret i dette her.

BORKMAN opfarende

Jeg gør aldrig noget menneske uret! Begge to så har de hidset ham imod mig, hører du jo!

FOLDAL spagfærdig

Ja, ja, ja, så har de vel det da.

BORKMAN harmfuld

Å, de kvinder! De fordærver og forvansker livet for os! Forkvakler hele vor skæbne, - hele vor sejersgang.

FOLDAL

Ikke alle, du!

BORKMAN

Så? Nævn mig nogen eneste en, som duer da!

FOLDAL

Nej, det er sagen. De få, jeg kender, de duer ikke.

BORKMAN blæser hånligt

Ja, hvad nytter det så! At der er slige kvinder til, - når en ikke kender dem!

FOLDAL varmt

Jo, John Gabriel, det nytter alligevel. Det er så lykkeligt og så velsignet at tænke på, at ude, rundt om os, langt borte, - der findes dog den sande kvinde.

BORKMAN flytter sig utålmodig i sofaen

Å, lad bare være med den digtersnak!

FOLDAL sér dybt krænket på ham

Kalder du min helligste tro for digtersnak?

BORKMAN hårdt

Ja, jeg gør! Det er dette her, som er skyld i, at du aldrig er kommen frem i verden. Hvis du vilde la’ alt sligt noget fare, så kunde jeg endnu hjælpe dig på fode, - hjælpe dig i vejret.

FOLDAL mens det koger indeni ham

Å, det kan du jo ikke.

BORKMAN

Jeg kan, når jeg bare kommer til magten igen.

FOLDAL

Men det har visst forfærdelig lange udsigter.

BORKMAN hæftig

Tror du kanske, at den tid aldrig kommer? Svar mig på det!

FOLDAL

Jeg véd ikke, hvad jeg skal svare dig.

BORKMAN rejser sig, kold og fornem, med en håndbevægelse mod døren

Så har jeg ikke længer nogen brug for dig.

FOLDAL op fra stolen

Ikke brug -!

BORKMAN

Når du ikke tror, at min skæbne vil vende sig -

FOLDAL

Men jeg kan da ikke tro imod al fornuft! - Oprejsning måtte du jo ha’ -

BORKMAN

Videre! Videre!

FOLDAL

Vel har jeg ikke taget min examen; men så meget har jeg da læst i mine dage -

BORKMAN hurtig

Umuligt, mener du?

FOLDAL

Der er ikke noget præjudikat for sligt.

BORKMAN

Behøves ikke for undtagelsesmennesker.

FOLDAL

Loven kender ikke den slags hensyn.

BORKMAN hårdt og afgørende

Du er ingen digter, Vilhelm.

FOLDAL folder uvilkårlig hænderne

Siger du det i fuldt alvor?

BORKMAN afvisende, uden at svare

Vi spilder bare vor tid på hinanden. Bedst, at du ikke kommer igen.

FOLDAL

Vil du altså, at jeg skal gå fra dig?

BORKMAN uden at sé på ham

Har ingen brug for dig længer.

FOLDAL sagtmodig, tager mappen

Nej, nej, nej; kan så være, det.

BORKMAN

Her har du altså hele tiden løjet for mig.

FOLDAL ryster på hovedet

Aldrig løjet, John Gabriel.

BORKMAN

Har du ikke siddet her og løjet håb og tro og tillid ind i mig?

FOLDAL

Det var ikke løgn, så længe du trode på mit kald. Så længe du trode på mig, så længe trode jeg på dig.

BORKMAN

Vi har bedraget hinanden gensidig altså. Og kanske bedraget os selv - begge to.

FOLDAL

Men er da ikke det i grunden venskab, John Gabriel?

BORKMAN smiler bittert

Jo, det, at bedrage, - det er venskab. Det har du ret i. Den erfaring har jeg gjort en gang før.

FOLDAL sér hen på ham

Ikke noget digterkald. Og det kunde du sige mig så hårdhændt.

BORKMAN blødere i stemmen

Nå, jeg er jo ikke nogen sagkyndig på det område.

FOLDAL

Kanske mere end du selv véd.

BORKMAN

Jeg?

FOLDAL sagte

Ja, du. For jeg har selv havt mine tvil - en gang imellem, skal du vide. Den grufulde tvil - at jeg har forkvaklet livet for en indbildnings skyld.

BORKMAN

Har du selv tvil, da står du på faldende fødder.

FOLDAL

Derfor var det så trøsterigt for mig at komme her og støtte mig op til dig, som troede.

(tager sin hat)

- Men nu er du som en fremmed for mig.

BORKMAN

Du også for mig.

FOLDAL

Godnat, John Gabriel.

BORKMAN

Godnat, Vilhelm.

Foldal går ud til venstre.

Borkman står en stund og stirrer mod den lukkede dør; gør en bevægelse, som om han vilde kalde Foldal tilbage, men betænker sig og begynder at gå op og ned ad gulvet med hænderne på ryggen. Derpå standser han ved sofabordet og slukker lampen. Det bliver halvmørkt i salen.

Lidt efter banker det på tapetdøren til venstre i baggrunden.

BORKMAN ved bordet, farer sammen, vender sig og spørger højlydt

Hvem er det, som banker?

Intet svar; det banker igen.

BORKMAN bliver stående

Hvem er det? Kom ind!

Ella Rentheim, med et tændt lys i hånden, kommer tilsyne i døren. Hun er klædt i sin sorte dragt, som før, med kåben kastet løst over skuldrene.

BORKMAN stirrer på hende

Hvem er De? Hvad vil De mig!

ELLA RENTHEIM lukker døren efter sig og kommer nærmere

Det er mig, Borkman.

Hun sætter lyset fra sig på pianoet og bliver stående der.

BORKMAN står som lynslagen, stirrer ufravendt på hende og hvisker halvhøjt

Er det - er det Ella? Er det Ella Rentheim?

ELLA RENTHEIM

Ja. - Det er « din» Ella, - som du kaldte mig før i tiden. Engang. For de mange - mange år siden.

BORKMAN som før

Ja, det er dig, Ella, - jeg sér det nu.

ELLA RENTHEIM

Kan du kende mig igen?

BORKMAN

Ja, nu begynder jeg at -

ELLA RENTHEIM

Årene har taget hårdt og høstligt på mig, Borkman. Synes du ikke det?

BORKMAN tvungent

Du er ble’t noget forandret. Sådan i første øjeblik -

ELLA RENTHEIM

Jeg har ikke de mørke krøllerne nedover nakken nu. De, som du engang holdt så af at sno om dine fingre.

BORKMAN hurtig

Rigtig! Nu sér jeg det, Ella. Du har forandret frisuren.

ELLA RENTHEIM med et trist smil

Akkurat. Det er frisuren, som gør det.

BORKMAN afledende

Jeg vidste ellers ikke af, at du var her på disse kanter af landet.

ELLA RENTHEIM

Jeg er også så nylig kommen.

BORKMAN

Hvorfor er du rejst hidover, - nu, ved vintertid?

ELLA RENTHEIM

Det skal du få høre.

BORKMAN

Er det noget, du vil mig?

ELLA RENTHEIM

Dig også. Men skal vi tale om det, så må jeg begynde langt tilbage.

BORKMAN

Du er visst træt.

ELLA RENTHEIM

Ja, jeg er træt.

BORKMAN

Vil du ikke sætte dig? Der, - i sofaen.

ELLA RENTHEIM

Jo tak. Jeg trænger til at sidde.

Hun går over til højre og sætter sig i det forreste sofahjørne. Borkman står ved bordet med hænderne på ryggen og sér på hende. Kort taushed.

ELLA RENTHEIM

Det er usigelig længe siden vi to mødtes, ansigt til ansigt, Borkman.

BORKMAN mørk

Længe, længe siden. Alt det forfærdelige ligger imellem.

ELLA RENTHEIM

Et helt menneskeliv ligger imellem. Et forspildt menneskeliv.

BORKMAN sér hvasst på hende

Forspildt!

ELLA RENTHEIM

Ja, just forspildt. For os begge.

BORKMAN i kold forretningstone

Jeg eragter ikke mit liv som forspildt endnu.

ELLA RENTHEIM

Nå, men mit liv da?

BORKMAN

Der har du selv skylden, Ella.

ELLA RENTHEIM med et ryk

Og det siger du!

BORKMAN

Du kunde så godt ble’t lykkelig uden mig.

ELLA RENTHEIM

Tror du det?

BORKMAN

Ifald du bare selv havde villet.

ELLA RENTHEIM bittert

Ja, jeg véd jo nok, at der stod en anden parat til at ta’ imod mig -

BORKMAN

Men ham viste du væk -

ELLA RENTHEIM

Ja, jeg gjorde det.

BORKMAN

Gang på gang viste du ham væk. År efter år -

ELLA RENTHEIM hånligt

- år efter år viste jeg lykken fra mig, mener du vel?

BORKMAN

Du kunde så godt ble’t lykkelig med ham også. Og da havde jeg været frelst.

ELLA RENTHEIM

Du -?

BORKMAN

Ja, da havde du frelst mig, Ella.

ELLA RENTHEIM

Hvorledes mener du det?

BORKMAN

Han trode, det var mig, som stod bagved dine afvisninger, - dine evige afslag. Og så tog han hævn. For det kunde han så let, - han, som havde alle mine uforbeholdne, tillidsfulde breve i sit værge. Dem gjorde han brug af, - og så var det ude med mig - indtil videre da. Sé, alt det er du skyld i, Ella!

ELLA RENTHEIM

Sé, sé, Borkman, - når det kommer til stykket, så er det kanske mig, som står i skyld og gæld til dig.

BORKMAN

Som man ta’r det. Jeg véd godt alt det, jeg har at takke dig for. Du lod gården her, hele ejendommen, tilslå dig ved auktionen. Stilled huset fuldt til rådighed for mig og for - for din søster. Du tog Erhart til dig, - og sørged for ham i alle måder -

ELLA RENTHEIM

- så længe jeg fik lov til det -

BORKMAN

- fik lov af din søster, ja. Jeg har aldrig blandet mig ind i disse huslige spørgsmål. - Som jeg vilde sagt, - jeg véd, hvad du har ofret for mig og for din søster. Men du kunde også gøre det, Ella. Og du skal vel huske på, at det var mig, som satte dig i stand til at kunne det.

ELLA RENTHEIM oprørt

Der fejler du storlig, Borkman! Det var mit inderste, varmeste sind og hjerte for Erhart, - og for dig også, - det var det, som drev mig!

BORKMAN afbrydende

Kære, lad os ikke komme ind på følelser og sligt noget. Jeg mener naturligvis, at når du handled, som du gjorde, så var det mig, som gav dig evnen til det.

ELLA RENTHEIM smiler

Hm, evnen, evnen -

BORKMAN ildfuldt

Ja, netop evnen! Da det store, afgørende slag skulde stå, - da jeg ikke kunde spare hverken slægt eller venner, - da jeg måtte gribe - og altså også greb til millionerne, som var betroet mig, - da sparte jeg alt det, som dit var, alt, hvad du ejed og havde, - skønt jeg kunde ta’t og lånt det - og brugt det - ligesom alt det øvrige!

ELLA RENTHEIM kold og rolig

Det er sandt og rigtig, Borkman.

BORKMAN

Det er det. Og derfor, - da de så kom og tog mig, - så fandt de også alt dit urørt i bankens kælder.

ELLA RENTHEIM sér hen på ham

Jeg har så tidt tænkt på det, - hvorfor sparte du egentlig alt det, som mit var? Og bare det alene?

BORKMAN

Hvorfor?

ELLA RENTHEIM

Ja, hvorfor? Sig mig det.

BORKMAN hårdt og hånligt

Du tænker kanske, at det var for at jeg kunde ha’ noget at falde tilbage på - om det skulde gå galt?

ELLA RENTHEIM

Å nej, du, - det tænkte du visst ikke på i de dage.

BORKMAN

Aldrig! Jeg var så uryggelig sikker på sejren.

ELLA RENTHEIM

Ja, men hvorfor så alligevel -?

BORKMAN trækker på skuldrene

Herregud, Ella, - det er ikke så godt at huske bevæggrunde, som er en snes år gamle. Jeg husker bare, at når jeg gik der ensom og tumled i stilhed med alle de store foretagender, som skulde sættes i værk, så syntes jeg, at jeg var tilmode ligesom jeg kunde tænke mig en luftskipper. Gik der i de søvnløse nætter og fyldte en kæmpeballon og skulde til at sejle udover et usikkert, farefuldt verdenshav.

ELLA RENTHEIM smiler

Du, som aldrig tvilte på sejren?

BORKMAN utålmodig

Menneskene er slig, Ella. De både tviler og de tror på den samme ting.

(hen for sig)

Og derfor var det vel, at jeg ikke vilde ha’ dig og dit med mig i ballonen.

ELLA RENTHEIM i spænding

Hvorfor, spør’ jeg! Sig, hvorfor!

BORKMAN uden at sé på hende

En ta’r ikke gerne det dyreste med ombord på slig færd.

ELLA RENTHEIM

Du havde jo det dyreste med ombord. Selve din fremtids liv -

BORKMAN

Livet er ikke altid det dyreste.

ELLA RENTHEIM åndeløs

Stod det slig for dig dengang?

BORKMAN

Det forekommer mig så.

ELLA RENTHEIM

At jeg var det dyreste, du vidste?

BORKMAN

Ja, der svæver mig for noget sligt.

ELLA RENTHEIM

Og dengang var der dog gået år og dag hen, efter at du havde sveget mig - og giftet dig med - med en anden!

BORKMAN

Sveget dig, siger du? Du forstår visst meget godt, at det var højere hensyn, - nå ja, andre hensyn da, - som tvang mig. Uden hans bistand kunde jeg ingen vej komme.

ELLA RENTHEIM bekæmper sig

Altså sveget mig af - højere hensyn.

BORKMAN

Jeg kunde ikke undvære hans hjælp. Og han satte dig som pris for hjælpen.

ELLA RENTHEIM

Og du betalte prisen. Fuldt ud. Uden prutning.

BORKMAN

Havde ikke noget valg. Måtte sejre eller falde.

ELLA RENTHEIM med bævende stemme, sér på ham

Kan det være sandt, som du siger, at jeg dengang var dig det dyreste i verden?

BORKMAN

Både dengang og siden, - længe, længe bagefter.

ELLA RENTHEIM

Og så tusked du mig bort alligevel. Købslog om din kærligheds ret med en anden mand. Solgte min kærlighed for en - for en bankchefspost!

BORKMAN mørk og bøjet

Den tvingende nødvendighed var over mig, Ella.

ELLA RENTHEIM rejser sig vildt og dirrende fra sofaen

Forbryder!

BORKMAN farer sammen, men behersker sig

Det ord har jeg hørt før.

ELLA RENTHEIM

Å, tro aldrig, at jeg sigter til, hvad du kan ha’ forbrudt imod lands lov og ret! Hvad brug du har gjort af alle disse aktiebreve og obligationer - eller hvad det var for noget, - hvad tror du, jeg bryr mig om det! Havde jeg fået lov at stå dig nær, da alt styrted sammen over dig -

BORKMAN spændt

Hvad da, Ella?

ELLA RENTHEIM

Tro mig, jeg skulde båret det så gladelig med dig. Skammen, ødelæggelsen, - alt, alt skulde jeg ha’ hjulpet dig at bære -

BORKMAN

Havde du villet det? Kunnet det?

ELLA RENTHEIM

Både villet og kunnet det. For dengang kendte jeg jo ikke din store, forfærdelige forbrydelse -

BORKMAN

Hvilken! Hvad sigter du til?

ELLA RENTHEIM

Jeg sigter til den forbrydelse, som der ingen tilgivelse er for.

BORKMAN stirrer på hende

Du må være fra dig selv.

ELLA RENTHEIM træder nærmere

Du er en morder! Du har begået den store dødssynd!

BORKMAN viger henover mod pianoet

Raser du, Ella!

ELLA RENTHEIM

Du har dræbt kærlighedslivet i mig.

(nærmere mod ham)

Forstår du, hvad det vil sige? Der tales i bibelen om en gådefuld synd, som der ingen tilgivelse er for. Jeg har aldrig før kunnet begribe, hvad det var for noget. Nu begriber jeg det. Den store nådeløse synd, - det er den synd at myrde kærlighedslivet i et menneske.

BORKMAN

Og det siger du, jeg har gjort?

ELLA RENTHEIM

Du har gjort det. Jeg har aldrig rigtig vidst, hvad der egentlig var vederfaret mig, før nu ikveld. Det, at du svigted mig og vendte dig til Gunhild istedet, - det tog jeg bare sådan som en almindelig ustadighed fra din side. Og som en følge af hjerteløse kunstgreb fra hendes. Og jeg tror næsten, jeg foragted dig en smule - trods alt. - Men nu sér jeg det! Du sveg den kvinde, du elsked! Mig, mig, mig! Det dyreste, du vidste i verden, det var du rede til at afhænde for vindings skyld. Det er dobbeltmordet, som du har gjort dig skyldig i! Mordet på din egen sjæl og på min!

BORKMAN kold og behersket

Hvor godt jeg kender dit lidenskabelige, utøjlede sind igen, Ella. Det er sagtens så rimeligt for dig at sé sagen slig, som du gør. Du er jo kvinde. Og for dig lader det jo altså til, at du ikke véd, ikke la’r gælde nogen anden sag i hele verden.

ELLA RENTHEIM

Nej, det gør jeg rigtignok ikke.

BORKMAN

Bare din egen hjertesag -

ELLA RENTHEIM

Bare den! Bare den! Det har du ret i.

BORKMAN

Men du får huske på, at jeg er en mand. Som kvinde var du mig det dyreste i verden. Men når endelig så må være, så kan dog en kvinde erstattes af en anden -

ELLA RENTHEIM sér på ham med et smil

Gjorde du den erfaring, da du havde taget Gunhild til hustru?

BORKMAN

Nej. Men mine opgaver i livet hjalp mig til at bære det også. Alle magtens kilder i dette land vilde jeg gøre mig underdanige. Alt, hvad jord og fjeld og skog og hav rummed af rigdomme - det vilde jeg underlægge mig og skabe herredømme for mig selv og derigennem velvære for de mange, mange tusend andre.

ELLA RENTHEIM fortabt i erindringen

Jeg kender det. Så mangen aften, som vi talte om dine formål -

BORKMAN

Ja, med dig kunde jeg tale, Ella.

ELLA RENTHEIM

Jeg spøgte med dine planer og spurgte, om du vilde vække alle guldets slumrende ånder.

BORKMAN nikker

Jeg kan huske det udtryk.

(langsomt)

Alle guldets slumrende ånder.

ELLA RENTHEIM

Men du tog det ikke for spøg. Du sa’: ja, ja, Ella, det er netop det, jeg vil.

BORKMAN

Det var det også. Når jeg bare først kunde få foden i stigebøjlen -. Og det afhang dengang af den ene mand. Han kunde og han vilde skaffe mig den ledende stilling i banken, - ifald jeg på min side -

ELLA RENTHEIM

Rigtig, ja! Ifald du på din side gav afkald på den kvinde, du havde kær, - og som havde dig så usigelig kær igen.

BORKMAN

Jeg kendte hans fortærende lidenskab for dig. Vidste, at han aldrig på noget andet vilkår -

ELLA RENTHEIM

Og så slog du til.

BORKMAN hæftig

Ja, jeg gjorde det, Ella! For magtlysten var så ubetvingelig i mig, sér du! Og så slog jeg til. Måtte slå til. Og han hjalp mig op halvvejs imod de dragende højder, hvor jeg vilde hen. Og jeg steg og steg. År for år steg jeg -

ELLA RENTHEIM

Og jeg var som udslettet af dit liv.

BORKMAN

Og endda så styrted han mig i afgrunden igen. For din skyld, Ella.

ELLA RENTHEIM efter en kort, tankefuld taushed

Borkman, - synes du ikke, at der ligesom har hvilet forbandelse over hele vort forhold?

BORKMAN sér på hende

Forbandelse?

ELLA RENTHEIM

Ja. Synes du ikke det?

BORKMAN urolig

Jo. Men hvorfor egentlig -?

(udbrydende)

Å, Ella, - jeg véd snart ikke længer, hvem der har ret, - enten jeg eller du!

ELLA RENTHEIM

Du er den, som har forsyndet dig. Du fik al menneskeglæde til at dø i mig.

BORKMAN angst

Sig da ikke det, Ella!

ELLA RENTHEIM

Al kvindelig menneskeglæde idetmindste. Fra den tid, da dit billede begyndte at slukne i mig, har jeg levet mit liv som under en solformørkelse. I alle disse år er det ble’t mig mere og mere imod, - rent umuligt tilslut, at elske nogen levende skabning. Ikke mennesker, ikke dyr eller planter. Bare denne eneste ene -

BORKMAN

Hvilken eneste ene -?

ELLA RENTHEIM

Erhart, naturligvis.

BORKMAN

Erhart -?

ELLA RENTHEIM

Erhart, - din, din søn, Borkman.

BORKMAN

Har han altså virkelig ligget dig så varmt på hjerte?

ELLA RENTHEIM

Hvorfor tror du ellers, jeg tog ham til mig? Og beholdt ham, så længe jeg bare kunde? Hvorfor?

BORKMAN

Jeg tænkte, det var af barmhjertighed. Ligesom alt det øvrige.

ELLA RENTHEIM i stærkt indre oprør

Barmhjertighed, siger du! Haha! Jeg har aldrig kendt noget til barmhjertighed - siden du sveg mig. Jeg kunde det ligefrem ikke. Kom der et fattigt, forsultent barn ind i mit køkken og frøs og græd og bad om lidt mad, så lod jeg kokkepigen besørge det. Følte aldrig nogen trang til at ta’ barnet ind til mig selv, varme det ved min egen ovn, glæde mig ved at sidde og sé på, at det fik spise sig mæt. Og jeg havde da aldrig været slig i min ungdom; det mindes jeg så grant! Det er dig, som har gjort det ørkentomt og ørkengoldt indeni mig - og udenom også!

BORKMAN

Bare ikke for Erhart.

ELLA RENTHEIM

Nej. Ikke for din søn. Men ellers for alt, alt, hvad som levende rører sig. Du har bedraget mig for en mors glæde og lykke i livet. Og for en mors sorger og tårer også. Og det turde kanske være det dyreste tab for mig, du.

BORKMAN

Siger du det, Ella?

ELLA RENTHEIM

Hvem véd? Det var kanske en mors sorger og tårer, som havde tjent mig bedst.

(i stærkere bevægelse)

Men jeg kunde ikke slå mig til tåls med tabet dengang! Og derfor så tog jeg Erhart til mig. Vandt ham helt. Vandt hele hans varme, tillidsfulde barnehjerte for mig, - indtil -. Åh!

BORKMAN

Indtil hvad?

ELLA RENTHEIM

Indtil hans mor, - hans kødelige mor, mener jeg, tog ham fra mig igen.

BORKMAN

Han måtte vel fra dig igen. Her ind til byen.

ELLA RENTHEIM vrider hænderne

Ja, men jeg bærer ikke forladtheden, du! Ikke tomheden! Ikke tabet af din søns hjerte!

BORKMAN med et ondt udtryk i øjnene

Hm, - det har du visst ikke mistet, Ella. Man mister ikke lettelig hjerter til fromme for nogen her nedenunder - i stueetagen.

ELLA RENTHEIM

Jeg har mistet Erhart her. Og hun har vundet ham igen. Eller nogen anden også. Det lyser da noksom ud af de breve, han skriver til mig en gang imellem.

BORKMAN

Er det altså for at hente ham hjem til dig, at du kommer her?

ELLA RENTHEIM

Ja, ifald det så sandt var gørligt, da -!

BORKMAN

Gørligt er det jo, hvis du endelig så vil ha’ det. For du har jo det største og første krav på ham.

ELLA RENTHEIM

Å, krav, krav! Hvad gælder da krav her? Har jeg ham ikke frivillig, - så har jeg ham slet ikke. Og det er det, jeg må! Helt og udélt må jeg ha’ mit barns hjerte nu!

BORKMAN

Du må huske på, at Erhart er inde i tyveårsalderen. Længe vilde du vel ikke kunne gøre regning på at få beholde hans hjerte udélt, som du udtrykker dig.

ELLA RENTHEIM med et tungt smil

Det behøvte ikke at vare så svært længe.

BORKMAN

Ikke det? Jeg tænkte, at det du kræver, det kræver du til dine dages ende.

ELLA RENTHEIM

Det gør jeg også. Men derfor behøver det ikke at vare så længe.

BORKMAN studser

Hvad vil du sige med det?

ELLA RENTHEIM

Du véd da vel, at jeg har været sygelig i alle de sidste år?

BORKMAN

Har du?

ELLA RENTHEIM

Véd du ikke det?

BORKMAN

Nej, ikke egentlig -

ELLA RENTHEIM sér overrasket på ham

Har ikke Erhart fortalt dig det?

BORKMAN

Kan sandelig ikke huske det i øjeblikket.

ELLA RENTHEIM

Overhodet ikke talt om mig kanske?

BORKMAN

Jo, talt om dig tror jeg nok han har. Forresten så sér jeg så sjelden noget til ham. Næsten aldrig. Der er nogen nedenunder, som holder ham væk fra mig. Væk, væk, skønner du.

ELLA RENTHEIM

Véd du det så sikkert, Borkman?

BORKMAN

Ja visst véd jeg det.

(forandrer tonen)

Nå, men du har altså været sygelig, Ella?

ELLA RENTHEIM

Ja, jeg har det. Og nu i høst tog det en sådan overhånd, så jeg måtte her ind og tale med læger, som er mere kyndige.

BORKMAN

Og du har alt talt med dem kanske?

ELLA RENTHEIM

Ja, i formiddag.

BORKMAN

Hvad sa’ de for noget da?

ELLA RENTHEIM

De gav mig fuld visshed for det, som jeg længe har havt en anelse om -

BORKMAN

Nå?

ELLA RENTHEIM jævn og rolig

Det er en dødelig sygdom, jeg bærer på, Borkman.

BORKMAN

Å, tro da ikke sligt noget, Ella!

ELLA RENTHEIM

Det er en sygdom, som der ingen hjælp og redning er for, du. Lægerne véd intet middel imod den. De må la’ den gå sin gang. Kan ingenting gøre for at standse den. Bare lindre lidt kanske. Og det er da ialfald godt.

BORKMAN

Å, men det kan vare længe endnu, - tro du mig.

ELLA RENTHEIM

Det kan muligens vare vinteren over, blev der sagt mig.

BORKMAN uden at tænke ved det

Nå ja, - vinteren er jo lang, den.

ELLA RENTHEIM stille

Den er ialfald lang nok for mig.

BORKMAN ivrig, afledende

Men hvad i al verden kan den sygdom være kommet af? Du, som da visst har levet så sundt og så regelret -? Hvad kan det da være kommet af?

ELLA RENTHEIM sér på ham

Lægerne tænkte sig, at jeg kanske engang havde havt store sindsbevægelser at gå igennem.

BORKMAN opbrusende

Sindsbevægelser! Aha, jeg forstår! Det skulde være mig, som har skylden!

ELLA RENTHEIM i stigende indre oprør

Det er det for sent at drøfte nu! Men jeg må ha’ mit hjertes eget eneste barn igen, før jeg går bort! Det er så usigelig tungt for mig at tænke på, at jeg skal forlade alt, hvad liv er, - forlade sol og lys og luft, uden at lade efter mig her en eneste en, som vilde tænke på mig, mindes mig varmt og vemodigt, - slig, som en søn tænker på og mindes den mor, han har mistet.

BORKMAN efter et kort ophold

Tag ham, Ella, - ifald du kan vinde ham.

ELLA RENTHEIM livfuldt

Gir du dit samtykke? Kan du det?

BORKMAN mørk

Ja. Og det er ikke noget så stort offer, du. For jeg ejer ham så ikke alligevel.

ELLA RENTHEIM

Tak, tak for offeret endda! - Men så har jeg en ting til at be’ dig om. En stor ting for mig, Borkman.

BORKMAN

Nå, så bare sig det.

ELLA RENTHEIM

Du vil kanske finde det barnagtigt af mig, - ikke kunne forstå det -

BORKMAN

Sig det, - sig det da!

ELLA RENTHEIM

Når jeg nu snart går bort, så efterlader jeg mig ikke så ganske lidet -

BORKMAN

Nej, du gør vel ikke det.

ELLA RENTHEIM

Og det er min agt at la’ det altsammen gå over på Erhart.

