HVIDE HESTE

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1894 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

HVIDE HESTE

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Front cover image was taken in 1894 in Christiania by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

Hvide heste.

Skuespil i fem akter

af Henrik Ibsen.

1886.

Første akt.

(Gammeldags men stor og hyggelig daglig-stue hos Rosmers. På væggen til højre en kakkelovn; længere tilbage en dør. På bagvæg-gen fløjdør til forstuen. På væggen til venstre to vinduer med potteblomster i opsatser. Ved kakkelovnen sofa med bord og lænestole. På væggene hænger gamle familjeportrætter fore-stillende officerer og prester. Det er sen efter-middagstid. Vintersolen skinner ind på gulv-tæppet.)

(Fru Rosmer står ved det forreste vindu og steller med blomsterne. Madam Helset kommer ind fra højre med en dækketøjskurv.)

Madam Helset.

Det er vel bedst jeg begynder så småt at dæk-
ke tébordet, frue?

Fru Rosmer.

Ja, gør De det. Nu må han vel snart komme.

Madam Helset
(lægger dugen på.)

Nej, han kommer nok ikke så snart endnu;
for jeg så ham fra køkkenet –

Fru Rosmer.

Ja, ja –

Madam Helset.

– på den andre siden af mølledammen.
Først vilde han gå bent over kloppen; men
så rygged han tilbage –

Fru Rosmer.

Gjorde han det?

Madam Helset.

Ja, og så gik han helt ovenom. Å ja, det er
underligt med slige steder. Der, hvor sligt no-
get er hendt, – der –. Det sidder i; det glemmes
ikke så fort.

Fru Rosmer.

Nej, det glemmes ikke.

Madam Helset.

Nej så mænd gør det ikke, nej.

(går ud til højre.)

Fru Rosmer
(ved vinduet, ser ud.)

Glemme. Glemme, ja!

Madam Helset
(i døren.)

Frue, nu så jeg rektoren. Han kommer hid.

Fru Rosmer.

Er De viss på det?

Madam Helset.

Ja, han gik over mølledammen.

Fru Rosmer.

Og at min mand ikke er hjemme.

Madam Helset.

Téen er færdig når det skal være.

Fru Rosmer.

Men vent; vi ved jo ikke om han blir.

Madam Helset.

Ja, ja.

(ud til højre.)

Fru Rosmer
(går hen og åbner døren til forstuen.)

God dag, og hjertelig velkommen, kære rektor!

Rektor Gylling
(tar overtøjet af.)

Tak. Jeg kommer altså ikke til ulejlighed?

Fru Rosmer.

Å nej, hvor kan De tro det? Tvert imod.

Rektor Gylling
(kommer ind.)

Nå, så er det jo godt. Men hvor har De Deres
mand henne?

Fru Rosmer.

Han er bare gåt en liden tur. Jeg tænker
han kommer på øjeblikket. Vær så god at ta’
plads så længe.

Gylling
(sætter sig ved ovnen.)

Mange tak. Der er noget, som jeg gerne vil-
de tale med ham om.

Fru Rosmer
(sætter sig ved bordet.)

Det var jo heldigt; for så fik vi da endelig se
Dem hos os en gang. Hvorfor er De ikke kom-
met ud til os før?

Gylling.

Nå, unge nygifte folk bør man da ikke så-
dan rende på dørene.

Fru Rosmer
(smiler.)

Hm, – så pur unge er vi nu egentlig ikke.

Gylling.

Ja, nygifte i alt fald. Men desuden har jeg, som
De ved. Været borte et par ugers tid.

Fru Rosmer.

Ja, De har jo været omkring på folkemøder.

Gylling.

Er ble’t politisk agitator, som de radikale bla-
de kalder det – når det gælder os. Eller læser De
kanske ikke de blade.

Fru Rosmer
(hurtigt.)

Å jo, vi læser dem nok en gang imellem.

Gylling

Nå, så har De vel set hvorledes jeg er blet over-
fuset og tilrakket? Hvilke grovheder jeg har
måttet døje?

Fru Rosmer.

Ja, men jeg synes, De har bidt ganske godt fra
Dem.

Gylling.

Det har jeg; det tør jeg selv sige. Skal jeg ende-
lig træde offentlig op, så er jeg sandelig ikke til
sinds godvillig at lægge ryggen tilrette. – Men
lad os ikke komme ind på alt dette sørgelige og
opri vende kævl. Sig mig heller – hvorledes sy-
nes De nu om det at være ble’t fruen i huset?

Fru Rosmer.

(halvt sagte.)

Jeg føler mig i alle måder så usigelig lykke-
lig.

Gylling.

Nå, det glæder mig af hjertet. Anderledes kan det
jo heller ikke være. En mand som Eilert Ros-
mer! Og så det, at De her slet ikke er kommet
ind i fremmede og uvante forhold, som De be-
høver at leve Dem sammen med. Huset her og
alt sammen var jo ble’t Dem som et hjem for læn-
ge siden. Der er bare den forskel at nu er det hele
Deres eget.