BORKMAN

Ja, du har jo egentlig ikke nogen nærmere.

ELLA RENTHEIM varmt

Nej, jeg har visselig ingen nærmere end ham.

BORKMAN

Ingen af din egen slægt. Du er den sidste.

ELLA RENTHEIM nikker langsomt

Ja, så er det netop. Når jeg dør, - så dør navnet Rentheim også. Og det er mig en så kvælende tanke. Udslettes af tilværelsen - lige til navnet -

BORKMAN farer op

Ah, - jeg sér, hvor du vil hen!

ELLA RENTHEIM lidenskabeligt

Lad ikke det få ské! Lad Erhart få bære navnet efter mig!

BORKMAN sér hårdt på hende

Jeg forstår dig nok. Du vil fri min søn fra at bære sin fars navn. Det er sagen.

ELLA RENTHEIM

Aldrig det! Jeg skulde selv så trodsig og gladelig ha’ båret det sammen med dig! Men en mor, som snart skal dø -. Et navn binder mere end du tror og véd, Borkman.

BORKMAN kold og stolt

Godt og vel, Ella. Jeg skal være mand for at bære mit navn alene.

ELLA RENTHEIM griber og trykker hans hænder

Tak, tak! Nu er der fuldt opgør mellem os! Jo, jo, lad så være, det! Du har gjort godt igen, hvad du kunde. For når jeg er ude af livet, så lever Erhart Rentheim efter mig!

Tapetdøren slåes op. Fru Borkman, med det store tørklæde over hovedet, står i døråbningen.

FRU BORKMAN i voldsomt oprør

Aldrig i evighed skal Erhart hede så!

ELLA RENTHEIM viger tilbage

Gunhild!

BORKMAN hårdt og truende

Her op til mig har ingen lov til at komme!

FRU BORKMAN et skridt indenfor

Jeg ta’r mig lov til det.

BORKMAN imod hende

Hvad er det, du vil mig?

FRU BORKMAN

Jeg vil kæmpe og stride for dig. Værge dig imod de onde magter.

ELLA RENTHEIM

De værste magter er i dig selv, Gunhild!

FRU BORKMAN hårdt

Lad så være med det.

(truende, med oprakt arm)

Men det siger jeg, - sin fars navn skal han bære! Og bære det højt frem til ære igen! Og jeg alene vil være hans mor! Jeg alene! Mit skal min søns hjerte være. Mit og ingen andens.

Hun går ud gennem tapetdøren og lukker efter sig.

ELLA RENTHEIM rystet og oprevet

Borkman, - Erhart kommer til at gå til grunde i dette uvejr. Det må komme til en forståelse mellem dig og Gunhild. Vi må straks ned til hende.

BORKMAN sér på hende

Vi? Jeg også, mener du?

ELLA RENTHEIM

Både du og jeg.

BORKMAN ryster på hovedet

Hun er hård, du. Hård, som den malm, jeg engang drømte om at bryde ud af fjeldene.

ELLA RENTHEIM

Så prøv det da nu!

Borkman svarer ikke; står og sér uviss på hende.

TREDJE AKT

Fru Borkmans dagligstue. Lampen brænder fremdeles foran på kanapébordet. Inde i havestuen er der slukket og mørkt.

Fru Borkman, med tørklædet over hovedet, kommer i hæftigt indre oprør ind gennem forstuedøren, går hen til vinduet og trækker forhænget lidt tilside; derpå går hun hen og sætter sig ved kakkelovnen, men springer snart op igen og går hen og ringer på klokkestrængen. Står ved kanapéen og venter en stund. Ingen kommer. Derpå ringer hun igen; dennegang hæftigere.

Lidt efter kommer stuepigen ind fra forstuen. Hun sér grætten og søvnig ud og synes at have klædt sig på i en fart.

FRU BORKMAN utålmodig

Hvor bli’r De da af, Malene? Jeg har gået her og ringet to gange!

STUEPIGEN

Ja, frue, jeg hørte det nok.

FRU BORKMAN

Og så kommer De ikke alligevel.

STUEPIGEN studs

Jeg måtte da først få kaste lidt klæ’r på mig, véd jeg.

FRU BORKMAN

Ja, De får klæ’ Dem ordentlig på. Og så må De straks løbe hen og hente min søn.

STUEPIGEN sér forbauset på hende

Skal jeg hente studenten?

FRU BORKMAN

Ja, De skal bare sige, at han må komme hjem til mig straks, for jeg vil tale med ham.

STUEPIGEN surmulende

Så er det vel bedst, jeg vækker kusken hos forvalteren da.

FRU BORKMAN

Hvorfor det?

STUEPIGEN

For at han kan spænde for slæden. Så’nt et fælt snøvejr, som det er ude ikveld.

FRU BORKMAN

Å, det gør ingenting. Bare skynd Dem og gå! Det er jo lige her om hjørnet.

STUEPIGEN

Nej men, frue, det er da ikke lige om hjørnet, det.

FRU BORKMAN

Jo visst er det så. Véd De da ikke, hvor advokat Hinkels villa ligger?

STUEPIGEN spydig

Å jaså, er det dér, at studenten er ikveld?

FRU BORKMAN studser

Ja, hvor skulde han ellers være?

STUEPIGEN trækker på smilet

Nej, jeg tænkte bare, han var der, han plejer, jeg.

FRU BORKMAN

Hvor, mener De?

STUEPIGEN

Hos denne her fru Wilton, som de kalder hende.

FRU BORKMAN

Fru Wilton? Min søn plejer da ikke komme så ofte der.

STUEPIGEN halvt mumlende

Jeg synes dem siger, han kommer der dagstødt, jeg.

FRU BORKMAN

Det er bare noget snak, Malene. Gå altså hen til advokat Hinkels og sé at få ham fat.

STUEPIGEN kaster på nakken

Ja, gudbevar’s; jeg skal nok gå.

Hun vil gå ud gennem forstuen. I det samme åbnes døren til denne. Ella Rentheim og Borkman viser sig på tærskelen.

FRU BORKMAN vakler et skridt tilbage

Hvad skal dette her betyde!

STUEPIGEN forskrækket, folder uvilkårlig hænderne

I Jøssu’ navn da!

FRU BORKMAN hvisker til pigen

Sig, at han må komme straks på timen!

STUEPIGEN sagte

Ja da, frue.

Ella Rentheim og, efter hende, Borkman kommer ind i værelset. Stuepigen smyger sig bag dem ud gennem døren og lukker efter sig.

Kort taushed.

FRU BORKMAN atter behersket, vender sig til Ella

Hvad er det, han vil her nede hos mig?

ELLA RENTHEIM

Han vil prøve på at komme til forståelse med dig, Gunhild.

FRU BORKMAN

Det har han aldrig prøvet på før.

ELLA RENTHEIM

Iaften vil han det.

FRU BORKMAN

Sidste gang vi stod overfor hinanden, - det var i retten. Da jeg blev indkaldt for at gi’ forklaring -

BORKMAN går nærmere

Og iaften er det mig, som vil gi’ forklaring.

FRU BORKMAN sér på ham

Du!

BORKMAN

Ikke om det, jeg har forgået mig i. For det kender jo al verden.

FRU BORKMAN drager et bittert suk

Ja, det er et sandt ord. Al verden kender det.

BORKMAN

Men den kender ikke, hvorfor jeg har forgået mig. Hvorfor jeg måtte forgå mig. Menneskene skønner ikke, at jeg måtte det, fordi jeg var mig selv, - fordi jeg var John Gabriel Borkman, - og ikke nogen anden. Og det er det, jeg vil prøve på at gi’ dig en forklaring over.

FRU BORKMAN ryster på hovedet

Nytter ikke noget. Tilskyndelser frikender ingen. Indskydelser ikke heller.

BORKMAN

I ens egne øjne kan de frikende.

FRU BORKMAN slår afvisende ud med hånden

Å, lad være med dette her! Jeg har tænkt så rundelig nok over disse dine mørke sager.

BORKMAN

Jeg også. I de fem endeløse år i cellen - og andetsteds - havde jeg tid til det. Og i de otte år ovenpå i salen havde jeg endnu bedre tid. Jeg har taget hele retssagen op igen til fornyet behandling - for mig selv. Gang efter gang har jeg taget den op. Jeg har været min egen anklager, min egen forsvarer og min egen dommer. Mere upartisk, end nogensomhelst anden, - det tør jeg nok sige. Jeg har gået deroppe på salsgulvet og krænget og endevendt hver eneste en af mine handlinger. Betragtet dem både forfra og bagfra lige så skånselløst, lige så ubarmhjertigt, som nogen advokat. Og det domsresultat, jeg stadig kommer til, det er det, at den eneste, jeg har forbrudt mig imod, - det er mig selv.

FRU BORKMAN

End imod mig da? Og imod din søn?

BORKMAN

Du og han kommer ind under det, jeg mener, når jeg siger mig selv.

FRU BORKMAN

Og så de mange hundrede andre da? De, som folk siger, at du skal ha’ ruineret?

BORKMAN hæftigere

Jeg havde magten! Og så den ubetvingelige kaldelse indeni mig da! De bundne millioner lå der udover landet, dybt i fjeldene, og råbte på mig! Skreg til mig om befrielse! Men ingen af alle de andre hørte det. Bare jeg alene.

FRU BORKMAN

Ja, til brændemærke for navnet Borkman.

BORKMAN

Gad vide, jeg, hvis de andre havde havt magten, om de ikke havde handlet akkurat ligesom jeg?

FRU BORKMAN

Ingen, ingen uden du havde gjort det!

BORKMAN

Kanske ikke. Men så var det, fordi de ikke havde evner som jeg. Og havde de gjort det, så havde de ikke gjort det med mine formål for øje. Handlingen var da ble’t en anden. - Kort og godt, - jeg har frikendt mig selv.

ELLA RENTHEIM blødt og bønligt

Å, men tør du sige det så trygt, Borkman?

BORKMAN nikker

Frikendt mig for så vidt. Men så kommer den store, knugende selvanklage.

FRU BORKMAN

Hvilken er det?

BORKMAN

Jeg har gået deroppe og sløset bort hele otte kostbare år af mit liv! Samme dag, jeg kom på fri fod, skulde jeg gået ud i virkeligheden, - ud i den jernhårde, drømmeløse virkelighed! Jeg skulde begyndt nedenfra og svunget mig op til højderne påny, - højere, end nogensinde før, - trods alt det, som ligger imellem.

FRU BORKMAN

Å, det blev bare at leve det samme liv om igen, - tro du mig.

BORKMAN ryster på hovedet og sér belærende på hende

Der sker ingenting nyt. Men det, som er sket, - det gentager sig heller ikke. Det er øjet, som forvandler handlingen. Det genfødte øje forvandler den gamle handling.

(afbryder)

Nå, det forstår du ikke.

FRU BORKMAN kort

Nej, jeg forstår det ikke.

BORKMAN

Nej, det er just forbandelsen, at jeg aldrig har fundet forståelse hos nogen eneste menneskesjæl.

ELLA RENTHEIM sér på ham

Aldrig, Borkman?

BORKMAN

Undtagen hos en - kanske. For længe, længe siden. I de dage, da jeg ikke syntes, at jeg havde forståelse behov. Ellers, siden, aldrig hos nogen! Ingen har jeg havt, som var årvågen nok til at være påfærde og kalde på mig, - ringe for mig som en morgenklokke, - mane mig op til frejdigt arbejde påny -. Og så prænte mig ind, at jeg intet ubodeligt har bedrevet.

FRU BORKMAN lér hånligt

Så det behøver du da alligevel at indpræntes udenfra?

BORKMAN i svulmende harme

Ja, når hele verden hvæser i kor, at jeg er en uoprejselig mand, så kan der komme stunder over mig, da jeg selv er nær ved at tro det.

(hæver hovedet)

Men så stiger min inderste, sejrende bevidsthed op igen. Og den frikender mig!

FRU BORKMAN sér hårdt på ham

Hvorfor kom du aldrig og spurgte mig efter det, som du kalder forståelse?

BORKMAN

Havde det nyttet - om jeg var kommen til dig?

FRU BORKMAN afvisende, slår ud med hånden

Du har aldrig elsket noget udenfor dig selv, - det er kærnen i det hele.

BORKMAN stolt

Jeg har elsket magten -

FRU BORKMAN

Magten, ja!

BORKMAN

- magten til at skabe menneskelykke vidt, vidt omkring mig!

FRU BORKMAN

Du havde engang magten til at gøre mig lykkelig. Har du brugt den til det?

BORKMAN uden at sé på hende

Nogen må som oftest bukke under - i et skibbrud.

FRU BORKMAN

Og din egen søn! Har du brugt din magt - eller har du levet og åndet for at gøre ham lykkelig?

BORKMAN

Ham kender jeg ikke.

FRU BORKMAN

Nej, det er sandt. Du kender ham ikke engang.

BORKMAN hårdt

Det har du, - du, hans mor, sørget for.

FRU BORKMAN sér på ham; med højhed i udtrykket

Å, du véd ikke, hvad jeg har sørget for!

BORKMAN

Du?

FRU BORKMAN

Ja, just jeg. Jeg alene.

BORKMAN

Så sig det da.

FRU BORKMAN

Dit eftermæle har jeg sørget for.

BORKMAN med en kort, tør latter

Mit eftermæle? Sé, sé! Det klinger jo næsten, som om jeg alt var død.

FRU BORKMAN med eftertryk

Det er du også.

BORKMAN langsomt

Ja, du har kanske ret i det.

(opfarende)

Men nej, nej! Ikke endnu! Jeg har været så nær, så nær ved det. Men nu er jeg vågnet. Frisknet til igen. Der ligger endnu liv foran mig. Jeg kan sé dette nye, lysende liv, som gærer og venter -. Og du skal nok få sé det, du også.

FRU BORKMAN hæver hånden

Drøm aldrig mere om liv! Forhold dig rolig, der du ligger!

ELLA RENTHEIM oprørt

Gunhild! Gunhild, - hvor kan du da ville -!

FRU BORKMAN uden at høre på hende

Jeg vil rejse mindesmærket over graven.

BORKMAN

Skamstøtten, mener du sagtens?

FRU BORKMAN i stigende sindsbevægelse

Å nej, det skal ikke være noget mærke af sten eller metal. Og ingen skal få lov til at ætse nogen hånfuld indskrift ind i det mærke, jeg rejser. Der skal plantes ligesom en klynge af levende hegn, af trær og busker tæt, tæt omkring dit gravliv. Der skal dækkes over alt det dunkle, som engang var. Skjules i glemsel for menneskenes øjne John Gabriel Borkman!

BORKMAN hæst og skærende

Og det kærlighedsværk vil du øve?

FRU BORKMAN

Ikke ved egne kræfter. Det tør jeg ikke tænke på. Men jeg har opdraget en hjælper til at sætte sit liv ind på dette ene. Han skal leve livet i renhed og højhed og lys, således at dit eget grubeliv bli’r som udslettet heroppe på jorden!

BORKMAN mørk og truende

Er det Erhart, du mener, så sig det straks!

FRU BORKMAN sér ham fast i øjnene

Ja, det er Erhart. Min søn. Han, som du vil gi’ afkald på - til bod for dine egne gerninger.

BORKMAN med et blik mod Ella

Til bod for min tungeste brøde.

FRU BORKMAN afvisende

Brøde imod en fremmed bare. Husk på brøden imod mig!

(sér hoverende på dem begge)

Men han lyder jer ikke! Når jeg skriger efter ham i min nød, så kommer han! For det er hos mig, han vil være! Hos mig og aldrig hos nogen anden -

(lytter pludselig og råber)

Der hører jeg ham! Der er han, - der er han! Erhart!

Erhart Borkman river ilsomt entrédøren op og kommer ind i stuen. Han er i overfrakke og har hatten på hovedet.

ERHART bleg og ængstelig

Mor da, - hvad i guds navn -!

Han sér Borkman, som står ved døråbningen til havestuen, farer sammen og tager hatten af.

ERHART tier et øjeblik; så spørger han

Hvad er det, du vil mig, mor? Hvad er her hændt!

FRU BORKMAN breder armene ud imod ham

Jeg vil sé dig, Erhart! Jeg vil ha’ dig hos mig - altid!

ERHART stammende

Ha’ mig -? Altid! Hvad mener du med det?

FRU BORKMAN

Ha’ dig, ha’ dig, vil jeg! For der er nogen, som vil ta’ dig fra mig!

ERHART viger et skridt

Ah, - du véd det altså!

FRU BORKMAN

Ja. Véd du det også?

ERHART studser og sér på hende

Om jeg véd det? Ja, naturligvis -

FRU BORKMAN

Aha, et aftalt spil! Bag min ryg! Erhart, Erhart!

ERHART hurtig

Mor, sig mig, hvad det er for noget, som du véd!

FRU BORKMAN

Jeg véd det altsammen. Jeg véd, at din tante er kommen her for at ta’ dig fra mig.

ERHART

Tante Ella!

ELLA RENTHEIM

Å, hør først lidt på mig, Erhart!

FRU BORKMAN vedblivende

Hun vil, at jeg skal afstå dig til hende. Hun vil være dig i mors sted, Erhart! Hun vil, at du skal være hendes søn og ikke min herefterdags. Vil, at du skal arve alt efter hende. Lægge dit navn af og ta’ hendes istedet!

ERHART

Tante Ella, er dette her sandt?

ELLA RENTHEIM

Ja, det er sandt.

ERHART

Jeg har ikke vidst et ord om sligt noget før nu. Hvorfor vil du ha’ mig til dig nu igen?

ELLA RENTHEIM

Fordi jeg føler, at jeg mister dig her.

FRU BORKMAN hårdt

For min skyld mister du ham, - ja! Og det er bare i sin orden, det.

ELLA RENTHEIM sér bedende på ham

Erhart, jeg har ikke råd til at miste dig. For du skal vide, at jeg er et ensomt, - døende menneske.

ERHART

Døende -?

ELLA RENTHEIM

Ja, døende. Vil du være hos mig til det sidste? Knytte dig helt til mig? Være for mig, som om du var mit eget barn -

FRU BORKMAN afbrydende

- og svigte din mor og kanske din opgave i livet også? Vil du det, Erhart?

ELLA RENTHEIM

Jeg er dømt til at gå bort. Svar mig, Erhart.

ERHART varmt, bevæget

Tante Ella, - du har været mig så usigelig god. Hos dig har jeg fåt lov til at vokse op i al den sorgløse lykkefølelse, som jeg tror, der kan være over noget barns liv -

FRU BORKMAN

Erhart, Erhart!

ELLA RENTHEIM

Å, hvor velsignet, at du kan sé det så endnu!

ERHART

- men jeg kan ikke ofre mig for dig nu. Jeg kan umulig sådan helt og holdent gå op i at være som en søn for dig -

FRU BORKMAN triumferende

Ah, jeg vidste det nok! Du får ham ikke! Du får ham ikke, Ella!

ELLA RENTHEIM tungt

Jeg sér det. Du har vundet ham tilbage.

FRU BORKMAN

Ja, ja, - min er han og min blir han! Erhart, - ikke sandt, du, - vi to har endnu et stykke vej at gå sammen, vi.

ERHART kæmpende med sig selv

Mor, - jeg får lige så godt sige dig det rent ud -

FRU BORKMAN spændt

Nå?

ERHART

Det bli’r nok bare et kort stykke vej, jeg kommer til at gå sammen med dig, mor.

FRU BORKMAN står som slagen

Hvad vil du sige med det?

ERHART mander sig op

Herregud, mor, - jeg er da ung! Jeg synes, at stueluften her rent må kvæle mig tilslut.

FRU BORKMAN

Her - hos mig!

ERHART

Ja, her hos dig, mor!

ELLA RENTHEIM

Så kom med mig da, Erhart!

ERHART

Å, tante Ella, det er ikke et hår bedre hos dig. Det er på en anden vis der. Men ikke bedre for det. Ikke bedre for mig. Der er roser og lavendler, - stueluft, der som her!

FRU BORKMAN rystet, men med tilkæmpet fatning

Stueluft hos din mor, siger du!

ERHART i stigende utålmodighed

Ja, jeg véd ikke, hvad jeg skal kalde det andet. Al denne sygelige omhu og - og forgudelse - eller hvad det er for noget. Jeg holder det ikke ud længer!

FRU BORKMAN sér dybt alvorligt på ham

Glemmer du, hvad du har viet dit liv til, Erhart?

ERHART udbrydende

Å, sig heller, hvad du har viet mit liv til! Du, du har været min vilje! Jeg selv har aldrig fåt lov til at ha’ nogen! Men nu kan jeg ikke bære dette åg længer! Jeg er ung! Husk vel på det, mor!

(med et høfligt, hensynsfuldt blik til Borkman)

Jeg kan ikke vie mit liv til soning for nogen anden. Hvem denne anden så end måtte være.

FRU BORKMAN greben af en stigende angst

Hvem er det, som har forvandlet dig, Erhart!

ERHART truffen

Hvem -? Kunde det da ikke være mig selv, som -?

FRU BORKMAN

Nej, nej, nej! Du er kommen ind under fremmede magter. Du er ikke under din mors længer. Og ikke under din - din plejemors heller.

ERHART i tiltvungen trodsighed

Jeg er under min egen magt, jeg, mor! Og under min egen vilje også!

BORKMAN frem imod Erhart

Så er kanske timen endelig kommen for mig en gang.

ERHART fremmed og afmålt høflig

Hvorledes -? Hvorledes mener far det?

FRU BORKMAN hånlig

Ja, det spør’ rigtignok jeg også om.

BORKMAN vedbliver uforstyrret

Hør du, Erhart, - vil du så gå med din far da? Det er ikke gennem nogen andens livsførelse, at en mand kan finde oprejsning for sit fald. Sligt noget er bare tomme drømme, som er ble’t fablet for dig om - hernede i stueluften. Om du så vilde indrette dit liv på at leve det som alle de hellige mænd tilsammen, - det nytted ikke mig en smule.

ERHART afmålt, ærbødig

Det er så sandt, som det er sagt.

BORKMAN

Ja, det er det. Og det vilde heller ikke nytte, om jeg gav mig til at visne hen i bod og sønderknuselse. Jeg har prøvet på at hjælpe mig igennem med drømme og håb - i alle disse årene. Men sligt noget duer ikke for mig. Og nu vil jeg ud af drømmene.

ERHART bukker let

Og hvad vil - hvad vil så far gøre?

BORKMAN

Oprejse mig selv, vil jeg. Begynde nedenfra igen. Det er bare gennem sin nutid og sin fremtid, at et menneske kan sone fortiden. Gennem arbejde, - gennem ustandseligt arbejde for alt det, som i ungdommen stod for mig som selve livet. Men nu så tusendfold højere end dengang. Erhart, - vil du være med mig og hjælpe mig med dette nye liv?

FRU BORKMAN hæver advarende hånden

Gør det ikke, Erhart!

ELLA RENTHEIM varmt

Jo, jo, gør det! Å, hjælp ham, Erhart!

FRU BORKMAN

Og det råder du til? Du, den ensomme, - den døende.

ELLA RENTHEIM

Det får være det samme med mig.

FRU BORKMAN

Ja, når bare ikke det er mig, som ta’r ham fra dig.

ELLA RENTHEIM

Netop det, Gunhild.

BORKMAN

Vil du, Erhart?

ERHART i pinlig vånde

Far, - jeg kan det ikke nu. Det er så rent umuligt!

BORKMAN

Men hvad vil du da så tilsidst?

ERHART opblussende

Jeg er ung! Jeg vil leve livet en gang, jeg også! Mit eget liv vil jeg leve!

ELLA RENTHEIM

Ikke ofre et par korte måneder for at lyse op i et fattigt, sluknende menneskeliv?

ERHART

Tante, jeg kan det ikke, om jeg end aldrig så gerne vilde.

ELLA RENTHEIM

Ikke for en, som holder så usigelig af dig?

ERHART

Så sandt jeg lever, tante Ella, - jeg kan det ikke.

FRU BORKMAN sér skarpt på ham

Og din mor binder dig heller ikke længer nu?

ERHART

Jeg vil altid holde af dig, mor. Men jeg kan ikke bli’ ved at leve for dig alene. For det er ikke liv for mig, dette her.

BORKMAN

Så kom og bind dig til mig alligevel! For liv, det er arbejde, det, Erhart. Kom, så går vi to ud i livet og arbejder sammen!

ERHART lidenskabeligt

Ja, men jeg vil ikke arbejde nu! For jeg er ung! Aldrig har jeg vidst af, at jeg var det før. Men nu føler jeg det så strømmende varmt igennem mig. Jeg vil ikke arbejde! Bare leve, leve, leve!

FRU BORKMAN med et anende udråb

Erhart, - hvad vil du leve for!

ERHART med tindrende øjne

For lykken, mor!

FRU BORKMAN

Og hvor tænker du at finde den?

ERHART

Jeg har alt fundet den!

FRU BORKMAN skriger

Erhart -!

Erhart går raskt hen og åbner forstuedøren.

ERHART råber ud

Fanny, - nu kan du komme ind!

Fru Wilton, i overtøj, viser sig på dørtærskelen.

FRU BORKMAN med løftede hænder

Fru Wilton -!

FRU WILTON noget sky; med et spørgende blik til Erhart

Kan jeg altså -?

ERHART

Ja, nu kan du komme. Jeg har sagt det altsammen.

Fru Wilton kommer ind i stuen. Erhart lukker døren efter hende. Hun bøjer sig afmålt for Borkman, der stumt hilser igen.

Kort taushed.

FRU WILTON med dæmpet, men fast stemme

Ordet er altså blevet sagt. Og så kan jeg jo nok vide, at jeg står her som en, der har anrettet stor ulykke i huset.

FRU BORKMAN langsomt; sér stivt på hende

De har knust den sidste rest af det, jeg havde at leve for.

(udbrydende)

Men dette her, - det er jo dog så rent umuligt alligevel!

FRU WILTON

Jeg forstår så godt, at det må forekomme Dem umuligt, fru Borkman.

FRU BORKMAN

Ja, det må De da vel kunne sige Dem selv, at det er umuligt. Eller hvad -?

FRU WILTON

Jeg vil heller sige, at det er så rent urimeligt. Men det er nu engang så alligevel.

FRU BORKMAN vender sig

Er dette her dit fulde alvor, Erhart?

ERHART

Dette her er lykken for mig, mor. Hele den store, dejlige livets lykke. Jeg kan ikke sige dig noget andet.

FRU BORKMAN til fru Wilton; knuger hænderne

Å, hvor De har dåret og forlokket min ulykkelige søn!

FRU WILTON med et stolt nakkekast

Det har jeg ikke gjort.

FRU BORKMAN

Har De ikke gjort det, siger De!

FRU WILTON

Nej. Jeg har hverken dåret eller forlokket ham. Frivillig er Erhart kommet imod mig. Og frivillig har jeg mødt ham på halvvejen.

FRU BORKMAN sér hånligt nedad hende

Ja De, ja! Det tror jeg så gerne.

FRU WILTON behersket

Fru Borkman, - der gives magter i menneskelivet, som De ikke synes at kende synderlig til.

FRU BORKMAN

Hvilke magter, om jeg tør spørge?

FRU WILTON

De magter, som byder to mennesker at knytte sin livsgang uløseligt - og hensynsløst sammen.

FRU BORKMAN smiler

Jeg trode, at De allerede var uløselig bunden - til en anden.

FRU WILTON kort

Denne anden har forladt mig.

FRU BORKMAN

Men han lever dog, siges der.

FRU WILTON

For mig er han død.

ERHART indtrængende

Ja, mor, for Fanny er han død. Og denne anden kommer jo forresten sletikke mig ved!

FRU BORKMAN sér strængt på ham

Du véd det altså, - dette med den anden?

ERHART

Ja, mor, jeg véd det så godt, så godt, altsammen!

FRU BORKMAN

Og alligevel så kommer det dig ikke ved, siger du!

ERHART i afvisende overmod

Jeg kan bare sige dig, at det er lykken, jeg vil ha’! Jeg er ung! Jeg vil leve, leve, leve!

FRU BORKMAN

Ja, du er ung, Erhart. Altfor ung til dette her.

FRU WILTON fast og alvorligt

De må ikke tro andet, fru Borkman, end at jeg har sagt ham det samme. Alle mine livsforhold har jeg lagt frem for ham. Idelig har jeg mindet ham om, at jeg er hele syv år ældre end han -

ERHART afbrydende

Å hvad, Fanny, - det vidste jeg jo i forvejen.

FRU WILTON

- men ingenting, - ingenting har frugtet.

FRU BORKMAN

Så? Ikke det? Hvorfor har De da ikke uden videre afvist ham? Lukket Deres hus for ham? Sé, det skulde De ha’ gjort i tide!

FRU WILTON sér på hende og siger dæmpet

Det kunde jeg simpelt hen ikke, fru Borkman.

FRU BORKMAN

Hvorfor kunde De ikke?

FRU WILTON

Fordi lykken var for mig også bare i dette eneste ene.

FRU BORKMAN hånligt

Hm, - lykken, lykken -

FRU WILTON

Jeg har aldrig før vidst, hvad lykke var i livet. Og jeg kan da umulig vise lykken fra mig, fordi om den kommer så sent.

FRU BORKMAN

Og hvor længe tror De, den lykken vil vare?

ERHART afbrydende

Kort eller længe, mor, - det får være det samme!

FRU BORKMAN i vrede

Forblindede menneske, som du er! Sér du da ikke, hvor alt dette her bærer hen?

ERHART

Jeg bry’r mig ikke om at sé fremover i tiden. Vil ikke sé mig om i nogen retning! Jeg vil bare få lov til at leve livet engang, jeg også!

FRU BORKMAN smærteligt

Og dette kalder du livet, Erhart!

ERHART

Ja, sér du da ikke, hvor dejlig hun er!

FRU BORKMAN vrider hænderne

Og denne knusende skam skal jeg altså også måtte bære på!

BORKMAN i baggrunden, hårdt og hvast

Hå, - du er jo vant til at bære på sligt noget, du, Gunhild!

ELLA RENTHEIM bønligt

Borkman -!

ERHART ligeså

Far -!

FRU BORKMAN

Her skal jeg måtte gå og sé daglig for mine øjne min egen søn sammen med en - en -

ERHART afbryder hårdt

Ingenting skal du få sé, mor! Vær tryg for det, du! Jeg bli’r ikke her længer.

FRU WILTON rask og bestemt

Vi rejser, vi, fru Borkman.

FRU BORKMAN blegner

Rejser De også! Sammen kanske?

FRU WILTON nikker

Jeg rejser sydover, ja. Til udlandet. Sammen med en ung pige. Og Erhart følger med os.

FRU BORKMAN

Med Dem - og en ung pige?

FRU WILTON

Ja. Det er denne lille Frida Foldal, som jeg har ta’t i huset til mig. Jeg vil, at hun skal ud og lære mere musik.

FRU BORKMAN

Og så ta’r De hende med Dem?

FRU WILTON

Ja, jeg kan jo ikke godt slippe det unge barn løs alene derude.

FRU BORKMAN undertrykker et smil

Hvad siger du til det, Erhart?

ERHART lidt forlegen, trækker på skulderen

Jo, mor, - når Fanny endelig så vil ha’ det, så -

FRU BORKMAN koldt

Når rejser herskabet, om man tør spørge?

FRU WILTON

Vi rejser nu straks, inat. Min slædevogn står nede på vejen, - udenfor hos Hinkels.

FRU BORKMAN sér nedad hende

Aha, - det var altså aftenselskabet!

FRU WILTON smiler

Ja, der kom ikke andre end Erhart og jeg. Og så lille Frida, forstår sig.

FRU BORKMAN

Og hvor er hun nu?

FRU WILTON

Hun sidder i vognen og venter på os.

ERHART pinligt forlegen

Mor, - du kan da vel forstå -? Jeg vilde ha’ skånet dig - og alle for dette her.

FRU BORKMAN sér dybt krænket på ham

Du vilde rejst fra mig uden at sige mig farvel?

ERHART

Ja, jeg syntes, det var bedst så. Bedst for begge parter. Alting var jo klappet og klart. Tøjet pakket. Men da der så kom bud efter mig, så -.

(vil række hende hænderne)

Farvel da, mor.

FRU BORKMAN afværgende, slår ud imod ham

Rør mig ikke!

ERHART spag

Er det dit sidste ord?

FRU BORKMAN hårdt

Ja.

ERHART vender sig

Farvel du da, tante Ella.

ELLA RENTHEIM trykker hans hænder

Farvel, Erhart! Og lev dit liv, - og bliv så lykkelig, så lykkelig, - som du bare kan!

ERHART

Tak, tante.

(bukker for Borkman)

Farvel, far.

(hvisker til fru Wilton)

Lad os sé at komme afsted, jo før jo heller.

FRU WILTON sagte

Ja, lad os det.

FRU BORKMAN med et ondt smil

Fru Wilton, - tror De, at De gør rigtig klogt i at ta’ denne unge pigen med?

FRU WILTON gengælder smilet, halvt ironisk, halvt alvorlig

Mændene er så ubestandige, fru Borkman. Og kvinderne ligervis. Når Erhart er færdig med mig, - og jeg med ham, - så er det godt for os begge, at han, stakker, har nogen at falde tilbage på.

FRU BORKMAN

Men De selv da?

FRU WILTON

Å, jeg arrangerer mig nok, kan De vide. Farvel allesammen!

Hun hilser og går ud gennem forstuedøren. Erhart står et øjeblik ligesom vaklende; så vender han sig og følger hende.

FRU BORKMAN med sænkede, foldede hænder

Barnløs.

BORKMAN som vågnende til beslutning

Så ud i uvejret alene da! Min hat! Min kappe!

Han går skyndsomt mod døren.

ELLA RENTHEIM i angst; standser ham

John Gabriel, hvor vil du hen?

BORKMAN

Ud i livets uvejr, hører du. Slip mig, Ella!

ELLA RENTHEIM holder ham fast

Nej, nej, jeg slipper dig ikke ud! Du er syg. Jeg kan sé det på dig!

BORKMAN

Lad mig gå, siger jeg!

Han river sig løs og går ud i forstuen.

ELLA RENTHEIM i døren

Hjælp mig at holde på ham, Gunhild!

FRU BORKMAN kold og hård; står midt i stuen

Jeg holder ikke på noget menneske i hele verden. Lad dem gå fra mig allesammen. Både den ene og den anden! Så langt, - så langt de bare vil.

(pludseligt, med et skærende skrig)

Erhart, rejs ikke!

Hun styrter med udbredte arme mod døren. Ella Rentheim standser hende.

FJERDE AKT

Åben gårdsplads udenfor hovedbygningen, som ligger til højre. Et hjørne af denne med indgangsdør og en flad stentrappe springer frem. Langs baggrunden, nær ind til gården, strækker sig bratte granbevoksede lier. Begyndende spredt småskog til venstre. Snévejret er ophørt; men jorden er højt dækket af den nylig faldne sné. Granerne, ludende og tunge, ligeså. Mørk natteluft. Drivende skyer. Månen skimtes undertiden svagt. Omgivelserne modtager kun et mat lys fra snéen.

Borkman, fru Borkman og Ella Rentheim står ude på trappen. Borkman læner sig mat og træt op imod husvæggen. Han har en gammeldags slængkappe kastet over skuldrene, holder en blød grå filthat i den ene hånd og en tyk knortekæp i den anden. Ella Rentheim bærer sin kåbe på armen. Fru Borkmans store tørklæde er gledet ned over nakken, så at hendes hår er blottet.

ELLA RENTHEIM har stillet sig i vejen for fru Borkman

Gå ikke efter ham, Gunhild!

FRU BORKMAN i angst og oprør

Slip mig forbi, du! Han må ikke rejse fra mig!

ELLA RENTHEIM

Det er så rent unyttigt, siger jeg dig! Du nåer ham ikke.

FRU BORKMAN

Lad mig gå alligevel, Ella! Jeg vil skrige højt efter ham nedover vejen. Og sin mors skrig må han da vel høre!

ELLA RENTHEIM

Han kan ikke høre dig. Han sidder visst alt inde i vognen -

FRU BORKMAN

Nej, nej, - han kan da ikke sidde i vognen endnu!

ELLA RENTHEIM

Han sidder for længst i vognen, tro du mig.

FRU BORKMAN i fortvilelse

Sidder han i vognen, - så sidder han der med hende, med hende, - hende!

BORKMAN lér skummelt

Og så hører han nok ikke sin mors skrig da.

FRU BORKMAN

Nej, - så hører han det ikke.

(lytter)

Hys! Hvad er det?

ELLA RENTHEIM også lyttende

Det høres ligesom bjældeklang -

FRU BORKMAN med et dæmpet udråb

Det er hendes vogn!

ELLA RENTHEIM

Eller kanske en andens -

FRU BORKMAN

Nej, nej, det er fru Wiltons slædevogn! Jeg kender sølvklokkerne! Hør! Nu kører de lige forbi her - nedenunder bakken!

ELLA RENTHEIM hurtigt

Gunhild, vil du skrige efter ham, så skrig nu! Kanske han alligevel -!

Bjældeklangen lyder lige ved, inde i skogen.

ELLA RENTHEIM

Skynd dig, Gunhild! Nu er de lige nedenunder os!

FRU BORKMAN står et øjeblik ubesluttet; derpå stivner hun, hård og kold

Nej. Jeg skriger ikke efter ham. Lad Erhart Borkman køre mig forbi. Langt, langt ud i det, han nu kalder livet og lykken.

Lyden taber sig i det fjerne.

ELLA RENTHEIM lidt efter

Nu høres ikke klokkerne længer.

FRU BORKMAN

Jeg syntes, de lød som gravklokker.

BORKMAN med tør, dæmpet latter

Åhå, - der ringes ikke over mig endnu!

FRU BORKMAN

Men over mig. Og over ham, som rejste fra mig.

ELLA RENTHEIM nikker tankefuldt

Hvem véd, om de ikke ringer livet og lykken ind for ham alligevel, Gunhild.

FRU BORKMAN farer op; sér hårdt på hende

Livet og lykken, siger du!

ELLA RENTHEIM

For en stakket stund ialfald.

FRU BORKMAN

Vilde du unde ham livet og lykken, - med hende?

ELLA RENTHEIM varmt og inderligt

Ja, af min hele, fulde sjæl vilde jeg det!

FRU BORKMAN koldt

Så må du være rigere på kærlighedskraft, du, end jeg.

ELLA RENTHEIM sér langt hen for sig

Det er kanske kærligheds savnet, som holder den kraft oppe.

FRU BORKMAN fæster øjnene på hende

Hvis så er, - da bli’r nok jeg snart lige så rig som du, Ella.

Hun vender sig og går ind i huset.

ELLA RENTHEIM står en stund og sér bekymret på Borkman; så lægger hun hånden varsomt på hans skulder

John, kom så og gå ind, du også.

BORKMAN ligesom opvågnende

Jeg?

ELLA RENTHEIM

Ja. Du tåler ikke den hvasse vinterluft. Det kan jeg sé på dig, John. Kom så og gå ind med mig. Ind under tag, hvor der er varmt.

BORKMAN vred

Op igen på salen kanske!

ELLA RENTHEIM

Helst ind i stuen til hende.

BORKMAN farer op i hæftighed

Aldrig i livet sætter jeg foden under det tag mere!

ELLA RENTHEIM

Men hvor vil du da hen? Så sent, ved nattetid, John?

BORKMAN sætter hatten på

Først og fremst så vil jeg nu gå ud og sé til alle mine gemte skatte.

ELLA RENTHEIM sér ængstelig på ham

John, - jeg forstår dig ikke!

BORKMAN i hostende latter

Å, det er ikke bortgemt tyvegods, jeg mener. Vær ikke ræd for det, Ella.

(standser og peger ud)

Sé ham der, du! Hvem er det?

Vilhelm Foldal, i en gammel, tilsnéet kavaj, med hatten nedbrættet og med en stor paraply i hånden, kommer frem foran hjørnet af huset, møjsomt stavrende gennem snéen. Han hinker stærkt på den venstre fod.

BORKMAN

Vilhelm! Hvad vil du her hos mig - nu igen?

FOLDAL sér op

I herrens navn, - står du ude på trappen, John Gabriel?

(hilser)

Og fruen også, sér jeg!

BORKMAN kort

Det er ikke fruen.

FOLDAL

Å, om forladelse. Jeg har nemlig mistet brillerne i snéen. - Men at du, som ellers aldrig går udenfor en dør -?

BORKMAN hensynsløst, lystig

Det er på tiden, jeg begynder at bli’ friluftsmenneske igen, skønner du. Næsten tre år i varetægt; fem år i cellen; otte år på salen deroppe -

ELLA RENTHEIM bekymret

Borkman, - jeg be’r dig -!

FOLDAL

Ak ja, ja, ja -

BORKMAN

Men hvad er det så, du vil mig, spør’ jeg?

FOLDAL står fremdeles nedenfor trappen

Jeg vilde op til dig, John Gabriel. Jeg syntes, jeg måtte op til dig på salen. Herregud, - den salen, du!

BORKMAN

Vilde du der op til mig, som viste dig døren?

FOLDAL

Ja, det får i guds navn være det samme.

BORKMAN

Hvad har du gjort ved foden? Du går jo og halter?

FOLDAL

Ja, tænk dig, du, - jeg er ble’t overkørt.

ELLA RENTHEIM

Overkørt!

FOLDAL

Ja, af en slædevogn -

BORKMAN

Åhå!

FOLDAL

- med to heste for. De kom i susende fart nedover bakken. Jeg kunde ikke vige af vejen fort nok; og så -

ELLA RENTHEIM

- og så kørte de over Dem?

FOLDAL

De kørte lige på mig, frue - eller frøken. Lige på mig kørte de, så jeg rulled rundt i snéen og misted brillerne og fik paraplyen knækket;

(gnider sig)

og foden lidt skadet også.

BORKMAN lér indvendig

Véd du, hvem der sad i den vognen, Vilhelm?

FOLDAL

Nej, hvor kunde jeg sé det? Det var jo en lukket vogn, og gardinerne var trukket ned. Og kusken standsed såmænd ikke et øjeblik, da jeg lå der og trilled -. Men det kan også være det samme, for -

(udbrydende)

Å, jeg er så forunderlig glad, du!

BORKMAN

Glad?

FOLDAL

Ja, jeg véd ikke rigtig, hvad jeg skal kalde det. Men jeg synes, at jeg nærmest må kalde det glad. For der er indtruffet noget så rent mærkværdigt! Og derfor så kunde jeg ikke andet, - jeg måtte indom og dele glæden med dig, John Gabriel.

BORKMAN barsk

Nå, så dél den glæden da!

ELLA RENTHEIM

Å, men få da først din ven ind med dig, Borkman.

BORKMAN hårdt

Jeg vil ikke ind i huset, har jeg sagt.

ELLA RENTHEIM

Men du hører jo, at han er ble’t overkørt!

BORKMAN

Å, overkørt bli’r vi allesammen - en gang i livet. Men så får en rejse sig op igen. Og lade som ingenting.

FOLDAL

Det var et dybsindigt ord, John Gabriel. Men jeg kan så inderlig godt fortælle her ude i en fart.

BORKMAN mildere

Ja, tjen mig i det, Vilhelm.

FOLDAL

Ja, nu skal du bare høre! Tænk dig, du, - da jeg kommer hjem her iaftes fra dig, - så finder jeg et brev. - Kan du gætte, hvem det var fra?

BORKMAN

Kanske det var fra din lille Frida?

FOLDAL

Netop! Tænk, at du traf det straks! Ja, det var et langt - temmelig langt brev fra Frida, du. Der havde været en tjener og bragt det. Og kan du tænke dig, hvad hun skriver om?

BORKMAN

Skulde det muligens være for at sige farvel til forældrene?

FOLDAL

Akkurat! Det er mærkværdigt, som du kan gætte, John Gabriel! Jo, hun skriver, at fru Wilton har fattet så stor godhed for hende. Og nu vil fruen rejse med hende til udlandet. For at Frida kan få lære mere musik, skriver hun. Og så har fru Wilton sørget for en dygtig lærer, som skal være med på rejsen. Og læse med Frida. For, desværre, hun er nok lidt forsømt i enkelte stykker, skønner du.

BORKMAN lér indvendig, så det klukker i ham

Ja vel, ja vel. Jeg skønner det altsammen så urimelig godt, Vilhelm.

FOLDAL fortsætter ivrig

Og tænk, hun fik først vide det om rejsen nu ikveld. Det var i det selskabet, som du véd nok, hm! Og endda så fandt hun tid til at skrive. Og brevet er så varmt og så smukt og så hjerteligt skrevet, forsikrer jeg dig til. Ikke spor af foragt for sin far nu længer. Og så det fine træk, du, at hun vilde sige os farvel skriftlig - før hun rejste.

(lér)

Men det bli’r der rigtignok ikke noget af!

BORKMAN sér spørgende på ham

Hvorledes det?

FOLDAL

Hun skriver, at imorgen tidlig rejser de. Ganske tidligt.

BORKMAN

Sé, sé, - imorgen? Skriver hun det?

FOLDAL lér og gnider hænderne

Ja, men nu er jeg listig, jeg, sér du! Nu går jeg lige op til fru Wiltons -

BORKMAN

Nu ikveld?

FOLDAL

Ja herregud, det er da ikke så svært sent endnu. Og skulde der alt være stængt, så ringer jeg på. Uden videre. For jeg vil og jeg må sé Frida, før hun rejser. Godnat, godnat!

Han vil gå.

BORKMAN

Hør her, min stakkers Vilhelm, - du kan spare dig det tunge vejstykke.

FOLDAL

Å, du tænker på den foden -

BORKMAN

Ja, og så slipper du ikke ind hos fru Wiltons alligevel.

FOLDAL

Jo såmænd gør jeg så. Jeg bli’r ved at ringe og kime på klokken, til der kommer nogen og lukker op. For Frida må jeg og skal jeg sé.

ELLA RENTHEIM

Deres datter er alt rejst, herr Foldal.

FOLDAL står som slagen

Er Frida alt rejst! Véd De det visst? Hvem har De det fra?

BORKMAN

Vi har det fra hendes vordende lærer.

FOLDAL

Så? Og hvem er han da?

BORKMAN

Det er en student Erhart Borkman.

FOLDAL strålende glad

Din søn, John Gabriel! Skal han rejse med?

BORKMAN

Jaha; det er ham, som skal hjælpe fru Wilton med at oplære din lille Frida.

FOLDAL

Nå, gud ské lov og tak! Så er jo barnet i de bedste hænder da. Men er det også ganske visst, at de alt er rejst med hende?

BORKMAN

De rejste med hende i den vognen, som kørte dig over på vejen.

FOLDAL slår hænderne sammen

Tænke sig til, at min lille Frida sad inde i den pragtfulde vognen!

BORKMAN nikker

Jo-jo, Vilhelm, - din datter er kommen godt op at køre. Og student Borkman også. - Nå, - la’ du så mærke til sølvklokkerne?

FOLDAL

Jo da. - Sølvklokkerne, siger du? Var det sølvklokker, du? Virkelig ægte sølvklokker?

BORKMAN

Det kan du forlade dig på. Altsammen var ægte. Både udenpå og - og indeni.

FOLDAL stille bevæget

Er det ikke forunderligt, hvorledes lykken kan føje sig for et menneske! Det er min - min smule digtergave, som har omsat sig til musik hos Frida. Og så har jeg altså ikke forgæves været digter alligevel da. For nu får hun rejse ud i den store, vide verden, som jeg engang havde drømt så dejligt om at få sé. I lukket slædevogn får lille Frida rejse. Og med sølvklokker på sæletøjet -

BORKMAN

- og køre over sin far -

FOLDAL glad

Å hvad! Det kan være det samme med mig, - når bare barnet -. Nå, jeg kom altså for sent alligevel. Og derfor så vil jeg gå hjem og trøste hendes mor, som sidder i køkkenet og græder.

BORKMAN

Græder hun?

FOLDAL småléende

Ja, tænk dig til, du, - hun sad og græd så rent svært, da jeg gik.

BORKMAN

Og du lér, du, Vilhelm.

FOLDAL

Ja jeg, ja! Men hun, stakker, hun forstår det ikke bedre, hun, sér du. Nå, farvel da! Godt er det, at jeg har sporvognen så nær ved. Farvel, farvel, John Gabriel! Farvel, frøken!

Han hilser og går møjsomt ud samme vej, som han kom.

BORKMAN står en stund stille og sér hen for sig

Farvel, Vilhelm! Det er ikke første gang i livet, at du er ble’t overkørt, gamle ven.

ELLA RENTHEIM sér i undertrykt angst på ham

Du er så bleg, så bleg, John -

BORKMAN

Det kommer af fængselsluften deroppe.

ELLA RENTHEIM

Jeg har aldrig før sét dig slig.

BORKMAN

Nej, for du har vel aldrig sét en udbrudt straffange før heller.

ELLA RENTHEIM

Å, kom nu bare og gå ind med mig, John!

BORKMAN

Lad være med de lokketoner. Jeg har jo sagt dig -

ELLA RENTHEIM

Men når jeg nu be’r dig så indstændig? For din egen skyld -

Stuepigen kommer halvt ud på trappen.

STUEPIGEN

Om forladelse; fruen har sagt, at jeg skal stænge gadedøren nu.

BORKMAN sagte til Ella

Hør bare; nu vil de stænge mig inde igen!

ELLA RENTHEIM til pigen

Bankchefen er ikke rigtig vel. Han vil trække lidt frisk luft først.

STUEPIGEN

Ja men fruen selv har sagt, at -

ELLA RENTHEIM

Jeg skal stænge døren. Lad bare nøglen sidde i, så -

STUEPIGEN

Ja, gud bevar’s vel; jeg skal nok så gøre.

Hun går ind i huset igen.

BORKMAN står et øjeblik stille og lytter; så går han ilsomt ned på gårdspladsen

Nu er jeg udenfor muren, Ella! Nu får de mig aldrig fat mere!

ELLA RENTHEIM nede hos ham

Men du er jo fri mand derinde også, John. Kan gå og komme ganske som du selv vil.

BORKMAN sagte, ligesom i skræk

Aldrig under tag igen! Her ude i natten er det så godt at være. Gik jeg op på salen nu, - loft og vægge vilde skrumpe sig sammen. Knuge mig. Klemme mig flad som en flue -

ELLA RENTHEIM

Men hvor vil du da hen?

BORKMAN

Bare gå og gå og gå. Sé, om jeg kan vinde frem til frihed og til liv og til mennesker igen. Vil du gå med mig, Ella?

ELLA RENTHEIM

Jeg? Nu?

BORKMAN

Ja, ja, - nu straks!

ELLA RENTHEIM

Men hvor langt da?

BORKMAN

Så langt jeg bare kan.

ELLA RENTHEIM

Å, men tænk dig da om. Ude i denne våde, kolde vinternatten -

BORKMAN med rå strubelyd

Åhå, - frøkenen er bekymret for sin helbred? Ja-ja, - den er jo skrøbelig, den.

ELLA RENTHEIM

Det er din helbred, jeg er bekymret for.

BORKMAN

Håhåhå! En død mands helbred! Jeg må lé af dig, Ella!

Han går videre.

ELLA RENTHEIM efter ham; holder ham fast

Hvad var det, du sa’, at du var?

BORKMAN

En død mand, sa’ jeg. Mindes du ikke, Gunhild sa’, jeg skulde bare holde mig rolig, der jeg lå?

ELLA RENTHEIM besluttet, kaster kåben om sig

Jeg går med dig, John.

BORKMAN

Ja vi to, vi hører jo også sammen, vi, Ella.

(går videre)

Kom så!

De er efterhånden nået ind i småskogen til venstre. Denne skjuler dem lidt efter lidt, så de ikke mere sés. Huset og gårdspladsen tabes af sigte. Landskabet, med lier og højdedrag, forandrer sig stadig langsomt og bliver vildere og vildere.

ELLA RENTHEIMS STEMME høres inde i skogen til højre

Hvor er det, vi går, John? Jeg kender mig ikke igen her.

BORKMANS STEMME højere oppe

Hold dig bare i snésporene efter mig!

ELLA RENTHEIMS STEMME

Men hvorfor behøver vi at stige så højt da?

BORKMANS STEMME nærmere

Vi må opad den krogede stien.

ELLA RENTHEIM fremdeles skjult

Å, men jeg årker snart ikke mere.

BORKMAN i skogkanten til højre

Kom, kom! Nu er vi ikke langt fra udsigten. Der stod en bænk før i tiden -

ELLA RENTHEIM kommer tilsyne mellem træerne

Mindes du den?

BORKMAN

Der kan du hvile dig.

De er komne frem på en liden, højtliggende, åben slette i skogen. Lien stiger brat op bag dem. Til venstre, dybt nede, et vidtstrakt landskab med fjord og høje, fjerne åsrækker over hverandre. På sletten til venstre et uddød furutræ med en bænk under. Snéen ligger høj på sletten.

Borkman og efter ham Ella Rentheim fra højre vader med møje gennem snéen.

BORKMAN standser ved dybet til venstre

Kom her, Ella, så skal du få sé.

ELLA RENTHEIM hos ham

Hvad er det, du vil vise mig, John?

BORKMAN peger udad

Sér du, hvor landet ligger frit og åbent for os - vidt ud over?

ELLA RENTHEIM

Der på bænken sad vi ofte før, - og så endnu langt, langt videre ud over.

BORKMAN

Det var et drømmeland, vi så ud over dengang.

ELLA RENTHEIM nikker tungt

Vort livs drømmeland var det, ja. Og nu er det land snédækt. - Og det gamle træ er dødt.

BORKMAN uden at høre på hende

Kan du skimte røgen af de store dampskibene ude på fjorden?

ELLA RENTHEIM

Nej.

BORKMAN

Jeg kan. - De kommer og de går. De bringer forbundsliv hele jorden rundt. De skaber lys og varme over sjælene i mange tusend hjem. Det var det, jeg drømte om at skabe.

ELLA RENTHEIM stille

Og så blev det ved drømmen.

BORKMAN

Det blev ved drømmen, ja.

(lytter)

Og hør der nede ved elven, du! Fabrikerne går! Mine fabriker! Alle de, som jeg vilde skabt! Hør bare, hvor de går. De har natarbejde. Nat og dag arbejder de altså. Hør, hør! Hjulene hvirvler og valserne lyner - rundt, rundt! Kan du ikke høre det, Ella?

ELLA RENTHEIM

Nej.

BORKMAN

Jeg kan høre det.

ELLA RENTHEIM ængstelig

Jeg tror, du ta’r fejl, John.

BORKMAN mere og mere opildnet

Å, men alt dette her - det er bare ligesom udenværkerne omkring riget, det, må du vide!

ELLA RENTHEIM

Riget, siger du? Hvilket rige -?

BORKMAN

Mit rige vel! Det rige, jeg var lige ved at tage i besiddelse den gang jeg - den gang jeg døde.

ELLA RENTHEIM stille, rystet

Å John, John!

BORKMAN

Og nu ligger det der - forsvarsløst, herreløst, - udsat for røveres overfald og plyndring. - Ella! Sér du fjeldrækkerne der - langt borte? Den ene bagenfor den anden. De højner sig. De tårner sig. Det er mit dybe, endeløse, uudtømmelige rige!

ELLA RENTHEIM

Å, men der står et så isnende pust fra det rige, John!

BORKMAN

Det pust virker som livsluft på mig. Det pust kommer til mig som en hilsen fra underdanige ånder. Jeg fornemmer dem, de bundne millioner; jeg føler malmårerne, som strækker sine bugtede, grenede, lokkende arme ud efter mig. Jeg så dem for mig som levendegjorte skygger - den nat, da jeg stod i bankkælderen med lygten i hånden. I vilde frigøres dengang. Og jeg prøvte på det. Men jeg mægted det ikke. Skatten sank i dybet igen.

(med fremrakte hænder)

Men jeg vil hviske det til jer her i nattestilheden. Jeg elsker eder, der I ligger skindøde i dybet og i mørket! Jeg elsker eder, I livkrævende værdier - med alt eders lysende følge af magt og ære! Jeg elsker, elsker, elsker eder!

ELLA RENTHEIM i stille, stigende oprør

Ja, der nede har du din kærlighed endnu, John. Har altid havt den der. Men her oppe i dagen, du, - her var der et varmt, levende menneskehjerte, som banked og slog for dig. Og dette hjerte, det knuste du. Å, mere end det! Tifold værre! Du solgte det for - for -

BORKMAN ryster; det går ligesom koldt igennem ham

For rigets - og magtens - og ærens skyld, - mener du?

ELLA RENTHEIM

Ja, det mener jeg. Jeg har sagt dig det før engang ikveld. Du har myrdet kærlighedslivet i den kvinde, som elsked dig. Og som du elsked igen. Så vidt du kunde elske nogen da.

(med opløftet arm)

Og derfor så spår jeg dig det, - John Gabriel Borkman, - du vinder aldrig den pris, du kræved for mordet. Du får aldrig holde noget sejersindtog i dit kolde, mørke rige!

BORKMAN vakler hen til bænken og sætter sig tungt ned

Jeg frygter næsten, at du får ret i den spådom, Ella.

ELLA RENTHEIM henne hos ham

Du skal ikke frygte for det, John. Just det vilde være det bedste, som kunde times dig.

BORKMAN med et skrig; griber sig for brystet

Ah -!

(mat)

Nu slap den mig.

ELLA RENTHEIM rusker i ham

Hvad var det, John!

BORKMAN synker bagover mod lænet

Det var en ishånd, som greb mig i hjertet.

ELLA RENTHEIM

John! Fornam du ishånden nu!

BORKMAN mumler

Nej. - Ingen ishånd. - En malmhånd var det.

Han glider helt ned på bænken.

ELLA RENTHEIM river kåben af sig og dækker over ham

Bliv rolig liggende, der du ligger! Jeg skal gå og hente hjælp til dig.

Hun gør et par skridt mod højre; så standser hun, går tilbage og føler længe på hans puls og hans ansigt.

ELLA RENTHEIM sagte og fast

Nej. Bedst så, John Borkman. Bedst så for dig.

Hun breder kåben tættere om ham og sætter sig ned i snéen foran bænken.

Kort stilhed.

Fru Borkman, hyllet i overtøj, kommer gennem skogen til højre. Foran hende stuepigen med en tændt lygte.

STUEPIGEN lyser i snéen

Jo, jo, frue. Her har vi sporene efter dem -

FRU BORKMAN sér spejdende om sig

Ja, her er de! Der borte sidder de på bænken.

(råber)

Ella!

ELLA RENTHEIM rejser sig

Leder du efter os?

FRU BORKMAN hårdt

Ja, det må jeg vel gøre.

ELLA RENTHEIM peger

Sé, her ligger han, Gunhild.

FRU BORKMAN

Sover!

ELLA RENTHEIM nikker

En dyb og lang søvn, tror jeg.

FRU BORKMAN udbrydende

Ella!

(behersker sig og spørger dæmpet)

Er det sket - frivilligt?

ELLA RENTHEIM

Nej.

FRU BORKMAN lettet

Altså ikke ved egen hånd?

ELLA RENTHEIM

Nej. Det var en isnende malmhånd, som tog ham i hjertet.

FRU BORKMAN til pigen

Hent hjælp. Få fat på folk fra gården.

STUEPIGEN

Ja vel, frue.

(sagte)

I Jøssu navn da -

Hun går ud gennem skogen til højre.

FRU BORKMAN står bagved bænken

Natteluften har altså dræbt ham -

ELLA RENTHEIM

Så er det vel.

FRU BORKMAN

- ham, den stærke mand.

ELLA RENTHEIM går hen foran bænken

Vil du ikke sé på ham, Gunhild?

FRU BORKMAN afværgende

Nej, nej, nej.

(dæmper stemmen)

Han var en bergmands søn, - han, bankchefen. Kunde ikke tåle det friske drag.

ELLA RENTHEIM

Det var nok snarere kulden, som dræbte ham.

FRU BORKMAN ryster på hovedet

Kulden, siger du? Kulden, - den havde dræbt ham for længe siden.

ELLA RENTHEIM nikker til hende

Og skabt os to om til skygger, ja.

FRU BORKMAN

Du har ret i det.

ELLA RENTHEIM med et smærteligt smil

En død og to skygger, - det har kulden virket.

FRU BORKMAN

Ja, hjertekulden. - Og så kan vel vi to række hinanden hånden da, Ella.

ELLA RENTHEIM

Jeg tænker, vi kan det nu.

FRU BORKMAN

Vi to tvillingsøstre - over ham, vi begge har elsket.

ELLA RENTHEIM

Vi to skygger - over den døde mand.

Fru Borkman, bag bænken, og Ella Rentheim foran, rækker hinanden hænderne.

Innledning til John Gabriel Borkman

ført i pennen av Asbjørn Aarseth, Vigdis Ystad (Oppførelse) og Thoralf Berg (Mottagelse av oppførelsene)

BAKGRUNN

I John Gabriel Borkman kan man få inntrykk av at det emnet som Henrik Ibsen tar opp, har å gjøre med kapitalisme, industrireisning og spekulasjon, utviklingstrekk som vi forbinder med det nittende århundrets avsluttende del. Halvdan Koht og Julius Elias kan fortelle at det skal ha vært en særlig intens spekulasjonsperiode i Kristiania nettopp da skuespillet kom ut i 1896 (ES 1, CXVI–CXVII). Imidlertid nevner de at emnet ikke er nytt i forfatterskapet, og de minner om en sak fra Kristiania i 1851, som Ibsen berørte i artikkelserien «Hattemagerfeiden paa Ringerike» i Andhrimner. Han streifer der «de Fortjenester Enkelte […] have indlagt sig af Depotet o.s.v.» (Ibsen 1851, sp. 77–78). Koht kommer tilbake til denne saken i sin Ibsen-biografi, hvor han blant annet skriver:

Sjølve Borkman forma Ibsen […] etter ein mann han hadde høyrt um i ungdomen sin, – ein høg offisér som i 1851 vart klaga for svikferd i embete sitt, og som fyrst avviste klaga i byrge ord, som ho berre var bygd på småmansleg ovund imot herreferd, men som straks etterpå freista ta live av seg og sidan stengde seg av i einsleg gruvling. Han vart dømd ifrå embete og sett i straffarbeid i fire år, og etter han var slept ut, levde han heilt for seg sjølv i heimen; ja, det vart sagt at han aldri meir skifte eit ord med kona si (Koht 1928–29, b. 2, 360; jf. HU 13, 18–19).

Denne historien kan se ut til å være en kilde til noe av den ytre handlingsgangen i John Gabriel Borkman, men det er ikke lett å slå seg til ro med at dikteren i dette skuespillet først og fremst ønsker å rette et kritisk lys på konsekvensene av en betrodd bankmanns lettferdige omgang med fellesskapets midler. En markert forskjell fra tidligere verk er at de sentrale personene denne gangen er eldre mennesker. Det innebærer blant annet at vesentlige deler av dialogen dreier seg om minner og tilbakeblikk, selv om handlingen også har innslag av interessekonflikt på nåtidsplanet. De tenker tilbake på en tid da de hadde sterkere personlige relasjoner til hverandre, og for noen av dem dreier samtalen seg om det typiske Ibsen-temaet kjærlighetssvik.

Samtidig har dikteren hatt behov for å utdype motivasjonen for de valgene som ble gjort, slik at det ikke bare er tale om kontrasten mellom erotikk og forretningsmessige ambisjoner. Dramaets tittelperson har vært gjenstand for tvillingsøstrene Ella og Gunhilds kjærlighet, og han har vært banksjef med storstilt industrireisning som hovedinteresse. Så har han – på et sent tidspunkt under tilblivelsen – fått en tilleggskvalifikasjon: «Jeg er en bergmands søn, véd De vel» (HIS 10, ). Han forteller til unge Frida Foldal at han som barn iblant fikk være med sin far ned i gruvene, og at han der opplevde ting som gjorde inntrykk, som at den bundne malmen synger, for den vil opp i dagens lys og tjene menneskene. Siden er det blitt den voksne John Gabriel Borkmans dominerende ønske å hjelpe malmen med denne frigjøringen.

På denne måten binder Ibsen denne delen av sin diktning sammen med et motivområde som var viktig for en del av den germanske folkloren knyttet til gruvedrift og metallurgi, noe som i sin tur tiltrakk seg flere av de tyske romantiske dikternes interesse. Blant disse var Ludwig Tieck, Novalis og E.T.A. Hoffmann, diktere som gjerne kretser omkring legender og sagn som på ulikt vis illustrerer naturens hemmelige makt over menneskene. Den amerikanske litteraturforskeren Eva Maria Fleck har argumentert for at Ibsen i John Gabriel Borkman kan ha brukt Hoffmanns novelle (eller eventyr) «Die Bergwerke zu Falun» (1819) som en av sine viktigste kilder (Fleck 1979).

Hoffmann bygget på et svensk sagn om en ung sjømann, Elis Fröbom, som blir oppfordret til å dra til Falun, og der blir opplært som gruvearbeider. I en slags drøm får han se inn i jordens indre. Her hersker dypets dronning, og det kreves at han skal være trofast mot henne. Oppe på jordens overflate blir han kjent med den vakre Ulla Dalsjö, og henne forlover han seg med. Han er en dyktig gruvearbeider, men han preges av splittelsen mellom Ulla, som han elsker, og dypets dronning, som lokker med store skatter og rikdommer. Ullas far setter ham på en prøve: En rik forretningsmann fra Göteborg beiler til Ulla, og Elis får høre at hun har sagt ja. Elis blir fortvilet og rømmer ned i sin gruvesjakt. Men Ullas far kaller ham tilbake. Han har bestått prøven, og bryllupet med Ulla blir avtalt, men Elis er splittet. Han føler det som om «en iskold Haand greb om hans Hjerte, og en dunkel Stemme sagde: ‹Er det da det højeste for dig, at du har erhvervet Ulla, du stakkels Daare? Har du ikke skuet Dronningens Aasyn?›» (Hoffmann 1897, 40). På bryllupsdagens morgen sier han til Ulla at han må ned i gruven og hente en rød edelsten som han vil gi til henne. Hun ber ham la den være, men han går likevel ned. Gruven raser sammen, og Elis forsvinner. Femti år senere finner man et lik i gruven, og ingen av arbeiderne vet hvem det er. Men en gammel kvinne kjenner igjen sin brudgom. Hun dør ved gjensynet, og de to blir bisatt sammen i stedets kirke.

Eventyret ble i 1897, altså etter at Ibsen var ferdig med John Gabriel Borkman, oversatt til dansk og publisert som Bjærgværkerne i Falun : fantastisk Fortælling. Det samme verket ble i 1899 gjenstand for en dramatisering av Hugo von Hofmannsthal i hans lyriske drama i fem akter, Das Bergwerk zu Falun. Dette røper at det i samtiden var en viss interesse for slikt stoff.

Det er for øvrig vel så nærliggende å vise til den unge Ibsens dikt «Bjergmanden», ikke som kilde, men som uttrykk for at gruvearbeid og malmleting kunne formidle tanker og følelser om trangen til å dikte. Det ble trykt første gang i «Manden»/Andhrimner i 1851, og siden endret og forbedret en rekke ganger inntil det kom med i Digte, hvor det fikk sin endelige form i 1871. Ibsen stilte seg med dette diktet i en tradisjon som hadde sine røtter i tysk, men som for ham var mest synlig i dansk og norsk lyrikk. Den begynte med Adam Oehlenschlägers «Bjergtrolden» (trykt i Digte 1803). I 1825 kom Maurits Hansen med sitt dikt «Bergmandssang». Johan Sebastian Welhaven skrev en rekke minnedikt over avdøde mennesker, og blant dem er en sang som ble sunget ved bergmester H.C. Strøms begravelse i 1836. Denne sangen kom med i H.J. Thues Læsebog (1846) med tittelen «Over en tungsindig Bjergmand» (jf. Dahl 1958, 54–61).

I Ibsens diktning hører bergmannsmotivet først og fremst til i lyrikken. I dramaet om familien Borkman har det kunnet bidra indirekte til personfremstillingen og også antydet symbolske relasjoner i enkelte av scenene. John Gabriel kunne som gutt på besøk nede i gruvene høre hvordan malmen har det med å synge når den ved bergmennenes hammerslag blir fri og vet at den vil komme opp i dagen og tjene menneskene. Men som gammel mann er han døv for klangen fra sølvklokkene på fru Wiltons sledevogn, med de unge som er i ferd med å vinne sin frihet ved å dra ut i verden. Da lyder det mer som gravklokker i fru Borkmans ører, mens Ella Rentheim tenker seg at de kanskje ringer livet og lykken inn for den unge Erhart (jf. Haakonsen 1957, 161).

Om vi ser på hovedpersonens karriere som bankmann og kapitalforvalter, kan vi merke oss at dette er et område som ikke er ukjent i moderne norsk dramatikk. Både for Bjørnstjerne Bjørnson og Ibsen, da de på 1870-tallet forlot den historiske dramatikken og valgte emner fra samtiden, var det nettopp betraktninger omkring industrireisning og finansspekulasjon de satte i sentrum for handlingen, Bjørnson i En fallit (1875) og Ibsen i Samfundets støtter (1877). Disposisjoner innen forretningslivet i tider da konjunkturene ikke entydig pekte oppover, kunne lett få skjebnesvangre konsekvenser, også ved at resultatet berørte menneskenes privatliv. Dette var noe Ibsen selv hadde opplevd som gutt, da hans far fikk betalingsproblemer og måtte selge eiendom og trekke familien tilbake fra et aktivt sosialt liv i Skien. De flyttet ut til gården Venstøp, der de måtte innstille seg på en mer moderat utfoldelse. Uten tvil hadde slike erfaringer en viss betydning som bakgrunn for dikterens syn på forretningslivets fristelser og farer, ikke minst i 1890-årene da det igjen var vekslende konjunkturer i næringslivet.

Det ville ikke være overraskende om man i det nittende århundrets prosafiksjon kunne finne mer eller mindre tilsvarende skildringer av mennesker som opplever konsekvensene av tvilsom forretningsmoral. Inga-Stina Ewbank mener å se intertekstuelle relasjoner mellom John Gabriel Borkman og Charles Dickens’ roman Little Dorrit (1855–57). Det finnes også visse paralleller mellom den samme Dickens-romanen og Vildanden, nærmere bestemt en likhet mellom den idealistiske Arthur Clennam, som vender tilbake til sitt barndomshjem og der oppdager at hans foreldre har begått en urett mot noen nærstående mennesker, og Gregers Werle, som er meget kritisk til ting hans far har foretatt seg i sønnens fravær (jf. HIS 8k, 19). I John Gabriel Borkman gjelder dette blant annet Arthurs mor, den nokså kyniske Mrs. Clennam, som lenge har vært lammet og i tolv år ikke har forlatt sitt rom i annen etasje av et stort hus. En annen selvavstengt Dickens-person er Miss Haversham i Great Expectations. Hun ble sveket av sin forlovede på selve bryllupsdagen og har i 25 år holdt seg innestengt i sin bolig. Man kan også notere en viss likhet mellom Vilhelm Foldal, den smålåtne ekstraskriveren, og den forlorne musikeren Frederick Dorrit, som besøker sin bror William i gjeldsfengselet. Hans tap hadde sammenheng med Mrs. Clennams underslag, som rammet hele Dorrit-familien. At John Gabriel i siste akt bestemmer seg for å forlate huset hvor han har stengt seg inne, kan sies å svare til det forholdet at Mrs. Clennam i Little Dorrit bestemmer seg for å gå ut av huset sitt i et viktig ærend. Idet hun kommer tilbake, raser huset sammen. Hun faller om og har et ytterst redusert liv i tre år før hun dør (jf. Ewbank, 1999, 300).

Når det gjelder skuespillets idéhistoriske bakgrunn, dets forhold til 1890-årenes intellektuelle strømninger, har det vært hevdet at mye av tankestoffet kan tilbakeføres til Friedrich Nietzsches filosofiske og poetiske skrifter. Den samme kilden har vært fremhevet også for Ibsens tidligere dramatikk fra 1890-tallet, men en viktig kvalifisering har vært tilføyd. Som Didrik Arup Seip skriver i sin innledning til John Gabriel Borkman i Hundreårsutgaven: «Det er vrangsiden av et Nietzsche-livssyn vi møter i stykket» (HU 13, 15). Om dette uten videre kan konstateres, er et tolkningsspørsmål, og det skal ikke avgjøres her. Men når Borkman bruker uttrykket «overskurkens moral» (HIS 10, ) for å karakterisere sin tidligere nære medarbeider advokat Hinkels fremgangsmåte, må det oppfattes som en negativ verbal minnelse om et sentralt punkt i Nietzsches filosofiske vokabular, «overmennesket». Når Borkman opplever at kyniske maktmidler brukes mot ham slik at han mister sin posisjon som finansmagnat, er han klar i sin fordømmelse, men han er ikke i stand til å se at han selv har handlet i strid med lover som regulerer en banks forvaltning av kundenes kapital.

I Nietzsches tenkning står begrepet maktvilje sentralt som et av menneskets viktigste drivkrefter. John Gabriel kommer flere ganger tilbake til sitt sterke ønske om makt. Det har nok sammenheng med at han er maktesløs etter sonet straff og grunnet selvpålagt isolasjon. Til vennen Vilhelm Foldal sier han at han kan hjelpe ham på fote, og når Foldal betviler det, insisterer den andre: «Jeg kan, når jeg bare kommer til magten igen» (HIS 10, ). Og til Ella Rentheim taler han om sin store ambisjon den gang han valgte å gi slipp på hennes kjærlighet: «Alle magtens kilder i dette land vilde jeg gøre mig underdanige» (). Han begrunner det med at om han fikk det til, ville han skape herredømme for seg selv og derigjennom velvære for de mange tusen andre. Det representerer en betydelig selvinnsikt når han overfor Ella kan unnskylde seg med at «magtlysten var så ubetvingelig i mig, sér du!» (). Det er ikke noe sympatisk bilde den forhenværende banksjefen tegner av seg selv, en som er i stand til å ofre kvinnen han elsker, og som tror at han uten videre kan vende hennes sinn bort fra seg til en annen mann. Det er som om dikteren vil vise hva Nietzsches filosofi kan føre til på det menneskelige plan.

Det er mulig at John Gabriel Borkman med sin sterke maktvilje og sin egosentrisitet kan utlegges som en karikatur av Nietzsche, og at resultatet kan bli en urettferdig anklage mot en filosof som i sin tid hadde vunnet mange dyktige kunstnere og skribenters støtte og velvilje. En idéstrømning i 1890-årene som kan telle Nietzsche blant sine viktigste aner, er vitalismen eller vitalromantikken. Den har også en stemme med i skuespillet, nemlig den unge Erhart med sin sterke vilje til å gjøre seg fri fra den eldre generasjonen og velge livet. Det har vært diskutert om Erhart er naiv der han i slutten av skuespillet drar ut i verden sammen med en fraskilt kvinne og en ung pike, i en potensiell erotisk trekant som neppe har bedre utsikter enn den forrige, med John Gabriel mellom de to tvillingsøstrene. Ett av vitalismens poeng synes å være at det gjelder å gjøre seg fri fra fortiden, som har det med å binde individet, og man kan heller ikke gi for mye akt på fremtiden, som ingen kjenner. Livet krever at man lever det nå. Fru Borkman er vred over sønnens valg: «Sér du da ikke, hvor alt dette her bærer hen?» (HIS 10, ). Erhart svarer: «Jeg bry’r mig ikke om at sé fremover i tiden. Vil ikke sé mig om i nogen retning! Jeg vil bare få lov til at leve livet engang, jeg også!» (). Hvor klokt Erharts valg er, kan alltid diskuteres, liksom det kan diskuteres hvor tungt klokskapskriteriet bør veie i en slik sammenheng. Hans valg er utvilsomt vitalistisk.

IBSENS SPRÅKLIGE UTVIKLING

Alle personer i stykket, så nær som Frida Foldal og stuepiken Malene, taler et kondisjonert samtidsspråk. Kvinnene har både flest ord (9592 mot mennenes 7907) og flest perioder (1324 mot mennenes 1015). Forskjellen er imidlertid ikke påfallende, slik den er i Et dukkehjem (12024 ord hos kvinner mot 8967 hos menn og 1500 perioder hos kvinner mot 1026 hos menn) (Noreng, Hofland & Natvig red. 1987, 471). Dialogen gjør hyppig bruk av setningsadverbet jo (i alt 88 ganger). Det innebærer at den talende henviser til noe som forutsettes velkjent for samtalepartnerne (jf. NRO jo B 1 a: i en påstand som den talende hevder som en kjensgjerning, som noe som ikke med rette kan benektes, som noe som er alminnelig kjent, er åpenbart e.l.).

Fridas språk lyder som en ungdoms når hun bruker fortere adjektivisk (HIS 10, ); Foldal bruker det adverbialt: «Jeg kunde ikke vige af vejen fort nok» (). Hun er den eneste som benytter formen si’ i infinitiv (), og hun sier «jeg véd, at student Borkman skal der iaften» (), istedenfor did eller derhen. Et muntlig innslag er høyredislokasjon (gjentagelse til slutt etter komma): «Om forladelse, herr Borkman, – men jeg må nok desværre gå, jeg» ().

Stuepiken Malene har et mer muntlig språk enn de andre, med innslag av hva Ibsen oppfatter som Kristiania-dialekt: «Jeg måtte da først få kaste lidt klæ’r på mig, véd jeg» (HIS 10, ), «Så er det vel bedst, jeg vækker kusken hos forvalteren da» (), «Så’nt et fælt snøvejr, som det er ude ikveld» (), «Å jaså, er det dér, at studenten er ikveld?» (). Hun har også en rekke muntlige høyredislokasjoner: «Nej men, frue, det er da ikke lige om hjørnet, det» (), «Nej, jeg tænkte bare, han var der, han plejer, jeg» (). Hun bruker dessuten folkelige interjeksjoner som «Ja, gud bevar’s vel» () og «I Jøssu navn da» ().

Kortformer av verb benyttes gjennomgående i replikkene, i noen tilfeller med variasjon mellom kortform og fullstendig form hos én og samme person, mens sceneanvisningene har verbets fullstendige form. Eksempler: inf. «be’» (ingen «be» eller «bede»), pres. «be’r», pret. «bad», perf. part. «frabedt»; inf. «bli’» (ingen «bli»), pres. «bliver» (i sceneanvisninger), «bli’r» og «blir», pret. «blev», perf. part. «ble’t» og «blevet»; inf. «gi’» og «gives» (ingen «gi» eller «give»), pres. «gir» og «gi’r», pret. «gav», perf. part. «gi’t» og «givet», imp. «giv»; inf. «ha’» (i replikker, ingen «ha») og «have» (i sceneanvisning), pres. «har» (ingen «ha’r»), pret. «havde», perf. part. «havt»; inf. «la’» og «lade», pres. «la’r», pret. «lod», perf. part. «forladt»; inf. «lægge», pres. «lægger», pret. «la’», perf. part. «lagt»; inf. «sige» og «si’» (ingen «si»), pres. «siger» (ingen «sier»), pret. «sa’» (ingen «sagde»), imp. «sig»; inf. «spørge», pres. «spør’» (i replikker) og «spørger» (i sceneanvisninger), pret. «spurgte» (jf. også «spørgsmål»); inf. «tage» og «ta’», pres. «ta’r» (i replikker) og «tager» (i sceneanvisninger), pret. «tog», perf. part. «ta’t» og «taget», imp. «tag». Andre eksempler på kortformer: «Bevar’s vel» (HIS 10, ), «klæ’r» (), «bra’» (), «Så’nt» () og «fa’ren» (faderen) ().

TILBLIVELSE

Lite er kjent om hvordan Ibsen midt på 1890-tallet nærmet seg det som skulle bli emnet for hans neste skuespill. Den første gangen han nevner at han tenker på et nytt arbeid, er i et brev til William Archer 27. juni 1895, og da er det på et så tidlig stadium at det ikke er noe mer enn et spinkelt håp: «Jeg håber at jeg skal komme til at skrive et nyt skuespil næste år, men bestemt véd jeg det jo endnu ikke. Der er så meget andet, der legger beslag på mig og optager min tid.» Blant de tingene som la beslag på tiden hans høsten 1895, var skiftet av bolig fra Victoria terrasse til den nye gården som var bygget på hjørnet av Arbins gate og Drammensveien (nå Henrik Ibsens gate). Her hadde han leid annen etasje, og flyttingen foregikk 15. oktober 1895. Susanna, som hadde dårlig helse, oppholdt seg ved ulike kursteder på kontinentet, og Ibsen skrev flere brev hvor han orienterte henne om de nye boligforholdene. Ellers skrev han sjeldnere brev enn tidligere, og de fleste brevene var korte. Gamle venner og viktige forbindelser måtte likevel pleies. Til Georg Brandes skrev han 24. april 1896. Et forslag fra Brandes om at Ibsen skulle avlegge et besøk i London, hvor han nå hadde oppnådd en betydelig, men omstridt posisjon, ble bestemt avvist. Det var to grunner til at Ibsen ikke kunne reise dit. Den ene var at han ikke kunne tale engelsk, den andre var at han var «optaget af forberedelser til et stort nyt arbejde og dette vil jeg ikke lade henligge længer end nødvendigt» . I juli er han tydeligvis i gang med skrivingen. Til August Larsen, som nå er Ibsens agent i Danmark, skriver han 7. juli at han sitter og «arbejder med fuld kraft». Ifølge påførte dateringer begynte han på arbeidsmanuskriptet 11. juli. Til forleggeren, Jacob Hegel, skriver han 27. juli: «Med mit nye skuespil går det overordentlig raskt og let fremad.» Kristiania opplevde i 1896 en uvanlig sterk sommervarme, men det hindret ham ikke i å arbeide uavbrutt, «og det er vel muligt at jeg denne gang kan sende Dem manuskriptet til trykning noget tidligere end sædvanlig» .

Det er ikke kjent om det har eksistert noen fullstendig versjon eller bare spredte utkast til scener eller replikker før arbeidsmanuskriptet (jf. Manuskriptbeskrivelse, som også gir en oversikt over navneendringene i arbeidsmanuskriptet).

Arbeidsmanuskriptet var ferdig 26. august, og ifølge Ibsens innførte datering begynte han på renskriften (dvs. trykkmanuskriptet) dagen etter. Dette betyr at arbeidet med å skrive igjennom hele handlingen i det nye skuespillet tok rundt regnet halvannen måned. I brev til Jacob Hegel 6. september lover Ibsen at forlaget vil få sendt det ferdige manuskriptet i oktober. Han er som vanlig tilbakeholden med opplysninger om hva det handler om, men røper at det består av fire nokså lange akter, «og jeg tror at arbejdet må kaldes godt og vellykket». Renskrivingen ble avsluttet 18. oktober 1896 (jf. ES 3, 503). Manuskriptet ble sendt til København 20. oktober, og i det samtidige brevet til Hegel skriver Ibsen på oppløftende vis: «Jeg tænker vi begge skal få glæde af det. Lad endelig ingen literær langfinger få fat i korrekturarkene og sæt trykningen straks i værk for teatrenes og oversættelsernes skyld!» Noen ny lekkasje av det slaget som man opplevde med Lille Eyolf to år tidligere, vil han ikke utsettes for.

UTGIVELSE

John Gabriel Borkman : skuespil i fire akter kom ut i København 15. desember 1896, og samme dag forelå skuespillet også i bokhandlene i Kristiania og Stockholm. Opplaget var på 12 000 eksemplarer, det høyeste opplagstallet som noen førsteutgave av Ibsens skuespill hadde oppnådd. Forhåndsbestillingene var så mange at før boken var kommet i handelen, måtte en ny utgave på 3000 eksemplarer forberedes (den kom også ut 15. desember). På samme måte som med de umiddelbart foregående skuespillene ble det opplyst på forsatsbladet: «Omtrent samtidig med nærværende originaludgave udkommer en engelsk, en tysk, en fransk og en russisk af forfatteren autoriseret udgave. Noget senere følger oversættelser på hollandsk, ungarsk, bøhmisk, polsk og italiensk» (HIS 10, note s. 9). I tillegg til dette kan det nevnes at forlaget W. Heinemann i London 12. desember sendte ut en engelsk originalutgave (identisk med den norske, dvs. ikke oversatt) i tolv eksemplarer. Heinemann hadde gjort det samme med alle Ibsens førsteutgaver siden Hedda Gabler i 1890, og formålet var å sikre forlagsretten for England (jf. Halvorsen 1901, 102).

I 1896 hadde Norge tiltrådt Bernkonvensjonen. Det var en internasjonal avtale, vedtatt i Bern 9. september 1886, og siden endret og utvidet ved en rekke konferanser, blant annet i Paris i 1896, da Norge ble med. Avtalen innebærer beskyttelse av opphavsmennenes rettigheter med hensyn til deres litterære og kunstneriske verker innen alle land som er med. Men Danmark ratifiserte ikke denne avtalen før i 1903, og siden Ibsen utgav sine bøker ved et dansk forlag, var hans litterære opphavsrett fremdeles ubeskyttet.

Oversetterne for de fremste europeiske kulturspråkene var stort sett de samme som hadde hatt oppgaven tidligere. Den engelske versjonen var oversatt av William Archer, og den forelå 6. januar 1897 i to ulike utgaver, en som ble kalt «original edition», og en annen rimeligere «popular edition» (jf. Halvorsen 1901, 121). Den franske versjonen var oversatt av grev Prozor og kom først i tidsskriftet La revue de Paris før den kom som egen bok med et forord av oversetteren i Paris i 1897. Sigurd Ibsen hadde som med flere av de tidligere skuespillene fått ansvaret for den første tyske utgaven. Den kom på Albert Langens forlag både i Paris, Leipzig og München i 1897. I Tyskland var Julius Elias Ibsens mellommann overfor forleggerne, og i brev til ham 1. november 1896 kommenterer Ibsen de tilbudene han hadde fått. Samuel Fischer hadde lenge vært Ibsens forlegger, men Ibsen var etter hvert lite tilfreds med vilkårene Fischer kunne tilby. Etter at Bernkonvensjonen omfattet også Norge, ville Fischer øke forfatterhonoraret fra 1000 til 1200 riksmark. Samtidig forelå tilbud fra Albert Langen i München på 5000 riksmark, foruten at han dekket omkostningene med oversettelser for teatrene. Da Fischer fikk kjennskap til Langens tilbud, økte også han sitt tilbud, slik at hans forlag fikk anledning til å gi ut det nye skuespillet, både som enkeltutgave i 1898 og som del av Henrik Ibsens Sämtliche Werke i Berlin i desember 1899 (jf. Meyer 1971, 750; B. Ibsen 1948, 177).

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Allerede 16. desember 1896, dagen etter at John Gabriel Borkman ble utgitt i København, bragte flere aviser i Norden anmeldelser av Ibsens skuespill. Blant de første var Norske Intelligenssedler i Kristiania, hvor Hans Aanrud gir uttrykk for at dette verket «i formel Henseende som i dramatisk Effekt maaske [er] det mest blændende, han har skrevet» . Anmelderen tror nok at det vil fremkomme høyst forskjellige meninger om innholdet. De som vil betrakte stykket som «en realistisk Menneskeskildring», kan gjerne det, men da vil det bli en god del som vil klinge «opstyltet og affekteret». På den andre siden vil de som velger å se det som symbolistisk, oppdage at det blir så dypt at det er vanskelig å påstå at man forstår det i alle dets detaljer. For Aanrud er det ikke enten–eller, men «en Blanding af begge Dele». Og grunnideen er ikke til å ta feil av: «den, som dræber Kjærlighedslivet i sig selv eller andre, han begaar den Dødssynd, som ikke kan sones.» Blant de innslagene anmelderen trekker frem som særlig virkningsfulle, er samtalen mellom den forhenværende banksjefen og hans besøkende venn, sørgespilldikteren og kopisten Vilhelm Foldal. Scenen mellom disse to er glimrende, «i sin Tragikomik en af de bedste, vor Literatur eier» (Aanrud 1896).

I Dannebrog skriver en anonym anmelder at selv om det også i dette skuespillet er tale om en familietragedie, er det denne gangen ingen spor av mystikk eller symbolsk dobbeltbunn i teksten. Handlingen utvikler seg klart og anskuelig, og personene tegner seg med skarpe omriss for fantasien. Det er anmelderens oppfatning at Ibsen ikke på lange tider har skrevet noe drama med større logisk stringens eller med en mer ungdommelig varme. Det er også bemerkelsesverdig at dikteren har holdt seg så strengt til tidens og handlingens enhet at spillet foregår i ett trekk, slag i slag:

Naar Tæppet falder for de enkelte Akter, betyder dette ingen Pavse. Handlingen skrider strax videre i det samme Spor. Kunde de krævede Sceneskifter foregaa øjeblikkelig, burde Stykket spilles uden Ophold og Standsning. Det vilde være af en lige saa ejendommelig som mægtig Virkning uafbrudt at holde Tilskuerne i Aande den hele Aften (Anonym 1896c).

Kritikeren finner at det er sterke viljer som brytes i dette skuespillet, som han betegner som «Guldtørstens og Magtbryndens moderne Tragedie».

Under overskriften «Ibsens nye Bog» refererer Aftenposten et «Specialtelegram» fra København, hvor en del pressereaksjoner på John Gabriel Borkman blir formidlet til norske lesere. Dramaet har vakt «den sædvanlige Sensation, man kjender fra hver Gang, et nyt Arbeide af Dr. Ibsen udkommer». Korrespondenten har ikke sett noen reaksjon som ikke har vært gunstig for stykket. Han viser til anmelderen i Politiken, som mener at stykket uten tvil må regnes som et av Ibsens beste skuespill. En ting er at det er helt fritt for mystisisme. En annen ting er at tidens enhet er overholdt «som i intet andet dramatisk Arbeide. Ibsen har her atter vist sig som den store Seer, der, upaavirket af andre, vandrer sine egne Veie» (Anonym 1896d).

Nationaltidendes anmelder, referert i samme telegram, gir først et utførlig resymé av handlingen, og beskriver stykket som temmelig omfangsrikt, ikke minst når det gjelder tredje akt: «Med glimrende Teknik er det Spand af Lidenskaber, Lidelser og Liv, der opfyldte Hovedpersonerne gjennem et Tidsrum af et Snes Aar, forvandlet til en dramatisk Handling paa faa Timer.» Også denne anmelderen finner at stykket er mindre mystisk enn dikterens tidligere verk, men hevder at det ikke er mindre symbolsk. «Man tør vel savne noget i Retning af Friskhed, Munterhed og vittig Sarkasme, men det er baade teknisk set og i aandelig Henseende et Arbeide af uomtvistelig Overlegenhed og beundringsværdigt Mesterskab» (Anonym 1896d).

I Verdens Gang ble dramaet anmeldt av Georg Brandes 19. desember. Han trekker forbindelsen tilbake til Ibsens ungdomsdikt «Bjergmanden», og ser den forhenværende banksjefen som en som har opplevd et ubetvingelig kall til å befri den ufattelig store rikdommen som har ligget bundet nede i gruvene og ellers i naturen. Det som har fanget hans interesse, er ikke så mye verdiene som det er makten som følger med rikdommen. Borkman sier at han har villet skape herredømme for seg selv for å kunne skape velvære for sine medmennesker, men anmelderen har en litt annen oppfatning av det: «I Virkeligheden har Magtbrynden og Virketrangen været den første Bevæger, Hensynet til de mange Tusenders Velfærd er først kommet med i anden Linje» (G. Brandes 1896). Den som går grundig inn på tittelpersonens karakter, finner at det ikke er mye å si til hans unnskyldning. Borkman tegner et bilde av seg selv som den overlegne, den talentfulle, som de andre har bruk for, men han overbeviser oss ikke om at han noen gang har vært i besittelse av ekte genialitet. Han har ofret sin ungdomskjæreste for å bli banksjef, og deretter har han spilt hasard med bankkundenes midler. Han har sittet inne, og han har trukket seg tilbake i isolasjon. Så har han utviklet seg til fantast. Den virkelige verden har han byttet ut med drøm og innbilning.

Ingen av stykkets øvrige personer forsikrer oss om Borkmans genialitet, hevder Brandes. Borkman ser på seg selv som et unntagelsesmenneske, en som ikke blir forstått av gjennomsnittet. Han resonnerer ved hjelp av hypotetiske situasjoner av typen hvis bare, og avslører derved at han tilhører «de mislykkede Halvtalenters umaadelige Skare», de som domineres av forfengeligheten. De beste menn er de «hos hvem Intelligens ingenlunde har udelukket Hjerte», og der hører ikke Borkman til. Gamle Foldal har av og til tvilt på sin dikterevne. Borkman har nok i gamle dager tvilt på sitt hell, men aldri på sin evne eller sin rett. Stykket er ellers bygget opp ved hjelp av en serie gjensyn. Søstrene gjenser hverandre, Borkman gjenser hver av dem, og han gjenser dessuten sin sønn. Nå står kampen om den unge Erharts lojalitet eller kjærlighet. Kravene som de eldre hver for seg stiller til ham, «preller af paa hans Ubetydelighed, paa hans unge, nydelseslystne Sind». Hans valg er et helt annet. Brandes finner at fru Wilton med ganske få penselstrøk er fremstilt på en mesterlig måte. Hun er også i besittelse av en viss praktisk visdom. Hun innser at Erhart og hun kan bli ferdig med hverandre. Da kan det være godt for ham at han har en yngre dame å falle tilbake på. Selv vil hun nok vite å ordne seg. «Det er umuligt at karakterisere en Skikkelse fyldigere i en hel Roman, end det her er sket i en halv Snes korte Repliker» (G. Brandes 1896). Dramaets konstruksjon er i det hele tatt hevet over ros, skriver Brandes. Han påpeker at dikteren ikke lenger er noen ung mann. Det er visdommens og samtidig mildhetens ånd som hersker, og det munner ut i stor overbærenhet med menneskelig feiling. Hjertenes hardhet får sin dom, men det skjer ikke uten dyp medlidenhet.

Samme dag som Brandes’ anmeldelse kom Carl David af Wirséns kritikk i Stockholmsavisen Post- och Inrikes Tidningar. Wirsén hadde anmeldt alle Ibsens samtidsskuespill fra og med Gengangere og var som oftest negativ til det idéinnholdet han fant i verkene, men han kunne ikke unngå å beundre den dramatiske virkningen som ble skapt. Også i John Gabriel Borkman finner han selvbevisste og stolte personer og mesterlig utførte samtaler. Slutten, med John Gabriels og Ellas vandring i vinternatten, virker på anmelderen «med underbar kraft och förfärande vemod». Han uttrykker likevel tvil om den psykologiske analysen av tittelpersonen: «Kan en man, som gjort och genomgått det, som han gjort och genomgått, vara så fri från ansvarighetskänsla och samvetsförebråelser?» Kritikeren sammenfatter sitt helhetsinntrykk av stykket med å gi uttrykk for at Ibsen her har ført oss opp i store høyder: «Men på dessa höjder är det kalt och ödsligt. Detta märkliga sorgespel skall knappast, hur genialisk det är, kunne glädja eller värma någon enda själ» (Wirsén 1901, 119–20).

I Aftenposten gir Kristofer Randers seg god tid med å presentere stykkets forhistorie og handlingen i de fire aktene. Deretter stiller han seg spørrende angående Ibsens «dybere Mening». Ser man handlingen i realistisk lys, virker den «saa besynderlig opkonstruert og søgt». En antydning til svar kan være at dikteren har villet fremstille «den kolde Egoismes Straf». En annen kan være at det er livsløgnen og «det daadløse Skinliv» som har vært angrepets mål. Det kan også tenkes at stykket bør oppfattes som en maskert selverkjennelse med tittelpersonen som «en fortvivlet Selvanklager». Her minner anmelderen om Ibsens ungdomsdikt «Bjergmanden», som gir et perspektiv som kan kaste lys over dunkle deler, kanskje særlig fjerde akt, «som ellers synes saa besynderlig uvirkelig og bleg». I alle fall finner Randers grunn til å hevde følgende:

dette er det mørkeste og trøstesløseste Drama, Ibsen endnu har skrevet. Det Billede af Livet, han i dette Stykke har oprullet, er ikke graat i graat, men sort i sort, og den Opfatning af Tilværelsen, som aander ud deraf, er en Tristhedens og Bitterhedens haabløse Nat, hvori kun Ellas smukke Skikkelse kaster et enkelt varmende Solstreif. Vanitas vanitatum, synes Digteren at udraabe, det er Tomhed altsammen (Randers 1896).

Og anmelderen runder av sin omtale med å uttrykke et håp om at denne dystre livsbetraktningen ikke blir den grånende mesterens siste ord.

Verdens Gang publiserte 21. desember enda en anmeldelse av John Gabriel Borkman, denne gang av Carl Nærup. Nærup mener at Ibsen etter noen skuespill med «midtpunktløse, faldefærdige Figurer», hvor drivkraften har vært stemningens vær og vind, nå har valgt å fremstille stolte og tragiske skikkelser som kan minne om personer han skapte i sin første manndom. Det er riktignok «ingen moralsk Mønstermand» han har valgt til hovedperson, men en som har tenkt, håpet og våget for stort og dristig, og som har tapt. Hans hjerte har vært fylt av én lidenskap, viljen til makt. For å få realisert denne viljen har han begått den dødssynden det er å svikte en kvinnes kjærlighet, og så har straffen rammet ham, og han er en ferdig mann. Ibsen har ifølge Nærup skapt et skjebnedrama, et stort og mektig verk som har noe av sagatidens blod- og jernmennesker, slik man kunne finne dem i Hærmændene paa Helgeland. Det er tale om hans gamle ideal, en «vildt voksende Menneskefølelse» med en guddommelig, rensende ild, som på ny er satt opp mot «en smaaskaaren, pedantisk moraliserende og ‹videnskabelig› ræsonnerende Nutid». Og atter kan den ensomme mester hylles (Nærup 1896).

Dagen etter skriver Rasmus Steinsvik i Den 17de Mai at den store byggmesteren i John Gabriel Borkman har maktet å få alle de fire aktene inn på den samme kveldsstunden, på knapt så lang tid som en oppførelse vil ta. Anmelderen gjør rede for handlingen og finner at den er grei å forstå: «Det er ingen mystik i denne boki. Ingi gaate. Det er eit stykke liv, so storlagd framsynt som berre Ibsen kan magte det. Kjenslorne er dei djupe sterke som me kjenner fraa hans gamle verk.» Skal man ha respekt for hovedpersonens selvforståelse? Borkman skryter av at han står over alle gjennomsnittsmenneskene: «Men det gjer han nok ikkje. Hans moral er den vanlege, elder under den vanlege. Han tok pengarne avdi han var i knipe – plent som ein annan gjennomsnitssnytar vilde ha gjort.» Og scenen der Borkman har moro av Foldal, synes anmelderen er kostelig komisk: «Men forfattaren og lesaren hev ikkje mindre moro av Borkman» (Steinsvik 1896).

Nils Vogt skriver i Morgenbladet 24. desember at han har vanskelig for å finne en klar idé som skuespillet kan være utsprunget av. Det hele gir inntrykk av å fremstille et bilde av «moralsk Jammerlighed i en Familie, i hvis Hjem Skjønhedens og Kjærlighedens Guder aldrig har været tilhuse» . Han synes heller ikke det er lett å innordne John Gabriel Borkman som ledd i forfatterskapet. Man kan kjenne igjen de to kvinnene som har kjempet om den samme mannen:

Men det, der skulde være den røde Traad i Ibsens Digtning, Kaldet, Ansvaret, Kravet til Personlighedens fri og uafhængige Udfoldelse, det mangler. Er det Meningen, at disse Krav er afløste af Kjærligheden som Livets største Magt, at den, der svigter Kjærligheden, svigter sit Kald, forøger sit Ansvar og taber sin Personlighed? (N. Vogt 1896).

Heller ikke denne anmelderen kan tro på noe genialt hos Borkman, som har fullført en ordinær svindlers løpebane og nå sitter på ruinen av sitt liv, uten anger eller selverkjennelse. Familiens øvrige medlemmer finner han ikke særlig mer tiltalende. Gunhild virker frastøtende i sin hardhet, Ella kunne ha vært et lyspunkt, men hun har mistet kjærlighetsevnen, Erhart betegnes som «dette Lommeformat af en Levemand», mens Foldal er en prektig figur og «saa rørende og troskyldig, at han i en god Kunstners Hænder kan blive et Glansnummer af scenisk Kunst» . Aldri har Ibsen rullet opp et dystrere livsbilde enn i dette skuespillet, men han har heller ikke noen gang nådd høyere som dramatisk byggmester (N. Vogt 1896).

Etter avisene, som la vekt på å være raske med sine vurderinger, var det tidsskriftenes tur. De trengte lengre produksjonstid og leverte sine bidrag et stykke ut i 1897. Blant de mest kritiske reaksjonene var Yngvar Bruns anmeldelse i For Kirke og Kultur. Han hevder at det egentlig ikke foregår noen handling i dette stykket. Han finner et hovedmotiv, som er følgene av Borkmans forbrytelse, og dessuten et bimotiv, som er Erharts reise ut i verden med de to kvinnene. Bimotivet har etter anmelderens oppfatning fått en altfor bred plass, og dermed splittes interessen, noe han betegner som «en utilgivelig feil» (Brun 1897, 114). Skuespillet er med andre ord dramateknisk svakt, og dessuten er personene uten egenskaper som påkaller leserens sympati: Borkman selv er en forbryternatur, besatt av menneskeforakt og begjær etter penger, Erhart virker som en overfladisk levemann, Ella er preget av sitt livs dype skuffelse i forholdet til Borkman, og Gunhild har lite annet enn hat og forakt å vise frem. Fru Wilton derimot er godt tegnet, idet hun legemliggjør 1890-årenes spesifikke kvinnetype, «den intelligente, religions- og moralløse hetære» (1897, 115). Foldals diktersnakk har ikke noe fengslende ved seg. Borkmans død kunne kanskje ha dannet den dramatiske katastrofen, men den kommer uventet og er uten sammenheng med stykkets konflikt. Det er håpløst å lete etter en etisk grunntanke i et skuespill med slike uinteressante og til dels frastøtende personer, mener anmelderen, men dersom det har vært Ibsens hensikt å fremstille en samling usympatiske skikkelser i sørgelige situasjoner, vil han ikke nekte at det har lyktes dikteren i fullt mål.

I likhet med flere andre anmeldere uttrykker den anonyme anmelderen i Stockholmstidsskriftet Nordisk tidskrift för vetenskap, konst och industri stor respekt for Ibsens evne til å bygge opp en dramatisk struktur. For eksempel er fremstillingen av personene så dyktig utført at «sedan Moliéres tid har ingen så kunnat handtverket och känt scenens villkor». For Ibsen kan det på samme måte som for andre virtuoser bestå en fare i at virtuositetens mesterskap blir til virtuosens mål. Hvis leseren ikke får noen etisk belysning av personene, kan han bli skuffet: «Till och med då teckningen är så enkel, så rättfram och utan all symbolik som i John Gabriel Borkman, så gör det hela ett tomt, ihåligt intryck» (D. 1897, 160). Vi opplever ikke noen medfølelse med disse personene, hevder anmelderen, og dermed blir vi ikke berørt av det som skjer. Det er bare skyggesidene av de handlende dikteren er opptatt av. I sluttscenen lar han det riktignok skje et tilløp til forsoning mellom de to tvillingsøstrene, men kritikeren synes at forsoningen er nokså tafatt. Han bekjenner seg som idealist, og avslutter med å hevde at «det att sträfva, äfven med risk att gång på gång svika och svikas, är bättre än att icke sträfva. Utan ideal ingen sträfvan, – utan sträfvan intet lif» (D. 1897, 162).

Valdemar Vedel, som anmeldte skuespillet i februar-nummeret av Tilskueren, er til å begynne med usikker på om John Gabriel Borkman kan sies å høre til de svakeste, de middels eller de beste av Ibsens stykker. En avgjørelse av dette spørsmålet vil han overlate til ettertiden, men han kan slå fast at kjennemerkene fra mesterens verksted er til stede. Vedel stiller seg åpen til spørsmålet om det er tale om en dypere mening under personenes konkrete livshistorie. Han mener å se i Ibsens kunst at han først isolerer personene hver for seg og lar dem gå ensomme mellom hverandre, og deretter kan de bli skjebne for hverandre og bære ansvar for hverandres ve og vel. De to ektefellene lever i hver sin etasje med et frosset hjerteliv. Ella rystes ved å få innblikk i tilstanden, og hun forstår at John Gabriel har forbrudt seg mot henne i høyere grad enn hun var klar over. Vedel sammenfatter dramaet mellom de tre eldre personene som «en Digtning om Hjertekulden, Forhærdelsen, Indtørringen af Hjertets Kilder» (Vedel 1897, 170). Men dramaet har også et innslag av ungdom: Erhart, som også er selvsentrert, flykter fra stueluften i hjemmet og velger fru Wilton, med Frida som en mulig erstatter i sin tid. Dessuten har dramatikeren satt inn en rørende og komisk skikkelse, Vilhelm Foldal, «som med troskyldig Godmodighed lader sig køre over af Livet og af sin Datters Lykkekaret» (1897, 171). Anmelderen legger til en betraktning om stykkets genremessige egenskaper. Emnet kan ha en viss likhet med en roman. Han ser det slik at det er Ibsens originalitet som dramatiker at han først dikter en romanhandling og deretter dramatiserer den på en vellykket måte. Det er tale om en rekke suksessive avsløringer av fortidige hendelser, som ved hjelp av dialogen blir til like mange ledd i en dramatisk nåtidshandling.

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

1896. Džon Gabriel’ Borkman : drama v četyrech dějstvijach. Perevod s datskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk av A. og P. Hansen]. Novoje Vremja, priloženie, nr. 308–11

1897. Jean-Gabriel Borkman : drame en quatre actes. Traduit avec l’autorisation de l’auteur et précédé d’une préface par le comte Prozor. Paris, Perrin. XXII, 227 s.

1897. John Gabriel Borkman : a play in four acts. Translated from the Norwegian by William Archer. London, Heinemann. 202, 8 s.

1897. John Gabriel Borkman : Schauspiel in vier Aufzügen. [Overs. av Sigurd Ibsen]. Paris, Albert Langen. 175 s.

1897. John Gabriel Borkman : tooneelspel in 4 bedrijven. Vertaling van J.H. Rössing [overs. av J.H. Rössing]. Amsterdam, A.M. van den Broecke. 96 s.

1897. Sobranie sočinenij, 5. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. LVI, 335 s. Inneholder bl.a. Džon Gabriel’ Borkman, overs. av I. Jurovskij

[1898]. John Gabriel Borkman : szinmü 4 felvonásban. Fordította Jászai Mari [overs. av Mari Jászai]. Budapest, Lampel. 82 s. (Fövárosi szinházak müsora, 15)

1898. Džon Gabriel’ Borkman : drama. Prěvel ot němski K. Kruˇstev [overs. fra tysk av K. Kruˇstev]. Plovdiv, Iv. G. Ignatov. 138 s.

1898. John Gabriel Borkman : Schauspiel in vier Aufzügen. Berlin, S. Fischer. 175 s.

1898. Wybór dramatów. Przełoźyła i wstępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning ved Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewentala. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Jan Gabriel Borkman

1899. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 9. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. XLVI, 250 s. Inneholder bl.a. John Gabriel Borkman

1900. Gian Gabriele Borkman : dramma in quattro atti. Versione autorizza di Mario Buzzi [autorisert overs. ved Mario Buzzi]. Milano, Fratelli Treves. 87 s. (Teatro straniero, 81)

1903. Jean-Gabriel Borkman : drame en quatre actes. Traduit avec l’autorisation de l’auteur et précédé d’une préface par le comte Prozor. Paris, Perrin. XXII, 227 s.

1904. Joan Gabriel Borkman : drama en quatre actes. Traducció de J. Roca Cupull [overs. av J. Roca Cupull]. Barcelona, L’Aven. 131 s. (Biblioteca popular de «L’Aven», 19)

1904. Polnoe sobranie sočinenij, 7. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 368 s. Inneholder bl.a. Džon Gabriel’ Borkman

[1906]. Dschons Gabriels Borkmans : skatu luga tschetros zehleenos. [Latwiski tulkojis K. Jakobsons; latvisk overs. av K. Jakobsons]. [Riga], «Burtneeka» apgahdiba. 148 s.

1906. John Gabriel Borkman. Translated by William Archer. New York, Fox Duffield. 198 s. (The green tree library)

PARODIER I SAMTIDEN

1897:

Anonym. «Jim Uriel Korkman : skådespel i fyra akter : fritt efter Henrik Ibsen». Söndags-Nisse : illustreradt veckoblad för skämt, humor och satir nr. 52, 27/12 1896; nr. 1, 3/1 1897; nr. 2, 10/1 1897; nr. 3, 17/1 1897 (jf. Kühne red. 2008, 255–67)

Anonym. «John Gabriel Thott : frit efter Henrik Ibsen». Politiken 12/5

[Lampe, Joachim]. «John Gabriel Borkman eller Værelser tilleie : Skuespil i 4 akter af Henrik Ibsen». Revyen : illustreret ugeblad nr. 12A, 20/3; nr. 13A, 27/3 (jf. Kühne red. 2008, 88–92)

Watson, Malcolm. «Pretty Fanny’s ways : (a sequel to John Gabriel Borkman)». The Theatre : a monthly review and magazine, mars 1897, 137–42

OPPFØRELSE

Mandag 14. desember klokken 10.30, én dag før bokutgivelsen i København og Kristiania, ble John Gabriel Borkman første gang fremført offentlig, i form av en rollelesning på Avenue Theatre i London. Arrangementet var kommet i stand for å sikre rettighetene til senere sceniske fremførelser i England, og Ibsens engelske forlegger William Heinemann hadde tatt initiativet. Begivenheten ble holdt hemmelig, men i henhold til loven måtte den likevel annonseres, og det skjedde med en plakat som ble hengt opp kort tid før forestillingen startet, for like etter å bli tatt ned. Av plakaten fremgikk at dette var en «Speciel Matinée», med en høy billettpris på «to Guineas – Kr. 37,80 Øre –» for å forhindre tilstrømning (Anonym 1896h). I salen befant det seg da også bare to tilskuere (Anonym 1896g). På scenen stod Hans Lien Brækstad i tittelrollen, mens Gunhild Borkman ble spilt av Amy Hutchinson, Erhart Borkman av W. Heinemann, Ella Rentheim av Elizabeth Robins, Fanny Wilton av Hepworth Dixon, Wilhelm Foldal av M. Salomon, Frida Foldal av fru Brækstad og fru Borkmans stuepike av fru Pawling.

Allerede søndag 17. desember kunne også Ibsen-interesserte i København høre John Gabriel Borkman fremført av fullmektig Edvard Ulstrup ved en «Offentlig Oplæsning» i Arbeiderforeningen, Nørrevold 92, for en billettpris av 35 øre (Anonym 1896a).

Straks etter utgivelsen ble offentligheten orientert om de store hovedstadsteatrenes interesse for det nye stykket, og det knyttet seg spenning til hvor urpremieren skulle finne sted. Hufvudstadsbladet hadde allerede få dager før utgivelsen antatt at teateret i Frankfurt am Main kom til å stå for urpremieren (Anonym 1896i; jf. Stara 2003, 1), og søndag 10. januar kunne Aftenposten melde at Stadttheater i Frankfurt håpet å bli først i Tyskland med en oppsetning av stykket (Anonym 1897f). Men samtidig pågikk det i stillhet en intens konkurranse mellom to teatre i Helsingfors i kampen om urpremieren.

I Helsingfors fantes både det finskspråklige Finska Teatern (Suomalainen Teaatteri) og det svenskspråklige Svenska Teatern. Begge teatrene hadde nærmest tradisjon for å kjempe om å være første ute med et nytt Ibsen-stykke. Rosmersholm ble vist på Finska Teatern 29. september 1887 og på Svenska Teatern en måned senere; Finska Teatern viste Hedda Gabler 4. februar 1891, og Svenska Teatern spilte det samme stykket to dager etter; Lille Eyolf ble oppført ved Svenska Teatern 21. januar 1895, og vel en uke senere kom stykket opp ved Finska Teatern. Nå siktet de altså begge mot en urpremiere.

Begge teatrene må ha sikret seg rettighetene straks etter utgivelsen av John Gabriel Borkman og raskt sørget for en oversettelse til henholdsvis finsk og svensk. Som Linnea Stara har påvist, var dette primært en kamp om det kulturelle hegemoniet i det tospråklige Finland, spesielt i landets hovedstad. Selv om Ibsen kunne oppleves som kontroversiell, var han moralsk akseptert i det dannede borgerskap i Helsingfors. Hans status og anseelse var så høy at den av de to nasjonalscenene som først kunne bringe mesterens nyeste verk på scenen, ville markere seg som det ledende teateret (Stara 2005, 368).

Søndag 10. januar klokken 19.30 gikk teppet opp for to parallelle urpremierer på John Gabriel Borkman på to ulike språk på to teatre med bare noen hundre meters avstand. Rundt årsskiftet 1896/97 må det ved begge teatrene ha foregått intense prøver. Fredag 8. januar meldte den svenskspråklige Aftonposten at Ibsens siste skuespill «torde komma till uppförande på vår svenska scen härstädes redan under nästa vecka» (Anonym 1897K). Samtidig annonserte teateret at folkeskuespillet Vermländingarne av Fredrik August Dahlgren skulle spilles søndag 10. januar (Anonym 1897I). Men lørdag 9. januar overrasket Finska Teatern med en melding om at man allerede neste dag ville fremføre John Gabriel Borkman.

Det er ikke kjent hvordan Svenska Teatern fikk vite dette så tidlig at de allerede 9. januar kunne bekjentgjøre en repertoarendring: «Obs! Ändrat program. / Söndagen den 10 januari kl. 7.30 e. m. / Abonnement No 13 / För 1: sta gången / JOHN GABRIEL BORKMAN. / Skådespel i 4 akter af H. Ibsen» . De som hadde skaffet seg billetter til Vermländingarne, fikk beskjed om at de kunne anvende dem enten neste søndag, eller levere dem tilbake i billettluken (Anonym 1897J). I en notis ble også rollefordelingen gjort kjent, og det ble dessuten opplyst at John Gabriel Borkman «gifves äfen på finska teatern» (Anonym 1897L). Resultatet av snuoperasjonen på Svenska Teatern ble en teaterhistorisk begivenhet.

På Finska Teatern ble stykket oppført 10., 13. og 15. januar. Deretter turnerte teateret med oppsetningen til blant annet Tammerfest 4. februar og Björneborg 6. februar. I løpet av januar og februar turnerte også to andre teatre med John Gabriel Borkman i finske byer. Ernst Ahlboms selskap gav to forestillinger på Åbo Teater 20. og 22. januar, mens Svenska Inhemska Teatern fremførte stykket i Vasa 3. februar, Jakobstad 19. februar, Gamlakarleby 21. februar, Uleåborg 5. mars og Tavastehus 25. april (Stara 2005, 393, note 5). Som honorar for oppsetningen på Finska Teatern noterte Ibsen 22. mars i sin regnskapsbok 300 kroner (NBO Ms.fol. 3222), et beløp han kvitterte for i et brev til teatersjef Kaarlo Bergbom to dager senere.

Etter den doble urpremieren i Helsingfors fulgte premieren på Stadttheater i Frankfurt am Main 16. januar. Herr Bauer hadde rollen som Borkman, Kathi Boch som Gunhild, Charlotte Frank som Ella, herr Diegelmann som Foldal, frøken Landori som Fanny Wilton og herr Bolz som Erhart. Den tyske teatersensuren (jf. HIS 7k, 464–65; HIS 14k, 83–84) medførte at politiet forlangte følgende setninger strøket: «Der tales i bibelen om en gådefuld synd, som der ingen tilgivelse er for. Jeg har aldrig før kunnet begribe, hvad det var for noget» (HIS 10, ). Politiet påla også teateret å fjerne Fanny Wiltons replikk i tredje akt, der hun taler om mennenes ubestandighet og sier at det ville være godt for Erhart å ha noen (dvs. Frida) å falle tilbake på (Anonym 1897g; jf. Anonym 1897l). Aftenposten meldte at en advokat i Frankfurt hadde anbefalt teaterbestyrelsen å saksøke politiet for inngrepet (Anonym 1897p).

Den 17. januar ble stykket dessuten spilt i Forsamlingsbygningen på Enghavevej i København av amatører tilhørende Arbejderes frie Theater. Denne siste oppførelsen foregikk uten at Ibsen hadde solgt retten til å spille stykket ved teateret (Anonym 1896f).

En måned før John Gabriel Borkman forelå hos bokhandlerne, hadde Ibsen mottatt en henvendelse om oppførelsesrettigheter fra Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm. Der hadde man tidligere vist liten interesse for Ibsens seneste dramaer, noe som kanskje forklarer at han forholdt seg reservert i svarbrevet av 15. november 1896:

Som svar på direktionens skrivelse skal jeg herved meddele at jeg ikke nu for tiden kan give noget løfte om at overlade mit nye skuespil til Deres teater, da jeg ved dette, i følge tidligere erfaringer, ikke har garanti for at et til opførelse antaget stykke virkelig også bliver spillet og honoreret.

Man vet ikke sikkert om Kongl. Dramatiska Theatern hadde i sinne å sette opp stykket, men Ibsen hadde altså sine mistanker om det motsatte. Når enkelte teatre ønsket å sikre seg rettigheten til et skuespill uten nødvendigvis å ha intensjon om å sette det på repertoaret, kunne det primært være for å forhindre at et konkurrerende teater fikk mulighet til å spille det. På denne tiden var det dessuten fullt mulig å sikre seg oppførelsesrettigheten uten å forskuddsbetale for den (Torsslow 1973, 42). Men til tross for sitt negative svar garderte Ibsen seg ved å tilføye at etter at boken var utgitt, kunne han inngå i nærmere forhandlinger om betingelser «ifald jeg ikke da har truffet andet arrangement».

Albert Ranft, teatersjefen på Vasateatern i Stockholm, kom imidlertid Kongl. Dramatiska Theatern i forkjøpet i kappløpet om retten til å oppføre stykket. En korrespondanse til Aftenposten 23. desember 1896 fortalte at Ranft «øieblikkelig [hadde] erhvervet» retten til John Gabriel Borkman. Ifølge korrespondenten var dette «et af de ikke faa Exempler paa Kappestriden mellem dette Theatret og ‹Dramatiskan›». De hadde «aldeles […] slaaet Haanden af Ibsen» (Anonym 1896e), mens Ranft på sin side hadde ivaretatt Ibsens interesser ved blant annet å oppføre Lille Eyolf. For retten til John Gabriel Borkman registrerte Ibsen i sin regnskapsbok 20. desember 1896 at Ranft betalte 3000 kroner (NBO Ms.fol. 3222). Premieren på Vasateatern fant sted 25. januar 1897, samme dag som premieren ved Christiania Theater (jf. nedenfor). Stykket var iscenesatt av Harald Molander, og dekorasjonene var ved Carl Grabow.

Teatersjefen ved Bergens Nationale Scene, Olaf Hansson, skaffet seg skuespillet allerede 19. desember. Han anvendte et par dager på å lese og vurdere det, og fordelte rollene 21. desember. Første prøve skulle foregå 30. desember. Men han hadde ikke kontaktet Ibsen for formelt å sikre seg retten til å spille stykket. Ibsen tolket tausheten fra Bergen i retning av at man der «maaske vilde ha særlig vanskelig for at kunne opføre mit nye Stykke, baade med hensyn til Rollebesætningen og Iscenesættelsen» (Anonym 1897j). Denne uklarheten kom til å resultere i en langvarig konflikt.

I slutten av desember 1886 hadde ennå ingen teatre utenfor de nordiske hovedstedene bedt om retten til å oppføre stykket. Da den svenske teatermannen August Lindberg kontaktet Ibsen etter jul 1896, hadde forfatteren derfor ingen betenkeligheter med å overlate ham rettighetene til John Gabriel Borkman. I brev til Lindberg 28. desember 1896 skrev Ibsen at han har mottatt 1000 kroner for John Gabriel Borkman, «hvorved herr Lindberg har erhvervet eneretten for to år til i de norske provinssteder at opføre det nævnte stykke» . Samme dag noterte Ibsen dette beløpet i sin regnskapsbok (NBO Ms.fol. 3222).

Nyheten ble kjent dagen etter. I en notis i Morgenbladet het det at Lindberg hadde fått «Opførelsesret i alle norske Byer udenfor Christiania» (Anonym 1896k). Dette slo ned som en bombe i Bergen. Hansson fikk vite om avtalen i et telegram om kvelden 29. desember, nettopp som han var i ferd med å formulere et brev til Ibsen om rollefordelingen og datoen for premieren. Hans forklaring på manglende kontakt med forfatteren var at man ved teateret i Bergen hadde satt sin lit til ordlyden i en kontrakt med Ibsen, inngått 28. oktober 1876 i forbindelse med åpningen av Bergens Nationale Scene. Ifølge kontraktens § 1 overlot Ibsen det nystartede teateret retten til å spille alle de stykker han til da hadde skrevet. For nye skuespill som teateret ville anta til oppførelse, «bliver særlig Overenskomst at træffe» (§ 6). Men av § 7 fremgikk det at straks teateret hadde spilt fem av stykkene som var nevnt i § 1, «forpligter Henrik Ibsen sig til ogsaa at overdrage Bestyrelsen Retten til Opførelse af nye Skuespil» (Hansson 1897).

I Bergen tolket man dette som at en henvendelse om oppførelsesretten til det nye Ibsen-stykket bare var rene formalia. Ibsen oppfattet det ikke slik: «Fra Bergens Teater saavelsom fra de andre Teatre har jeg været vant til at faa Meddelelse om, at de vil opføre mine Skuespil,» uttalte han i et intervju om saken (Anonym 1897j). Straks Hansson ble klar over situasjonen, telegraferte han til Ibsen. Han refererte til kontraktens bestemmelser, orienterte om at rollene var fordelt, og at det var klart for prøvestart. Avslutningen lød: «Meddel godhedsfuldt, hvorledes vi har at forholde os» (Hansson 1897).

Ibsen svarte både telegrafisk og per brev. I brevet fra 2. januar 1897 henviste han til at han ikke hadde hørt noe fra Bergen, samt at en oppsetning av John Gabriel Borkman byr på «ganske usædvanlig store vanskeligheder både med hensyn til rollebesætning og til dekorationer og maskineri» . Han rådet Hansson til å kontakte Lindberg, og bad ham «sé til at komme til en venskabelig overenskomst med ham». Ibsen mente dette måtte la seg gjøre. Om det ble nødvendig, ville han selv gripe inn. Hansson telegraferte deretter til Lindberg med spørsmål om han var villig til å selge stykket til Bergen (Hansson 1897). Svaret var kortfattet og negativt: «Omöjligt, begrundet turnée» (A. Lindberg 1897).

Den 31. desember 1896 hadde Hansson skrevet til Lindberg og tilbudt ham de samme økonomiske betingelser som Ibsen hadde gjort, samt at Lindberg fritt kunne spille stykket i Bergen etter 15. februar. Hansson anså dette for å være et velmenende innspill i en vanskelig situasjon, men han hadde likevel et ris bak speilet: Svenske Lindberg kunne bli utsatt for byens sterke nasjonale følelser dersom han ikke innrettet seg etter Hanssons tilbud. Hansson avsluttet brevet med en underforstått trussel:

Betænk dig vel, inden du afslaar dette Forslag. Men gjør du det alligevel, saa glem ikke, naar den nationale Indignations Bølger slaar over dig, at du har modtaget denne alvorlige og helt venskabelige Advarsel (Hansson 1897).

I et telegram til Hansson 6. januar 1897 aksepterte Lindberg de økonomiske betingelsene. Han ønsket å fremføre stykket i Bergen tre ganger i løpet av mars eller begynnelsen av april. For disse forestillingene krevde han at teateret i Bergen stilte med en garantisum på 500 kroner per spillekveld. Lindberg fryktet vel at hans forestillinger i Bergen kunne bli tapsbringende, fordi stykket enten var utspilt når han ankom, eller at han eventuelt kunne bli utsatt for en publikumsboikott, slik Hansson hadde antydet.

Garantisummen ble det springende punktet i de fortsatte forhandlingene. I Hanssons svartelegram het det at «nogen Sum pr. Aften garanterer vi ikke. Afgjørende Svar ventes i dag.» Lindberg stod på kravet og telegraferte tilbake: «behöfver garantien för tourneens omkostnader 500 för hvarje föreställning». Hansson var derimot urokkelig: «Indlader os absolut ikke paa Garanti […] Gaar det nu ikke i orden, sætter vi Sagen paa Spidsen, og saa faar du selv tage Følgerne.» Lindberg satte åpenbart lite pris på Hanssons utvetydige trussel. I et telegram 9. januar svarte han: «Med hotelser kan saken hvarken främjas eller fortsättes.» Hansson avsluttet sin orientering om saken i Bergens Tidende med «at indanke denne Sag for Publikums Dom» (Hansson 1897). Situasjonen virket fastlåst, og saken var tilsynelatende avsluttet med negativt resultat for teateret i Bergen.

August Lindberg var selv instruktør da John Gabriel Borkman fikk sin norgespremiere på Drammens Theater 19. januar 1897. I truppen deltok både norske og svenske skuespillere. Foruten Lindberg selv i tittelrollen bestod ensemblet av hans svenske kone Augusta Lindberg som Ella Rentheim og den svenske operetteskuespillerinnen Betty Åberg som Gunhild Borkman. De norske skuespillerne var Olav Voss i rollen som Wilhelm Foldal, Anna Mathisen som hans datter Frida, Johanne Voss som Fanny Wilton og David Lunde som Erhart Borkman. Dekorasjonene var malt spesielt for Lindbergs turnéteater av den norske teatermaleren Jens Wang (Anonym 1897t).

Det ble satt opp ekstratog for tilskuerne fra hovedstaden. Teppet gikk opp for utsolgt hus. Ibsen var ikke selv til stede, men «Fra Gulv til Tag var Drammens smukke Theatersalon med dets tre Logerader igaar fyldt med et Publikum, der foruden ‹hele Drammen› ogsaa tællede adskillige Tilreisende fra Hovedstaden, særlig Repræsentanter fra Pressen» (Anonym 1897w). Ifølge Verdens Gang fylte «Byens toneangivende Selskab» parkett og losjer, og blant disse befant det seg «Adskillige kjendte Kristianiaansigter […], Pressemænd og Teatermennesker» (Anonym 1897a). Teateranmelderen i Drammens Blad observerte følgende personer:

Blant mere kjendte Personligheder saaes saaledes Chefredaktør Vogt (Morgenbladet), Chefredaktør Holst (Dagbladet), Krefting-Hansen (Aftenposten), Wetlesen (Morgenbladet), Keilhau (Intelligenssedlerne), Lewin (Social-Demokraten), endvidere Kristopher Randers, Universitetsbibliothekar Drolsum, Gustav Lærum m. fl. (Anonym 1897h).

Dessuten ble «den fremragende danske Kritiker Dr. Edvard Brandes» observert blant publikum (Anonym 1897k).

Da nyheten om den tilstundende norgespremieren hadde nådd København, ble det med utgangspunkt i konflikten mellom Lindberg og Bergens Nationale Scene meldt at «Denne Begivenhed imødeses med nogen Spænding», samtidig som man undret seg over hvordan «Nordmændene [vil] tage mod den svenske Skuespildirektørs Opførelse af det norske Skuespil» (Anonym 1897i). Men det norske premierepublikummet mottok åpenbart oppførelsen uten tanke på Lindbergs og truppens nasjonalitet. Oppsetningen gjorde et sterkt inntrykk. Under avslutningsscenen registrerte en anmelder «mange vaade Øjne», og ved teppefall var «Bifaldet stærkt, Bravoraabene kraftige og Fremkaldelserne mange» (Anonym 1897k). Særlig gjaldt dette Lindberg selv: «Efter Tæppets Fald gjenlød Salen af Raab paa Lindberg, og det varede længe, før Bifaldet lagde sig» (Anonym 1897a). Aftenpostens anmelder konkluderte slik:

med den korte Tid, der var levnet til Indstuderingen, det Pres, hvorunder Arbeidet er foregaaet, og de Vanskeligheder, som dels de to Sprog, dels enkelte af de rollehavendes Ferskhed i Scenekunsten lagde iveien, maa det siges, at det opnaaede Resultat som Helhed betragtet ialfald var en succes d’éstime (Anonym 1897u).

Til den andre forestillingen i Drammen gikk billettsalget «saa livligt, at der i Middags ikke var stort igjen i Parket, foruden at der var solgt en hele Del i Raderne» (Anonym 1897h). Anmelderen i Drammens Blad registrerte likevel at det i salen ikke hersket «den samme festlige Stemning som ved Premieren» (Anonym 1897m).

Etter de to forestillingene i Drammen reiste Lindberg på «Borkman-Turné» med oppsetningen. I løpet av den første uken etter norgespremieren besøkte selskapet byer rundt Oslofjorden. Deretter formidlet han stykket i Sverige, først i Göteborg og deretter på turné i Sør-Sverige. I midten av mars var han tilbake i Norge. I Arendal innledet han da en turné langs kysten, som endte med siste forestilling i Trondheim i midten av april.

Lindberg sluttet også fred med Bergens Nationale Scene ved at han 20. januar sendte følgende telegram til teaterets styreformann Christian Michelsen: «Jag överlämnar härmed stycket John Gabr. Borkman till dig. Handla därmed efter gottfinnande.» Da Ibsen fikk vite dette, svarte han ifølge Lindberg: «De må vaere en overmåde klog och dygtig mand, De Lindberg» (P. Lindberg 1943, 388; jf. Anonym 1897H).

Ved Christiania Theater brukte teatersjef Hans Schrøder kun et par dager på å bestemme at han ville sette opp stykket. Lørdag 16. desember meldte Morgenbladet at John Gabriel Borkman «strax [vil] blive taget under Indstudering ved Christiania Theater. Første-Opførelsen vil muligens kunne finde Sted omkring Midten af Januar» (Anonym 1896j). Schrøder hadde også hatt et møte med Ibsen. Det førte blant annet til følgende rolleliste: Fredrik Garmann som John Gabriel Borkman, Laura Gundersen og Sophie Reimers som de to tvillingsøstrene, Severin Roald som Erhart Borkman, Ragna Wettergren som Fanny Wilton, Johanne Dybwad som Frida Foldal, Jens Selmer som Wilhelm Foldal og Hanna Ehn som stuepiken.

Samme dag som Lindberg annonserte norgespremieren på John Gabriel Borkman i Drammen, ble det i en notis i Aftenposten opplyst at Ibsen hadde vært til stede ved stykkets formiddagsprøve på Christiania Theater (Anonym 1897D), og dagen etter ble det gjort kjent at premieren på Christiania Theater ville finne sted mandag 25. januar. På generalprøven lørdag 23. januar «tronede Forfatteren, Dr. Ibsen, i ensom Majestæt midt i 1ste Parket. Paa Siderne i Parketterne sad der nogle Kritikere og andre dødelige, der var givet Adgang til Forestillingen» (Anonym 1897E).

I fjerde akt skal Borkman sammen med Ella Rentheim begi seg fra gården gjennom en småskog som skjuler dem litt etter litt, i et landskap med lier og høydedrag som forandrer seg gradvis og etter hvert går over i en liten, høytliggende og åpen slette der landskapet stiger bratt opp bak dem. Ibsen hadde i flere sammenhenger gitt uttrykk for betenkeligheter når det gjaldt teatrenes mulighet til å gjennomføre denne scenografisk utfordrende akten, og han hadde mer enn antydet at Bergens Nationale Scene ville få vanskeligheter med den, jf. hans uttalelse om at teateret i Bergen «maaske vilde ha særlig vanskeligt for at kunne opføre mit nye Stykke, baade med hensyn til Rollebesætningen og Iscenesættelsen» (Anonym 1897j). Man kan, som John Northam, undre seg over hvorfor Ibsen med sin solide teatererfaring hadde skrevet et skuespill som nesten ville være praktisk ugjennomførlig på scenen (jf. Northam 1994, 132). En slik scenografi stiller store tekniske krav til teateret og forutsetter egentlig bruk av dreiescene. En lignende teknologi var kjent fra det japanske Kabuki-teateret i annen halvdel av 1700-tallet, men dreiescenen ble ikke innført i Europa før omkring 1900. Det første europeiske teater med slik teknologi var imidlertid Residenztheater i München, hvor Ibsens Hedda Gabler hadde hatt sin urpremiere i 1891. Der hadde teatermaskinisten Carl Lautenschläger konstruert en elektrisk drevet dreiescene som første gang ble benyttet ved en oppførelse av Mozarts opera Don Giovanni i mai 1896 (M.D.G. Vogt 2007, 138). Men noen slik innretning fantes ikke ved Christiania Theater, og den kom ikke i bruk i Norge før etter århundreskiftet (i Bergen innførte man dreiescene i 1906, og Norges nye Nationaltheater fra 1899 fikk dreiescene først i 1917). Stykkets fjerde akt ble derfor en stor utfordring for teatrene, og de løste den på forskjellig vis.

På forhånd gjorde Christiania Theater et stort poeng ut av «Det dekorative Udstyr» i oppsetningen. Ifølge en pressemelding fra teateret hadde teatermaler Jens Wang sammen med maskinmester Widén med assistenter «siden Jul […] arbeidet baade paa Malersalen og paa selve Scenen saavel Dag som Nat» med dekorasjonene etter skisser og utkast som Wang «først havde forelagt Dr. Ibsen» (Anonym 1897d).

Til første akt, som ifølge Ibsens sceneanvisning skal vise fru Borkmans dagligstue og være utstyrt med gammeldags, falmet prakt, ble det opplyst: «Motivet [er] hentet fra den gamle Stiftsgaard, hvor det endnu findes Levninger af disse gammeldagse Tapeter og Paneler, som her uden Tvivl vil komme til at virke høist karakteristisk» (Anonym 1897d).

I annen akt foregår handlingen i «Den store fordums pragtsal ovenpå». Der skal veggene være kledd med «gamle vævede tapeter» som forestiller jaktscener, hyrder og hyrdinner, og alt skal bære preg av «falmede, afblegede farver» (HIS 10, ). Til dette hadde Wang hentet forbilde fra et gammelt herresete i nærheten av hovedstaden. Dekorasjonen var det største lukkede rom som var anvendt ved Christiania Theater, og det dekket «Scenen i dens hele Størrelse baade i Bredde og Dybde». Intensjonen var i så stor grad som mulig «at istandbringe det store Øde, Digteren har villet have frem i denne Akt» (Anonym 1897d).

For å få frem de «vexlende Naturscenerier» i fjerde akt benyttet Wang såkalte vandrende tepper. Dette var nytt på Christiania Theater, og teaterets ikke helt velfungerende maskineri bød på adskillige utfordringer for å få arrangementet til å fungere. Et problem var størrelsen. Hvert teppe var så stort at de måtte monteres i den nærliggende Logens lille sal. Dessuten var teppene så tunge at «10 Mand knapt aarkede at bære dem over til Theatret» (Anonym 1897d).

På en prøve fikk Ibsen anledning til å betrakte en delvis ferdig scenografi. Han uttalte seg «meget anerkjendende […] og fremhævede navnlig deres heldige illuderende Virkning» (Anonym 1897d).

Til førsteoppførelsen ved Christiania Theater 25. januar 1897 var det samlet et «festklædt og feststemt Publikum» (N. Vogt 1897). Ibsens familie befant seg i «Sniplogen til Højre i første Rad», mens Ibsen selv så sitt skuespill oppført fra en «Sprinkelloge» (Anonym 1897x). Ved oppførelsen spilte orkesteret Ludwig van Beethovens ouverture til Egmont, Edmund Neuperts klaverstudie Resignation (op. 26, nr. 1, arrangert for orkester av Edvard Grieg), Robert Schumanns Abendlied og Johan Svendsens Andante funebre. Etter hver akt, og ofte for åpen scene, var det kraftig bifall. Hovedrolleinnehaver Fredrik Garmann ble fremkalt etter annen og siste akt under publikums jubel. «Til Slutning maatte Digteren under stormende Bifald frem og modta Tilskuernes Hyldest» (Anonym 1897x). Dette skjedde hele tre ganger (Anonym 1897C).

Overfor ledelsen ved Det kongelige Theater i København hadde Ibsen brutt med sitt prinsipp om ikke selv å sende sine nye stykker til teatrene. Til sin forleggerkontakt August Larsen skrev han 29. november 1896 at boken ikke måtte komme ut før 15. desember: «Derimod må gerne professor P. Hansen [teaterets direktør] under løfte om fuldstændig diskretion på forhånd gøres bekendt med stykket, hvilket jo er ønskeligt for den bevægelige vandredekorations skyld» . Etter utgivelsen ytret dessuten Ibsen følgende ønske: «Exemplarer bedes ved bogens udkomst i mit navn sendte til chefen for det kgl. teater.» Dette teateret var altså gjenstand for særbehandling fra Ibsens side.

Direktør Peter Hansen henvendte seg i første halvdel av desember til Ibsen og refererte i sitt brev til en samtale mellom dikteren og Henrik Hennings, skuespillerinnen Betty Hennings’ ektemann. Henrik Hennings hadde latt Hansen vite at Ibsen så muligheten av en hovedrolle for Betty Hennings i det nye stykket. I sitt svarbrev til Hansen 17. desember karakteriserte Ibsen referatet av samtalen som «vrøvl». Han mente at han i teatersjef Schrøders påhør uttrykkelig hadde påpekt at det «i mit nye stykke ingen hovedrolle fantes for fru Hennings; derimod måské en mindre rolle» , nemlig rollen som Frida Foldal. Han mente også at Oda Nielsen ville være passende som Ella Rentheim fordi hun kunne virke troverdig som tvillingsøster til Josephine Eckardt, som han så for seg i rollen som Gunhild. Ibsens tanke om Betty Hennings i ungpiken Fridas rolle er vanskelig å forstå. Hennings var født i 1850 og på dette tidspunkt altså nesten 47 år gammel. Ibsen kan muligens ha husket henne som den unge Nora i urpremieren på Et dukkehjem nesten tyve år tidligere, eller han kan ha stilt seg avvisende til at Hennings i det hele tatt burde ha en rolle i det nye skuespillet, og derfor antydet at hun kunne spille Frida for å sikre seg at hun ville avstå.

I det samme brevet til Ibsen må Hansen også ha forhørt seg om muligheten for at teaterets nyansatte dekorasjonsmaler, marinemaleren Thorolf Pedersen, kunne oppsøke Ibsen på en studiereise til Kristiania. Ibsen var velvilligheten selv da han i sitt svarbrev 17. desember opplyste at Pedersen «skal være mig velkommen og jeg skal stå ham til tjeneste i alt, hvad jeg blot formår». Ibsen skrev dessuten at Christiania Theaters meget dyktige maler «stiller sig også med fornøjelse til herr Petersens disposition under hans ophold her».

Pedersens besøk hos teatermaler Wang på Christiania Theater foregikk ved juletider. Sammen dro de blant annet til Grefsen. Ifølge en notis i Aftenposten hadde Ibsen nemlig lokalisert handlingen i stykkets fjerde akt til «Omegnen af Grefsen Gaard eller Grefsen Bad, hvor Digteren er lokalkjendt efter sine Besøg de sidste Aar hos en derboende bekjendt» . I samme notis het det at Borkman dør «under den gamle uddøede Furru paa Høideplateauet Brænna». Der er utsikten «storslagen med hele Kristianiadalen og Fjorden med dens utallige Øer i en Halvkreds foran en» (Anonym 1897l). «Skisser herfra blev tat af den danske Maler» (Anonym 1896b). I parentes kan bemerkes at platået Brenna i Grefsenåsen snart fikk navnet «Borkmandfjeldet» hos lokalbefolkningen (Anonym 1897F).

På dette tidspunkt var John Gabriel Borkman fremdeles ikke formelt antatt til oppførelse på Det kongelige Theater i København. Først 24. desember sendte direktør Hansen skuespillet til teaterets sensor Erik Bøgh. Det er ukjent når Bøgh avgav sin uttalelse, og hvordan den lød. Men 11. januar 1897 ble Ibsen formelt orientert av Hansen om at «Skuespillet ‹John Gabriel Borkman› er antaget til Opførelse» (RAK 220, Kopibog nr. 90–91, innførsel 575, 11/1 1897). Ifølge teaterets nye regulativ, som ble gjort gjeldende for stykker antatt etter 1. juli 1896, mottok Ibsen et honorar på 300 kroner, samt åtte prosent av bruttoinntekten fra 2. til 11. forestilling og ti prosent for 12. til 31. forestilling ( Forfatter-Regulativ for det kongelige Teater 1896, § 2–3).

Den striden som snart oppstod om rollefordelingen ved Det kongelige Theater, dreide seg om hvem som skulle spille den sympatisk oppfattede Ella Rentheim. Mange ønsket at det nyansatte talentet Betty Nansen skulle få denne rollen (Anonym 1897e), noe andre så som et tegn på at yngre krefter ønsket å fortrenge tidligere Ibsen-skuespillere som Josephine Eckhardt og Betty Hennings. Men slik gikk det ikke. Eckhardt og Hennings fikk rollene som tvillingsøstrene Gunhild og Ella. Da dette var avklart, ble det meldt at «Der drives paa med Prøver af al Kraft» (Anonym 1897N).

Premieren på John Gabriel Borkman på Det kongelige Theater fant sted 31. januar. Også der var det stor etterspørsel etter billetter, og de fleste ble solgt til doble priser i løpet av dagen før premieren. I salen befant det seg «kjendte Ansigter rundt omkring, ikke mindst fra Forfatter- og Kunstnerverdenen», og i kongelosjen satt prins Valdemar og prinsesse Marie (Anonym 1897z). I en korrespondanse fra København til Morgenbladet ble det poengtert at teateret kunne takke sin gode stjerne for at det ble Betty Hennings som spilte Ella Rentheim, og at det «lykkedes at afværge det Attentat, som en yngre Skuespillerinde, assisteret af sine Venner i Pressen, havde planlagt for at bemægtige sig denne Rollen» (Anonym 1897c). Emil Poulsen spilte Borkman, «maskeret som Stykkets Forfatter, og gav Figuren som Alvorsmand» (Anonym 1897y), mens Olaf Poulsens Foldal var maskert slik at han «i meget mindede om Digteren Andreas Munch». Etter den debuterende teatermaler Pedersens studiereise til Kristiania knyttet det seg naturlig nok en viss spenning til hvordan han ville arrangere den scenografisk vanskelige sluttscenen. Han oppgav sin opprinnelige plan om å benytte et vandreteppe. I stedet ble det i fjerde akt suksessivt senket tre «Florstæpper» foran scenen da sekvensen foran huset var forbi. Etter hvert som disse igjen ble heist, så publikum dekorasjonen forvandle seg til siste scene, samtidig med at Borkmans og Ellas stemmer hørtes fra kulissene, «fra hvilken de kort efter træder ind. De to Dekorationer var fortrinlige og hilstes med Bifald» (Anonym 1897c).

Den kjente teatermannen og Ibsen-beundreren Otto Brahm hadde premiere på sin visning av stykket ved Deutsches Theater i Berlin 29. januar 1897. Publikum bestod av «Berlins Noblesse, flere af Tysklands berømteste Navne saaes i Logerne» (J.B. 1897). I rollene opptrådte Hermann Nissen som Borkman, Luise von Poellnitz som Gunhild og Else Lehmann som Ella. Stykket fikk en matt mottagelse, og etter teppefall blandet det seg hysjing i den reserverte applausen (Anonym 1897b).

Stadttheater i Köln viste stykket 26. mars 1897, med herr Connard som Borkman, Emma Teller-Habermann som Gunhild, herr Beck som Foldal, frøken von Gordon som Fanny Wilton og herr Monnard som Erhart. Også her ble stykket møtt med både hysjing og applaus. Ved slutten av tredje akt var motsetningene i tilskuerskaren spesielt sterk (Anonym 1897G).

Den første franske visning av John Gabriel Borkman foregikk i madame Aubernon de Nervilles private selskapsteater i Paris 29. mars 1897, med skuespillere fra forskjellige teatre i rollene. Henry Borel opptrådte som Borkman, frøken Gerfaut fra Odéon som Gunhild, fru Trousseau som Ella, Jacques Sautereau som Erhart, fru de Souza som fru Wilton og grev Marcel de Germiny (den eneste amatøren) som Foldal. Erik Lie skriver i et korrespondentbrev fra Paris at han aldri har sett et skuespill «saa dybt opfattet og saa glimrende spillet» (E. Lie 1897).

The New Century Theatre (Royal Strand Theatre) i London viste stykket som en matinéforestilling 3. mai 1897 med W.H. Vernon i rollen som Borkman, Genéviève Ward som Gunhild, Elizabeth Robins som Ella, Helen Maud Holt som Fanny Wilton, Martin Harvey som Erhart og James Welch som Foldal (Anonym 1897M).

Sommeren 1897 besøkte teatermannen Aurélien Lugné-Poë Kristiania, hvor han møtte Ibsen og blant annet snakket med ham om John Gabriel Borkman (Lugné-Poë 1938, 90). Lugné-Poë satte deretter opp stykket ved sitt Thétre de l’Oeuvre i Paris 9. november. Forestillingen ble innledet med et foredrag av Laurent Tailhade, «der plyndrede det franske Sprog for alle dets Superlativer» i sin omtale av den nordiske ånd (Anonym 1897n). Stykket ble fremført «efter Mr. Lugné-Poes sædvanlige System» (Anonym 1897s), noe som innebærer at det ble satt opp i tråd med Lugné-Poës symbolistiske teaterkonvensjoner (jf. HIS 8k, 311–13).

Den første amerikanske oppførelsen fant sted ved Hoyt’s Madison Square Theatre i New York 18. november 1897, med E.J. Henley som Borkman, Maude Banks som Gunhild, Ann Warrington som Ella, John Blair som Erhart, Carrie Keeler som Fanny Wilton, Albert Bruning som Foldal, Dorothy Usner som Frida og Miss Parker som stuepiken.

John Gabriel Borkman var det første skuespill av Ibsen som ble vist i Japan. Begivenheten fant sted ved en forestilling på Jiyu Gekjio (Det frie teater) i Tokyo 28. november 1909 under ledelse av Kaoru Osanai. Dette teateret var primært etablert som et forum for studium og fremførelse av Ibsens skuespill og hadde åpnet sin virksomhet ved å sende en delegasjon til Europa for å studere europeisk instruksjon og skuespillkunst. Ibsens stykke var det første skuespill som ble vist i Japan i helt vestlig tradisjon og med europeiske kostymer og maskeringer. I rollene opptrådte Sadanji Ichikawa som Borkman, Sawamura Sonosuke som Gunhild, fru Enjaku som Ella, fru Hukoschi som Fanny Wilton og herr Sascho som Foldal. Ichikawa hadde i hovedrollen anlagt en maske som lignet svært på Ibsen selv. Forestillingen ble en ubetinget suksess (Sato 1962, 9; jf. Anonym 1910).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSENE

I omtalene av de to urpremierene i Helsingfors ble konkurransen mellom det finske og det svenske teateret både påtalt og brukt som forklaring på sviktende kunstneriske prestasjoner. I Hufvudstadsbladet innledet Werner Söderhjelm sin omtale av oppsetningen på Finska Teatern med å påpeke at John Gabriel Borkman er et ytterst dramatisk stykke som holder interessen «för at icke säga spänningen, vid makt från början till slut». Han fant to årsaker til stykkets faste grep på publikum: Ibsens replikkunst og stykkets dramaturgi. Replikkenes styrke bestod i at de fremtrer «så skarpt och bestämdt som huggen i sten», samtidig som de i løpet av et øyeblikk maktet å «spegla höjder och djup, att kasta blixtsnabba, klart lysande reflexer öfver de innersta vrårna i lifvet myster» . Når det gjaldt stykkets dramaturgi, var det tre forhold som bidro til å skape en «märkvärdig effekt»: For det første hørte man banksjefens skritt over gulvet, slik at tilskuerne på en spesiell måte opplevde «en nästan mystisk fruktan för denna gestalt». For det andre var det Borkmans stumme scener i annen akt, som fungerte «uttrycksfullare och mera målande än om han skulle tala». Og for det tredje var det «det snillrika draget med Fridas affärd och faderns öfverkörande» (Söderhjelm 1897).

Samtidig påpekte Söderhjelm tre dramaturgiske feilgrep ved oppsetningen som gjorde at spenningen enten forsvant eller helt manglet like fra begynnelsen av: scenen der Gunhild styrter som en bombe inn i samtalen mellom Ella Rentheim og Borkman, for så å forsvinne like umotivert som hun kom, Ella Rentheims arrangement av den store forståelsesscenen mellom Borkman og hans kone og selve sluttscenen. Til tross for en viss storslagenhet opplevde anmelderen at den ikke var helt «fri från en viss tablåeffekt» (Söderhjelm 1897).

Söderhjelm mente at John Gabriel Borkman var en krevende tekst å fremføre. Konsentrasjonen omkring det psykologiske krevde at skuespilleren «genom ett ingående, kärleksfullt studium fördjupar sig i hvarje sats som han skall säga, att han långsamt smälter hvad han läst och sålunda assimilerar med sig innehållet af hvarenda replik» :

Under sådana förhållanden kan man icke förstå, att det skall vara en så utomordentligt eftersträfvansvärd ära att vara den första som uppför stycket, eller med andra ord att hafva – inklusive öfversättning och alt – användt den minsta möjliga tid på dess inöfvande […] När man brådskat på som man gjort här hos oss så är det liksom man velat ha skådespelarene att uppvisa ett hastighetsrekord i utanläsning; här gälde det ju dessutom för hvardera teatern att hinna före den andra eller åtminstone bli färdig på samma gång! (Söderhjelm 1897).

Den anonyme anmelderen i Nya Pressen var inne på det samme:

Ett rekord i sitt slag är att två teatrar hos oss uppföra Ibsens sista stycke John Gabriel Borkman, innan det ännu gått öfver andra scener. – De ojämnheter som vidlådde uppförandet på finska teatern får man naturligtvis delvis tillskrifva de få repetitioner som medhunnits (– g. 1897)

Etter urpremieren på Finska Teatern konstaterte også Söderhjelm at skuespillerne hadde benyttet tiden til å arbeide med «den största ifver och energi», men samtidig at det «inträngande i rollernas innersta själ, som Ibsens stycke fordrar för att motsvara sin författares intentioner, i de allra flesta fall icke ägt rum» (Söderhjelm 1897).

Benjamin Leino avdekket hastverkets uheldige følger for tolkningen av tittelrollen. Selv om han hadde gjenskapt typen helt fortreffelig, var hans tilegnelse av rollens karakter «dock väsentligen en yttre», og hans fremstilling ble «mera patos än själ» (Söderhjelm 1897). Nya Pressens anmelder opplevde at Leino av og til falt over i en «teatralisk ton, som förtog illusionen» (– g. 1897), eller det Söderhjelm beskrev som «alt för stark forcering». Samtidig poengterte Söderhjelm at Leino hadde mange velfungerende trekk:

den eleganta hållningen, den soignerade dräkten – som kanske kunnat vara litet gammalmodigare – det synnerligt väl åstadkomna draget kring ögonen, det stumma spelet, alt detta stod utan tvifvel i full öfverensstämmelse med författarens mening (Söderhjelm 1897).

Leino hadde lyktes godt med maskeringen (– g. 1897). Aftonposten understreket det samme og skrev at Leinos maske var utmerket. Det bildet han gav av Borkman, var «sannolikt sådan, som författaren tänkt sig honom» (U. 1897).

På Finska Teatern hadde Olga Poppius så mange ganger opptrådt i rollen som den troskyldige, naive unge piken at hun nærmest ble identifisert som en ingenue uansett hvilken rolle hun fremførte. Dette trakk Söderhjelm frem som en innvendig mot henne som Ella Rentheim: «när man är så klipt och skuren för detta fack som fru Poppius, så är det ingalunda ostraffadt man försöker sig på en uppgift sådan som Ella Rentheims roll» . Selv om hun lyktes med den ytre illusjonen, gjorde hennes tilvante karakter at hun ikke fikk «lefvande lif» i rollen som Ella. For hennes vedkommende ble det påfallende tydelig at «instuderande några veckor icke äro nog» (Söderhjelm 1897). Kritikeren i Nya Pressen konstaterte kort og godt at denne rollen ikke lå for Poppius, «helt och hållet ingénueskådespelerska som hon är» (– g. 1897).

Selv om Olga Salo i det ytre gav et meget godt bilde av Gunhild Borkman, fikk hun ikke frem den nesten «fanatiska entusiasmen för sonens framtidsmission de första gångerna hon talar om den» (Söderhjelm 1897). Nya Pressen delte Söderhjelms oppfatning. Selv om Salo unngikk falske effekter og tonefall, maktet hun ikke å få frem «det mäktiga Ibsenska lugnet» (– g. 1897). Adolf Lindfors høstet derimot mye ros som Foldal, som han «framstälde på ett tiltalande sätt» (U. 1897). Söderhjelm mente at Lindfors var den beste av alle medvirkende, og at begge scenene med Foldal «blefvo styckets stora glanspunkter». Kritikerne var enige om at Knut Weckman på sin side var «ganska malplacerad såsom Erhart», slik Söderhjelm formulerte det (Söderhjelm 1897). Mildere var ikke Nya Pressen, som skrev at Weckman i første akt fremstod som en intetsigende pratmaker, uten spor av nyanser eller natur. I siste akt presterte han et spill som kunne ha passet i en tysk farse (– g. 1897). Kritikerne var også samstemte i vurderingen av dekorasjonene. I siste akt var de «smakfulla och effektrika» (Söderhjelm 1897), og «Vinterlandskapet i sista akten var särskildt anslående» (U. 1897).

Foruten de uheldige kunstneriske følgene av det Söderhjelm karakteriserte som «Kapplöpningen» om urpremieren, påpekte han at John Gabriel Borkman ble oppført på en søndag og dermed for et typisk søndagspublikum, som forventet et lettere og mer underholdningspreget repertoar bestående av for eksempel folkekomedier og lystspill. Dette gjorde at mange tilskuere selvfølgelig oppfattet stykket som ren komedie, «hvilken uppfattning, uttryckt genom ljudliga skrattsalvor, naturligtvis icke höjde stämningen hos de spelande eller hos publiken» (Söderhjelm 1897).

I anmeldelsen av den samtidige oppsetningen på Svenska Teatern påpekte Aftonposten: «Utförandet motsvarede icke – så när som på framställningen af Borkman och Foldal – det intryck man får vid läsningen af pjesen» (A. S–m. 1897). Ernst Gråsten konstaterte kort og godt: «Det plus, som en utmärkt, konstnärlig framställning hade förmått ge, förefans icke» (Gråsten 1897, 313).

Kritikerne var samstemte i at Ernst Malmström «sällan bättre visat hvad han duger till än i Borkmans stora och kräfvande roll» (Se. 1897). Særlig satte de pris på hans «rent af mästerligt gjorda masken» (A. S–m. 1897). Gråsten kommenterte at «mask och hållning voro utmärka, replikbehandlingen säker och distinkt» (Gråsten 1897, 313). Hufvudstadsbladet presiserte inntrykket ved å påpeke at «i den utomordentliga masken med dess kombinerade Ibsen- och Björnson-tycke var det stor konst» (Se. 1897).

Det var også enighet om at Ida Brander viste Gunhild som «hatfull, hård och kall» (Gråsten 1897, 313), og at Selma Riégo spilte Ella «vekt och varmt och med en blanding af kroppslig svaghet och andlig styrka, som tillhör gestalten» (Se. 1897). Gråstens inntrykk var at hun fremstod som en «helt enkelt matt» Ella. Selv om Brander og Riégo inntok ytterpunkter i sine fremstillinger av tvillingsøstrene, mente Gråsten at «Ingenderas framställning höjde sig öfver det rent skematiska, som låter sig utvecklas med ett par kategoriskt uppstälda nekla attribut till utgångspunkt» . Han savnet nyanseringer i fremstillingen av disse personene:

I huru stor mån det till ytterlighet forcerade arbetet på pjesens instudering under den sorglustiga kapplöpningen om hvilken teater som skulle hinna först och skulle lyckas sätta världsrekordet i afseende å snabb-bär skulden härför, kan vara vanskeligt nog att afgöra (Gråsten 1897, 313).

Aftonposten mente at oppsetningen var «rätt vårdad så när som på dekorationen i andra akten» (A. S–m. 1897). Dette forklarte Hufvudstadsbladet med at «rummets inredning icke öfverensstämde med författarens beskrifning», noe som også gjaldt det «föreskrifna changementet för öppen ridå i sista akten [som] var också frångånget, men berättigas detta af våra teatrars bristfälliga maskineri» (Se. 1897).

Gråsten fikk rett da han i sin omtale konstaterte at stykket ville komme til å forsvinne relativt fort fra repertoaret til Svenska Teatern. Foruten urpremieren fremførte teateret John Gabriel Borkman kun tre ganger: 11., 13. og 29. januar. Han mente at «Skådespelet drog det minimiantal goda hus, som en ny pjes af Henrik Ibsen i och för sig, d.v.s. alldeles oberoende af hur den föres fram, måste anses kunna garantera» (Gråsten 1897, 313). Inntektene ved hver forestillingskveld bekreftet dette. På urpremieren utgjorde inntekten 1619,95 mark, og de følgende henholdsvis 980,90, 588,40 og 717,15 mark (Stara 2003, 58, note 187). Årsaken til den dalende interessen for John Gabriel Borkman formulerte Gråsten slik: «Publikens intresse i detta speciella fall var rent literärt: det är nu engång för alla bekvämare att göra bekantskap med ett drama från scenen än ur en bok» (Gråsten 1897, 313).

August Lindbergs oppsetning i Drammen (den første i Norge og Skandinavia) høstet mange lovord. I Norske Intelligenssedler skrev bladets anonyme kritiker at Lindberg fortjente hyllest både for sin iscenesettelse og for sitt spill i hovedrollen. Hans fremstilling av Borkman var både interessant og «intelligent til Fingerspidserne». Den eneste innvending kunne kanskje være at han «filosoferte» for mye, slik at han gav Borkmans luftkasteller for stor vekt og verdi. Størst virkning oppnådde han i oppgjørsscenen med Gunhild i tredje akt: «Der skabte han et mægtigt Sorgens Billede af en falden Mand.» Augusta Lindberg var en verdig motspiller i rollen som den hjertefine, ulykkelige Ella Rentheim. Til og med operetteskuespillerinnen Betty Åberg fra Eldorado Teater maktet sin rolle uventet godt og spilte Gunhild «forstandigt». Anmelderen kommenterte også instruksjonen og scenografien, noe som ellers sjelden forekom i tidens teaterkritikker: «Hos alle de Spillende sporede man Hr. Lindbergs overlegne og kyndige Instruktion. […] Borkmans Sal i anden Akt virkede bedst, og Landskabet i siste Scene var ialfald iskoldt nok» (Anonym 1897o).

Også den anonyme anmelderen i Aftenposten understreket den heldige virkningen av Lindbergs energiske, intense instruksjon, noe som vitnet om at han var en fremragende teaterleder. Hans egen tolkning av Borkman skapte en karakteristisk og helstøpt skikkelse, «hvori baade det overlegne og det brudte ved denne eiendommelige Personlighed kom godt til sin Ret» . Åbergs Gunhild fikk fint frem det harde og stivnede i karakteren, og Augusta Lindberg hadde mange gode momenter i tolkningen av Ella, skjønt hun «ikke altid formaaede at give denne bløde og hengivende Natur et tilstrækkelig sympathetisk Udtryk» . Av de øvrige skuspillerne var det bare Olav Voss i Foldals rolle som høstet anerkjennelse, både for maskering, mimikk og replikkbehandling (Anonym 1897u).

Morgenbladet mente at den «Omhu og Smag» som var anvendt på det sceniske utstyret, fortjente anerkjennelse. Han roste også Lindbergs egen skuespillerprestasjon. Borkmans vedvarende tanker om sin egen storhet kunne friste til et ensformig spill, noe Lindberg unngikk. Han bar en maske med uryddig hår og skjegg, samtidig som han hadde en spenstig holdning og gange, og det røpet at det fortsatt bodde en livsgnist i Borkman (Anonym 1897w).

Anmelderen i Verdens Gang var mer kritisk og pekte på at spillet i første akt ikke var på høyde med de krav teksten setter. Tonen og stemningen var her forfeilet. Åberg overbeviste ikke, og Gunhilds kalde styrke og storhet ble redusert til operettedeklamasjon. Dette påvirket i første akt også Augusta Lindbergs spill som Ella, men i annen og fjerde akt, i samspillet med Borkman, gjorde hun det ypperlig, og under disse scenene var det dødsstille i teateret. Lindbergs Borkman hadde ikke den styrke som Ibsens tekst antyder, men det var noe ved denne ennå spenstige mannen som fengslet: «Han mindede slaaende om Johan Sverdrup», og spilte rollen med sikker, klokt beregnet kunst, nesten stille og dempet. Lindbergs intelligente bruk av virkemidler var en scenisk prestasjon og nådde høyest i sluttscenen: «Det vanskelige Scenearrangement i Slutningsscenerne var adskillig virkningsfuldt trods sin Primitivhed» (Anonym 1897a).

Også Dagbladets anmelder mente at Lindbergs maske i det ytre minnet om Johan Sverdrup: «Hr. Lindbergs Borkmann har ogsaa noget af Johan Sverdrups Ild», men han står tilbake for Sverdrup i natur og evne. «Det er en begavet Egoist, sammensat af voldsomt Magtbegjær, taarnhøje Fantasterier og stærke Tvil paa sig selv» (Anonym 1897k).

Etter førsteoppførelsen av John Gabriel Borkman på Christiania Theater kunne Dagbladets anmelder, til tross for at «Bifald og Fremkaldelser faldt samstemmigt», ikke huske at han tidligere hadde «hørt saa afvigende Meninger om Forestillingen hos Tilskuerne» (Anonym 1897x). I Morgenbladet skrev Nils Vogt at «Opførelsen vistnok hverken for Digterverket eller for Theatret betegner nogen varig Seier» (N. Vogt 1897). I tråd med dette påpekte anmelderen i Ørebladet at «Opførelsen blev […] mere en Succes for Digteren, end for den sceniske Fremførelse. Thi denne var ikke paa alle Hold, som man kunde haabet og ønsket den» (Anonym 1897C). Også Dagbladets kritiker mente at utførelsen sviktet. Den var hverken i «Tone og Farve stemt efter Skuespillet, hverken i Udstyr eller i Menneskefremstilling» (Anonym 1897x).

I motsetning til publikum mente anmelderne at det særlig var Garmans fremstilling i tittelrollen som sviktet. Selv om han i det ytre viste «en fjern Lighed med Ibsen, var kraftig og fast i de ydre Linjer», maktet han ikke å gi rollen den tilstrekkelige «Høihed» (Aanrud 1897). Han buldret og skrek for mye, noe også anmelderne i Dagbladet og Morgenbladet var inne på.

I Sophie Reimers spill som Ella Rentheim fant ikke anmelderen i Ørebladet igjen «den brudte og dødssyge Kvinde, Digteren har skildret. […] Hun spillede saa altfor ofte Komedie, istedetfor at leve med i Digterens Ord.» Severin Roald klarte seg «overraskende godt. Det var virkelig Ungdom og Begeistring over hans Erhart» (Anonym 1897C). Vogt skrev at han rett og slett gjorde så mye ut av rollen som det kunne forventes av ham (N. Vogt 1897).

Flere anmeldere kommenterte den sammenhengen de så mellom stemninger og situasjoner i skuespill og Ibsens sceneanvisninger. Vogt påpekte for eksempel at Ibsen selv hadde «forordnet» at «Over det sceniske Udstyr skal der hvile en dæmpet Farve af afbleget Fornemhed», at stuedekorasjonen i første og tredje akt skal ha et gammeldags, falmet preg, og at Borkmans sal i annen akt er en «fordums Pragtsal»:

Det er ikke vilkaarligt, at Digteren har villet give Dramaet denne Ramme. Ved den blotte Indtræden i den gamle Slægts gamle Familiesæde skal man modtage Indtrykket baade af dens Fortid og dens Nutid, føle Modsætningen mellem fordums Glans og Nutidens glædeløse Liv, hvor Tankerne kredser om Fortidens Fald og Fremtidens Muligheder, medens Nuet hverken byder Evne eller Lyst til at holde Pragten vedlige (N. Vogt 1897).

Men i denne oppsetningen gjenfant anmelderne lite av dette. Holger Sinding mente at «Hr. teatermaler Jens Wang havde pudset den store fordums pragtsal ovenpaa i det Rentheimske hus nydelig op, saa den straalede med stærke, friske farver» (Sinding 1897). Dagbladet skrev at forgylningene på møblene i fru Borkmans stue skinte for sterkt, og at farvene på veggmaleriene i Borkmans sal var for ferske: «De viser ikke Livets Afblegethed, forkynder ikke Livets Nedgang» (Anonym 1897x). På samme måte konkluderte også Vogt med at Christiania Theater ikke hadde «formaaet at skabe denne Ramme saaledes, at alle sceniske Midlers Samvirken mod samme Maal er naaet» (N. Vogt 1897). Vogt var riktignok imponert over dimensjoner og bygningsstil i Borkmans sal, men han syntes farvene var for friske og strålende. Det samme gjaldt for stuedekorasjonen med de sterkt forgylte møblene.

Den påkostede vandredekorasjonen, Wangs nyskapning, fungerte heller ikke etter hensikten. Hans Aanrud beskrev vinterlandskapet i siste akt som storartet, men «dette Kunststykke med Vandretæppe burde sikkert helst sløifes, det virker kun parodisk, og det hører til de dramatiske Effektmidler, som en Ibsen burde ha Raad til at undvære» (Aanrud 1897). Han mente at vandretepper fortrinnsvis burde anvendes i såkalte utstyrsstykker, og at de var egnet til å imponere og underholde et typisk folkelig publikum. Ørebladets anmelder mente imidlertid at Wang fortjente all ære for dekorasjonene og vandreteppet, og fant at årsaken til at «Vandringen gjennem Skoven ikke virkede helt illuderende, laa vel i Ideens Ugjennemførlighed» (Anonym 1897C).

Nils Vogt roste «Friluftsdekorationerne» i fjerde akt med de snødekte «Granlier og Udsigten fra Aasen over Dalen med Byen og Fjorden i Baggrunnen», og mente dette var blant det beste teateret hadde gjort. Men Wang lyktes ikke med vandredekorasjonene. Tilskuerne så altfor tydelig at det var «Dekorationerne, der gaar, og Personerne, der staar». Han forklarte dette med at når man satte «Vandredekorationen i Forgrunden og Skuespillerne som Regel skjult bagenom, kan intet andet Indtryk fremkaldes» (N. Vogt 1897).

I teaterkritikker på 1890-tallet ble teaterdekorasjoner ellers viet liten oppmerksomhet (Johansen 1994, 78). Det er direkte oppsiktsvekkende at Wangs dekorasjoner til Christiania Theaters oppsetning av John Gabriel Borkman fikk såpass bred omtale. Årsaken er trolig at teateret sendte ut pressemelding om arbeidet med dekorasjonene, og at en vandredekorasjon ikke hadde vært anvendt ved teateret tidligere.

Bare sjeldent kommenterte anmelderne skuespillernes kostymer. En grunn kunne være at hver enkelt skuespiller ifølge § 75 i teaterets reglement av 1879 «i Amindelighed forpligter til selv at anskaffe sig til Brug paa Scenen Alt, hva der henhører til en fuldstændig moderne Fruentimmer- eller Mandsdragt» ( Reglement for Christiania Theater 1879). Det var nærmest oppsiktsvekkende da Sinding bemerket at Borkman var ikledd

«en flunkende ny diplomatfrakke», som Sinding mente ikke passet til hans lave sosiale status (Sinding 1897). Det var også bemerkelsesverdig at kvinnenes kostymer ble kommentert. I et inserat i Verdens Gang, «Klædedragterne i Ibsens Stykke», skrev signaturen «En langsynt i anden Parket» at man ikke lenger bør se gjennom fingrene med «det mærkelige Valg af Dragter, især for Damernes Vedkommende» som man kunne observere på scenen i Christiania Theater (Anonym 1897B). Vedkommende tok særlig for seg Ragna Wettergreens kostyme i rollen som Fanny Wilton, en «ildrød Kaabe med ildgult Skind», og kombinert med at hennes hår var «kulsort og hænger i opsigtsvækkende Pandekrøller», viste valget av antrekk at Wettergreen hadde misforstått rollen: «Fru Wilton behøver ikke at være frivol, fordi hendes Livserfaring har gjort hende tolerant og lært hende at tage Livets Fænomener paa en vis spøgefuld Maade.» Iført et slikt reiseantrekk ville «den stakkars Erhart faa nok at gjøre med at forsvare hende mod Antastelser paa Rejsen til Syden» . Sophie Reimers hadde heller ikke funnet et passende kostyme for Ella Rentheim. Ifølge innsenderen ville den ensomme Ella neppe komme til å vise seg i «Patentfløjels Dragt, – Patentfløjels Hat, Kjole og Cape, forsynet med yderst udfordrende ‹Hermelins› For og Kanter» . Hun hadde nemlig råd til å være smakfullt og tarvelig kledd, og hvis «der endelig skal være Fløjel, maa Dragten ikke kantes med Hareskind». Men kostymene både til Laura Gundersen som fru Borkman og Johanne Dybwad som Frida var «fint og riktigt tænkt og komponeret», uten at innsenderen konkretiserte nærmere hva dette bestod i (Anonym 1897B).

Om oppførelsen i København skrev Vilhelm Andersen i Illustreret Tidende at forestillingen forsvarte teaterets posisjon som «den første Ibsenscene i Europa». Andersen mente at denne oppsetningen av John Gabriel Borkman etter alt å dømme var bedre enn ved noe annet teater (Andersen 1914, 83). Likevel fant han rollebesetningen urimelig, og han henstilte til teateret å endre den snarest mulig. Emil Poulsen spilte rollen med Ibsens maske og la vekt på skikkelsens livsforherdelse. Men stykkets scenevirkning er ikke sterk, den dramatiske spenningen er svakere enn i Ibsens foregående stykker, og de lange oppgjørsscenene har problemer med å fengsle publikum. Fjerde akts «Dødningedans» burde virke som et piskende snevær, men den ble ved oppførelsen hemmet av scenen med Foldal, som ikke var god nok i sin rolle. Spillet må bevare den «symbolske Højde», og dette lyktes best av Hennings og Eckardt som de to søstrene. Hennings var best i første akt: Senere «tabte hun noget Udtrykket for den syge Moderlighed og spillede sig i Kampens Hede mange Aar yngre end sin Rolle» . Men bifigurene leverte dårlig spill. Især gjaldt det fremstillingen av Foldal, som egentlig er en av stykkets mest interessante figurer: «Hr. O. Poulsen var saa bange for denne Figurs Komik som Katten for den varme Grød.» Andersen anbefalte derfor teateret å sette andre skuespillere inn i birollene. Teatermaler Pedersens dekorasjoner var imidlertid «meget virkningsfulde» (1914, 91–92). Andersens kritikk av Olaf Poulsens opptreden fikk støtte i Aftenposten, der det i et telegram fra København het at «Olaf Poulsen som Foldal var øiensynlig bange for at bringe Mislyd i Stykkets mørke Stemning og lagde stærkt Baand paa sit ypperlige Humør» (Anonym 1897y).

Poul Levins anmeldelse i Politiken var positiv, men heller ikke mer. Han pekte på at Betty Hennings nok viste gode enkeltheter, men hun fikk ikke frem Ellas lidenskap, og rollen var lagt for mye i retning av resignasjon. Emil Poulsen gav i hovedrollen et fullt inntrykk av Borkmans falne storhet: «Han gjorde uden Tvivl Skuespillet rigere derved.» Men samtidig kritiseres hans langsomme tempo, noe som særlig svekket fjerde akt. Etter at Erhart har forlatt huset, skal de siste scenene fremstå som en «Hvirvelstorm». Men Poulsens langsomhet, sammen med scenografien, bidro til at dette ikke ble realisert. Levin kritiserer også teaterets løsning av sceneendringene i sluttakten. Florteppene som ble heist opp og ned, sneværet og de jagende skyene distraherte publikum, som ble mer opptatt av teknikken enn av skuespillet:

Og imens kan Maskinmesteren faa Lov til at tumle sig, og Publikum kan beklappe Teatermaleren – men Stemningen forsvinder. Hvis sidste Akt havde været anderledes ordnet, vilde Aftenens Sukces have været langt større, end det nu blev Tilfældet (Levin 1897).

Også Morgenbladet mener at oppførelsen i København var den beste hittil, selv om det kunne reises innvendinger mot detaljer i forestillingen. Både Hennings og Eckhardt roses for fremstillingen av tvillingsøstrene, men samtidig kritiseres de for ujevnt spill og for at de ikke holdt fast ved sitt bilde av skikkelsene gjennom hele forestillingen. Emil Poulsen fremstilte Borkman på en ypperlig måte som en mann som tror fullt og helt på sitt kall. Han spilte derimot i et for langsomt tempo, og dermed forhalte han stykkets gang (Anonym 1897c).

Et korrespondentbrev til Aftenposten peker på problemet med å fremstille store menneskelige lidenskaper og tragiske konflikter i realistiske miljøer befolket med «vanlige», borgerlige personer. Ibsens kunst benytter seg ikke av personer i høy stand og eksotiske miljøer:

[Den] er i sin Theori baseret paa at undvære den Illusion, vi nu fortrinsvis tillægger Romantiken, skjønt allerede den ældste klassiske Tragedie netop gav sine Skildringer det fjernes og det over almindelig Jordiskhed ophøiedes Klædebon (Anonym 1897A).

Men en slik realistisk metode skyter kanskje over målet når det gjelder formidling av edle emner til dagens tilskuere. De finner i stedet konflikter og personskildringer i Ibsens seneste skuespill «opskruede og forskruede». Også skuespillerne har vansker med å fremstille Ibsens personer, idet det kreves at de skal opptre som ordinære mennesker og samtidig ha et «extraordinært Indhold». Det betyr at Ibsens hovedroller bare kan spilles av de største kunstnere. Ingen annen nålevende skuespillerinne enn Eleonora Duse, eller muligens Laura Gundersen, ville etter korrespondentens oppfatning kunne makte å fremstille Ella Rentheims lidelse og lidenskap. Betty Hennings greide det ikke, tross flere gode detaljer. Heller ikke Borkmans rolle ble tilfredsstillende tolket. Emil Poulsen var ikke dårlig, men det store ved skikkelsen forsvant mer og mer i løpet av forestillingen, og «i sidste Akt er det borte». Josephine Eckardts Gunhild uttrykte hardheten med monoton dyktighet, men hun manglet skikkelsens store, lidenskapelige fantasi. Birollene ble rett og slett dårlig tolket. Likevel gjorde stykket en viss virkning på scenen (Anonym 1897A).

Otto Brahms oppførelse i et fullsatt Deutsches Theater i Berlin 29. januar 1897 ble ifølge Morgenbladet en betinget suksess. Bifallet var matt etter siste akt, og det skyldtes helst den tilstedeværende Ibsen-menigheten at teppet gikk opp to ganger etter avslutningen. Det oppstod flere ganger hysjing fra galleriet, men den ble overdøvet av applaus. Avisen melder at de tyske kritikerne var uenige om spillet, især i de tre hovedrollene. Else Lehmann som Ella ble av noen bedømt som «ganske fortræffelig», andre mente at rollen ikke egnet seg for hennes talent. Om Hermann Nissen i rollen som Borkman mente anmelderne Paul Schlenther i Vossische Zeitung og Isidor Landau i Berliner Börsen-Courier at han overbeviste som en høytstrebende svermer. Han hadde anlagt en maske som kunne minne om Ibsen selv:

Det hvide Haar reiser sig vildt og uordentligt om det mægtige Hoved, hvis Kinder er blege og furede, Øinene søger urolig omkring, og kun den vældige Pande bærer Tænkerens Stempel, det er Billedet af den «syge Ulv» […] og Kunstneren akcentuerer yderligere det pathologiske ved Hændernes nervøse Famlen og de abrupte Bevægelser (Anonym 1897v).

I en annen anmeldelse het det at masken var anlagt som Bjørnstjerne Bjørnson:

Den Historie, at Ibsen skal ha gjort op et Privatregnskab med Bjørnson i John Gabriel, har verseret rundt i de tyske Blade, og Nissen har benyttet den til at lave Sensation. Det er almindeligt her, at Skuespillerne aktualiserer sig ved at efterligne berømte Mænd (J.B. 1897).

Minst heldig var Borkmans opptreden i sluttscenen, da man her så et menneske som bukket under for sykdom, ikke en svermer som i en visjon skuer inn i en annen verden. Luise von Poellnitz’ Gunhild manglet den strenge kulden og utilgjengeligheten som får andre til å stivne, og Else Lehmanns Ella kalles «uheldig». Med hvitt hår rundt et rødt og friskt ansikt så hun glimrende ut, men det var ingen kraft og storhet i hennes smerte. Omtalen avsluttes med en bemerkning om at «Iscenesættelsen var særdeles stemningsfuld og røbede en fin Forstaaelse» (Anonym 1897v).

Kritikeren Heinrich Hart mente at Brahms’ oppsetning ikke var vellykket fordi stykket er slik at det virker sterkere ved lesning enn ved oppførelse. Når det vises på scenen, blir symbolikken skjematisk og nærmest banal, både med hensyn til personkonstellasjon og scenografi (Hart 1907, 271–74).

Etter forestillingen på Stadttheater i Köln 26. mars 1897 refererte Aftenposten at det oppstod piping og hysjing etter tredje akt, men piperne ble overdøvet av kraftig applaus. Også etter siste akt ble det pepet: «Man er aabenbart gaaet i Theateret med den Forestilling, at hos Ibsen maa der sikkerlig være et eller andet anstødeligt.» Men kritikeren selv gav uttrykk for sterk anerkjennelse. Herr Connards tolkning av hovedrollen var betydelig kunst, men den ypperste prestasjonen var likevel fru Teller-Habermans Gunhild. Hun fremstilte «denne forgræmmede, i Kulde stivnede Kvindekarakter med en saadan Skarphed og en saa dyb sjelelig Tone» at hun fremstår som en «fortræffelig Kunstnerinde». Det sies også at «Vinterdekorationen i sidste Akt var overordentlig smuk» (Anonym 1897G).

Anmeldelsene av den første engelske oppsetningen ved New Century Theatre i London 3. mai 1897 ble referert i Dagbladet. Westminster Gazette skrev at forestillingen var ujevn, med både gripende øyeblikk og kjedelige partier, høy patos og lange, innviklede scener. Fremstillingen var imidlertid aldri direkte dårlig. Stykket er det minst verdifulle Ibsen-drama man hittil har sett i London. Likevel fortjener det oppmerksomhet. Star understreket den fullkomne virkelighetsillusjon forestillingen skapte, noe som måtte være dikterens fortjeneste. I den konservative Globe mente anmelderen at stykket var nesten fritt for Ibsens vanlige feil, bortsett fra at det er så trist, nedstemmende og kynisk. Men det er i alle fall klarere enn en del andre Ibsen-dramaer. Daily Telegraph kalte dramaet det kjedeligste av Ibsens skuespill, men innrømmet at skuespillerne var dyktige. I Daily Mail ble det sagt at stykket hadde en veldig kraft og inneholdt skjønne tanker, mens Times mente at dramaets atmosfære var som i et gravkammer der det aldri kommer et åndedrag av frisk luft. Det er kort sagt «en Mare af et Stykke, som nok kan skræmme et sundt tænkende Publikum» (Anonym 1897q). Moy Thomas i The Graphic anså stykket som det svakeste av Ibsens skuespill når det gjaldt scenisk virkning. Handlingen preges av «gloom and misery» og mangler «any conflict of passion that goes straight to the heart of the spectator». Tilskuernes interesse for gråhårede kvinners følelsesliv er liten, noe som lett kan virke latterlig, og som ikke egner seg på scenen. Hovedpersonens hjerteinfarkt er også et banalt virkemiddel og sammenlignes med «that unfailing resource of the suburban melodramatist at a loss for a dénouement». Skuespillernes innsats var likevel god, skjønt «somewhat below the level of previous performances of Ibsen plays». W.H. Vernons Borkman var imponerende, det samme var Genéviève Ward som fru Borkman (Thomas 1897). Morgenbladet gjengir også en korrespondanse der det heter at alle de engelske avisene gav stykket samme medfart, de var bare uenige om hvorvidt Ibsens skuespill er mest forrykte når de leses eller oppføres på scenen: «Og summa summarum heraf er: Ibsen er halvgal, ‹Dramets Personer› er Daarekistemedlemmer, og Skuespillere og Ibseniter har alle til Hobe en Skrue løs!» Korrespondenten selv mener imidlertid at den engelske forestillingen var en ubetinget suksess, «aldrig har noget af Ibsens Stykker faaet en saa gjennemgaaende god Udførelse her». Vurderingen gjelder både enkeltprestasjonene og samspillet (Anonym 1897r).

Aurélien Lugné-Poës forestilling på Thétre l’Oeuvre ble tross en rekke innvendinger kanskje Ibsens til da største suksess i Frankrike. I et korrespondentbrev til Morgenbladet sammenfattet den anonyme skribenten de positive anmeldelsene av rolleprestasjonene og skrev at kritikken aldri har vært mer enig om at Ibsen her har gjort «næsten et Mesterverk» (Anonym 1897n). Aftenposten refererte derimot anmelderen Henri Fouquier i Figaro, som innledet med å si at han hverken forstod den nordiske ånd eller hadde noen sans for den. Fouquier kritiserte også at stykket ble fremført etter Lugné-Poës «sædvanlige System»:

Ibsens Samtaler gjøres vægtigere ved Gjentagelser, ved Afbrydelse af Sætninger og ved mørke Hentydninger til uudtalte Tanker. Man forværrer det hele ved et monotont Præg. […] Det er en hel Messe: med Duft af Virak, med Beundring for det uforstaaelige og med Sektererens Ufordragelighed (Anonym 1897s).

Likevel heter det at Henri Burguet var utmerket som Vilhelm Foldal, og at Marguerite Maupas viste gode detaljer i spillet som Ella Rentheim.

PARODI-OPPFØRELSER

1895:

Fischer, Hans og Josef Jarno. En Ravnefader : Farce i 3 Akter. Premiere 1. desember på Folketeatret, København (jf. Jensen 2009)

1897:

Fischer, Hans og Josef Jarno. Der Rabenvater : Schwank in drei Akten. Oppført 14. januar på Theater am Gärtnerplatz, München (jf. FU 9, XV)

Tekstredegjørelse til John Gabriel Borkman

skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1896.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Henrik Ibsens skrifters eksemplar 1

Nasjonalbibliotekets eksemplar (97ga12407)

Henrik Ibsens skrifters eksemplar 2

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Det er derfor delkollasjonert ytterligere fem eksemplarer:

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25089)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (89ga02517)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25091)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25092)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga22775)

Variasjonen mellom eksemplarene finnes i ark 13 og 15; disse er derfor kollasjonert i de fem ekstraeksemplarene. På s. 204 l. 10 mangler utropstegn i eksemplar 3 og 5; på s. 238 l. 1 har eksemplar 3, 4 og 6 punktum etter nest siste setning i Borkmans replikk, mens de øvrige eksemplarene har utropstegn. Det opplyses om internvariasjonen i eksemplarene 1–3 i de tekstkritiske notene.

Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken har tresidet gullsnitt og er bundet inn uten originalt omslagsblad. Innbindingen er et forlagsbind i gulldekorert, koboltblå helshirting. Ryggen og forpermen har forfatternavn og tittel i gullpreg. På bakpermen står forlagets logo i blindpreg. Forsatsbladene er dobbeltblad av tykt, liljemønstret papir, begge limt med den ene delen til for- og bakpermen og den andre bundet inn sammen med bokblokken. Boken har tilhørt Marie Rasmussen (ifølge julehilsen til henne foran i boken fra Borghild og Aasta Aarrestad 24. desember 1896).

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 16 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 112 × 171 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde × høyde. Arksignaturene 1–16 (uten tekst) finnes på s. [1], 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, 129, 145, 161, 177, 193, 209, 225 og 241. Det siste arket har fire blad, og bokens omfang er på 245 sider. Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer begynnelsen på første akt s. [1] og løper fra s. 2 til 245. To upaginerte dobbeltblad foran omfatter blank s. [I], opplysninger om oversettelser s. [II], stykkets tittel s. [III], blank s. [IV], tittelblad s. [V], blank s. [VI], personlisten s. [VII] og blank s. [VIII]. På side [1], [75], [156] og [206] begynner nye akter, og sidetall er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i John Gabriel Borkman (1896) er satt i antikva. En faksimile av tittelsiden gjengis på s. . Tittelbladet er satt med midtstilte majuskler. Tittelen på s. [III] er midtstilt og satt i majuskler. Personlisten er venstrestilt, i en mindre skriftgrad enn replikkene, overskriften «Personerne:» er sentrert og satt i majuskler, rollenavnene i listen i majuskel og kapiteler. Aktoverskrifter er satt med midtstilte majuskler, i en større grad enn replikkene. Rollenavn før replikk står midtstilt på egen linje i majuskel og kapiteler. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene og personlisten, etter rollenavn står de på midtstilt, egen linje. De frittstående sceneanvisningene er blokkjustert med innrykket førstelinje; i replikker står de i flukt med teksten, ved slutten midtstilt. Alle sceneanvisninger står i parentes. Sperring er benyttet som utheving (med unntak av ordene «Danse macabre», s. 70 og 75, som er satt i kursiv). Rollenavn i sceneanvisninger står i samme grad som disse, i majuskel og kapiteler. Etter aktoverskrifter og ved aktslutt står enkle skillestreker, ved siste akts slutt en ornamentert strek. Sidetall er plassert i overmargen med en kort strek under. Trykkvaliteten er jevnt god, men det er forekomster av svakt trykk/bortfall av tegn. Slike typografiske mangler er i HIS’ hovedtekst rettet stilltiende.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret i bokblokken er av normal kvalitet, svakt gulnet og noe løsnet fra ryggen. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av manuskripter og trykte utgaver.

Manuskriptene til John Gabriel Borkman omfatter et egenhendig arbeidsmanuskript til hele stykket (NBO Ms.4° 1118b), et egenhendig arbeidsmanuskript til tittelside og personliste (NBO Ms.4° 2590, s. 93), egenhendige arbeidsmanuskripter til deler av annen, tredje og fjerde akt (NBO Ms.4° 1118a) og et egenhendig trykkmanuskript (KBK Collin 262, 4°, IV.3). (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter 1. utg. 1896, den såkalte London-utgaven 1896, 2. utg. 1896 og FU 9 1900. Det er flere større og mindre forskjeller mellom tekstkildene.

Arbeidsmanuskriptet NBO Ms.4° 1118b inneholder hele stykket. Det renskrevne preget tyder på at det bygger på et nå tapt forelegg, men det er likevel mange umiddelbare og senere endringer; de siste peker mot at Ibsen har gått gjennom manuskriptet igjen etter at han har ferdigskrevet hele eller deler av det. De spredte arbeidsmanuskriptene under NBO Ms.4° 1118a (to dobbeltblad) stammer trolig fra samme tid som arbeidet med 1118b. Navneformene gjennomgår mange endringer i manuskriptet (jf. Manuskriptbeskrivelse). Et eksempel fra annen akt viser tekstens utvikling fra 1118b og a frem til trykkmanuskriptet, KBK Collin 262, 4°, IV.3. I eksemplet ser vi i 1118b bl.a. en typisk, senere endring (her som mange andre steder: en tilføyelse). Vi kan også legge merke til hvordan den knappe teksten i 1118b utfylles og utbroderes av 1118a slik at tekst fra disse to sammen inngår i den endelige utforming i trykkmanuskriptet. I trykkmanuskriptet er det så kommet til en rekke sceneanvisninger. Frida er i sceneanvisningen som går forut for det første eksemplet, dvs. i 1118b, 17 år og har mørke klær, i trykkmanuskriptet er hun 15 og har lys påkledning. Videre er situasjonen en annen i 1118b: Frida har akkompagnert Borkman på fiolin i et stykke av Beethoven, mens hun har spilt «Danse macabre» alene på piano i trykkmanuskriptet.

Borkman

De har den musikalske ild i Dem. Og dette
med ild i sindet, – det er det afgørende. I alle for-
hold det afgørende. (blader i nodebogen) Lad mig
se –. Hvad skal vi nu vælge for et nummer –
Ved De hvor jeg første gang hørte de toner

Frida

(ser på sit ur)
Om forladelse, herr Borkman, – men jeg må
nok desværre gå –

(NBO Ms.4° 1118b, legg 14, bl. [1]r–v)

Ved De hvor jeg f.
Jeg er en bergmands søn, ved De vel. Eller ved
De kanske ikke det?

Nej, herr B.

En bergmands søn. Og min far tog mig med sig ned i gr. iblandt.
Dernede synger malmen.

Ja så, synger den?

Når den blir løsnet. Hammerslagene, som løser den, det
er midn klokken, som slår og gør den fri. Derfor synger
malmen af glæde – på sin vis.

Det vidste jeg ikke.

Nej det er det, som folk ikke ved. De ved ikke at malmen
ligger dernede og stunder efter at bli fri.

Hvorfor gør den det, herr B.

Den vil op i dagens lys og tjene menneskene

(NBO Ms.4° 1118a, dobbeltblad 1)

Borkman.

Kan De gætte Dem til, hvor jeg første gang
hørte slige toner, som disse her?

Frida
(sér op på ham)

Nej, herr Borkman?

Borkman.

Det var nede i gruberne.

Frida
(forstår ikke)

Ja så? Nede i gruberne?

Borkman.

Jeg er en bergmands søn, véd De vel. Eller
véd De kanske ikke det?

Frida.

Nej, herr Borkman.

Borkman.

En bergmands søn. Og min far tog mig med
sig ned i gruberne iblandt. – Dernede synger
malmen.

Frida.

Ja så, – synger den?

Borkman
(nikker)

Når den blir løsnet. Hammerslagene, som løs-
ner den, – det er midnatsklokken, som slår, og gør
den fri. Derfor synger malmen – af glæde – på
sin vis.

Frida.

Hvorfor gør den det, herr Borkman?

Borkman.

Den vil op i dagens lys og tjene menneskene.

(Han går frem og tilbage på salsgulvet, be-
standig med hænderne på ryggen)
Frida
(sidder lidt og venter; sér på sit ur og rejser sig)

Om forladelse, herr Borkman, – men jeg
må nok desværre gå, jeg.

(KBK Collin 262, 4°, IV.3, s. 66–68)

Det er ingen større, strukturelle forskjeller mellom manuskriptene, men det kan være verdt å nevne at Ella Rentheims ønske om å la Erhart skifte navn fra Borkman til Rentheim blir omtalt tidligere og motivert annerledes i NBO Ms.4° 1118b (der i første akt) enn i den endelige teksten (der i annen akt). Den manglende tittelsiden og personlisten i NBO Ms.4° 1118b må være NBO Ms.4° 2590, s. 93 (se argumentasjon for det i Manuskriptbeskrivelse).

KBK Collin 262, 4°, IV.3 er det endelige og fullstendige trykkmanuskriptet. Det adskiller seg i liten grad fra grunnteksten og de øvrige trykte utgavene. Unntaket er Ibsens manglende kommatering, som forlaget på vanlig måte har bragt i samsvar med dansk norm i førstetrykket. Trykkmanuskriptet har også en del mindre rettelser i Ibsens hånd, samt småfeil som forlaget har rettet i førsteutgaven. Førsteutgaven har svært få feil, som stort sett angår tegnsettingen. Ibsen takker 29. november Jacob Hegel for det store opplaget (12 000). Samme dato gjentar han gleden overfor August Larsen, som han også ber om ikke å utgi boken i København før 15. desember for «de udenlandske udgavers skyld», det vil si for at oversettelsene, som var under arbeid, skulle rekke å bli ferdige samtidig (jf. Ibsens brev til August Larsen 21. oktober og 11. november 1896, hvor han ber om at korrekturarkene blir tilsendt de som skal oversette til fransk, engelsk og russisk). John Gabriel Borkman utkom 15. desember 1896. Boken var utsolgt på forhånd, slik at annen utgave måtte trykkes med en gang; også den utkom 15. desember (3000 i opplag). Dramaet ble også utgitt av W. Heineman i London 12. desember 1896, altså tidligere enn i København, jf. Ibsens brev til August Larsen 1. desember 1896, der han ber om å få sendt seks eksemplarer til Heinemann noen dager før offentliggjørelsen for å sikre rettighetene gjennom en oppførelse/opplesning (som fant sted 14. desember på Avenue Theatre). Av August Larsens brev til A.C. Drolsum 18. desember 1896 fremgår det at Gyldendal sendte tolv eksemplarer til Heinemann. Brevet, skrevet på Gyldendalske Boghandels brevpapir, er innlimt i Nasjonalbibliotekets eksemplar av London-utgaven (80ga25090) og siteres her i sin helhet:

Kjøbenhavn den 18 Decbr. 1896.

Herr Bibliothekar A. C. Drolsum,

Ridder af St. Olafs Ord.

Af vedlagte Titel til Ibsens nye Skuespil blev der trykt 12 Explr. for at sikkre Forlagsretten til den engelske Udgave. Jeg antager, at det vil kunne interessere Universitetsbibliotheket at eje et Explr. af «John Gabriel Borkman» med denne Titel, det eneste Explr., der fremkommer udenfor England.

Med Højagtelse

ærbødigst

August Larsen.

London-utgaven er satsidentisk med førsteutgaven, med unntak av London-utgavens to tittelblader. Det ene er identisk med førsteutgavens, men det andre adskiller seg fra dennes ved at teksten «Græbes Bogtrykkeri» på rectosiden er erstattet av «London / William Heinemann». På dette tittelbladet står trykkeriopplysningen på versosiden, der det også opplyses om rettigheter: «Copyright 1896 / Entered at Stationer’s Hall and at Library of / Congress Washington, U.S.A., / by Paul Reynolds.» Mellom første og annen utgave er det ingen forskjeller. I FU er det ikke kommet til vesentlige endringer, men enkelte mindre feil i de foregående utgavene er rettet, og noen få nye er kommet til.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved etableringen av hovedteksten er alle tekstkilder fra Ibsens levetid blitt konsultert. Emendasjoner er foretatt med utgangspunkt i de trykte utgavene samt trykkmanuskriptet KBK Collin 262, 4°, IV.3 og arbeidsmanuskriptet NBO Ms.4° 1118b.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med eksempler på mindre kondisjonert tale, f.eks. når stuepiken sier «Sån’t et fælt snøvejr» (HIS 10, ). En tiltagende grad av fornorskning sees hos Ibsen fra Kjærlighedens Komedie av, jf. innledningen til dette stykket (HIS 4k, 91–92) og Kongs-Emnerne (HIS 4k, 363–64). Ibsen følger i John Gabriel Borkman fortsatt anbefalingene fra det skandinaviske rettskrivningsmøtet i Stockholm i 1869 (jf. HIS 12k, 480–82). En mer utførlig gjennomgåelse av språklige trekk i John Gabriel Borkman finnes under Ibsens språklige utvikling.

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i personlister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter personliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i John Gabriel Borkman (1896) omfatter mindre setterfeil og feil av typen aa for å. Alle HIS’ rettelser, bortsett fra de stilltiende (typografiske feil), er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Når teksten avviker betydelig i kilder som anvendes ved rettelser, føres ikke tekst herfra i rettelsesnoten, og formuleringen «teksten mangler i» benyttes heller ikke. Den avvikende teksten vises derimot i sin sammenheng i den elektroniske delen av HIS. Dersom det er relevant for vår rettelse, vil tekstendringer i kilden det siteres fra, kommenteres kort i rettelsesnoten. Vakling i ortografi (f.eks. ta’t/taget) og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875 (HIS 1k, 34–40 og 146–48). Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene i HIS 16k.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er John Gabriel Borkman trykt i bind 9, med en kort innledning om tilblivelsen, en liste med oversettelser, sekundærlitteratur, parodier og oppførelser på s. XII–XVII. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I MU er John Gabriel Borkman trykt i bind 5. Rettelser foretatt av Johan Storm mot hans tekstgrunnlag (FU) og etter sammenligning av trykte utgaver i Ibsens levetid er oppført i MU 5, 18; errata på s. 42. I ES er utdrag av NBO Ms.4° 1118b trykt i bind 3, s. 313–261, opplysninger og varianter s. 502–07. ES omtaler ikke NBO Ms.4° 2590, s. 93 og KBK Collin 262, 4°, IV.3. I SU er John Gabriel Borkman trykt i bind 6, tekstgrunnlaget oppgis (SU 7, 305) å være førsteutgaven, med enkelte rettelser. I HU er John Gabriel Borkman trykt i bind 13; på s. 129–80 redegjøres det i form av variantapparat for forskjellen mellom arbeidsmanuskriptene og den endelige teksten. Grunnteksten for HU er «i regelen» (HU 13, 181) trykkmanuskriptet. I HU 19, 62 gjengis og omtales NBO Ms.4° 2590, s. 93. I appendiks 2 til oversettelsen av dramaet i The Oxford Ibsen (Ibsen 1960–77, b. 8, 329) finnes en oppstilling av rollenavnene og deres utvikling i manuskriptmaterialet samt henvisninger til forskjeller mellom arbeidsmanuskriptene og den endelige teksten (s. 330–35).