Fru Rosmer
(flytter sig lidt nærmere.)

Kære rektor, De siger dette så trohjertig, så
jeg er viss på der ikke ligger nogen misstem-
ning under.

Gylling.

Misstemning? Hvad mener De med det?

Fru Rosmer.

Det vilde jo ikke være så underlig, om De følte
dem lidt ilde berørt ved at se en anden råde her,
hvor De var vant til at se Deres egen søster styre og
råde lige til for et par år siden. Men det gør
De altså ikke?

(rækker ham hånden.)

Tak, kæ-
re rektor! Tak, tak for det!

Gylling.

Men sig mig, hvor i al verden har De kunnet
falde på en sådan tanke! Jeg skulde ha’ noget
imod – nu, da min stakkers søster er borte, – nu
skulde jeg ha’ noget imod at De tog den tomme
plads efter hende, – at De gjorde Rosmer til en
lykkelig mand – efter alle de grufulde oplevel-
ser, – og at De endelig selv blev lykkelig efter al
Deres utrættelige omhu for hende – for hende,
den stakkers utilregnelige skabning, som valg-
te at, – som endte med at – gå bort fra det hele.

Fru Rosmer.

Å, lad os ikke tale om disse tunge ting. Lad os
ikke tænke på dem.

Gylling.

Nej, lad os ikke det. Lad os holde os til det, som
er lys i. Sig mig nu, fru Rosmer –. Men en ting
først –; lad mig få lov til at kalde Dem Agate
ligesom hun gjorde.

Fru Rosmer.
(glad.)

Å ja, gør det!

(ryster hans hænder.)

Tak, tak for
De vil!

(Eilert Rosmer kommer ind fra højre.)

Fru Rosmer.

Rosmer, ser du hvem her er!

Rosmer.

Madam Helset fortalte det.

(trykker rektorens
hænder.)

Velkommen til huset igen, kære gam-
le ven. Det var nok det jeg vidste, at engang
måtte det bli som før imellem os.

Gylling.

Men menneske, har du også været inde på
den forrykte indbildning at jeg stod på spændt
med jer.

Fru Rosmer.

Ja tænk, hvor lykkeligt at det bare var en ind-
bildning.

Rosmer.

Var det virkelig det, Gylling? Men hvorfor
trak du dig da så rent tilbage fra os?

Gylling.

Fordi jeg ikke vilde gå her som et levende
minde om dine ulykkelige år – og om hende –
som endte i mølledammen.

Rosmer.

Ja, det var jo vakkert og hensynsfuldt tænkt
af dig, kære Gylling. Men det vil jeg sige, at det
var aldeles unødvendigt. Hverken Agnete el-
ler lille Alfred står for os som noget, vi kvider
os for at dvæle ved. Tvert imod. Vi taler ofte
om dem. De hører endnu ligesom huset til, sy-
nes vi.

Gylling.

Gør I virkelig det? Kan I det?

Fru Rosmer.

Ja, hvorfor ikke –?

Rosmer.

Det er jo så ganske naturligt. Både Agate
og jeg holdt jo så inderlig af de bortgangne. Å,
det er en stor velsignet lykke, det, ikke at ha’ no-
get at bebrejde sig –

Gylling.

Fra nu af kommer jeg ud til jer hver dag.

Fru Rosmer.

Å ja, når De vilde det!

Rosmer.

Jeg skulde højlig ønsket at omgangen mellem
os aldrig var ble’t afbrudt. Der er mangt og me-
get, som jeg så gerne vilde tale uforbeholdent
med dig om, – sådan lige ud af hjertet.

Fru Rosmer.

Ja ikke sandt, Rosmer! Lad det nu ske.

Gylling.

Nå, du kan såmænd tro, jeg har ikke mindre
at tale med dig om. For nu er jeg ble’t agitator,
som du vel ved.

Rosmer.

Ja du er jo det.

Gylling.

Ja nu går det sandelig ikke an for nogen tæn-
kende og retsindig mand at stå som ørkes-
løs tilskuer længer. Nu, da de radikale virke-
lig er kommet til magten her i landet, nu er
det på tide at alle velsindede borgere rejser sig
i endrægtighed – det er på høj tid, siger jeg –

Fru Rosmer
(med et undertrykt smil.)

Ja er det ikke egentlig nu temmelig sent?

Gylling.

Unægtelig havde det været heldigst om vi hav-
de standset strømmen på et tidligere tids-
punkt. Men hvem kunde også forudsé, hvad
der vilde komme? Jeg i alle fald ikke. Jo, nu
har jeg rigtignok fåt øjnene op; for nu er så-
mænd oprørsånden trængt ind i selve skolen.

Rosmer.

I skolen? I din skole?

Gylling.

Ja så sandelig er den det. I min egen skole.
Hvad synes du. Jeg er kommen under vejr med
at gutterne i øverste klasse – det vil da sige en
del af gutterne, har stiftet en forening og der
holder de Mortensgårds avis.

Rosmer.

Hm –.

Fru Rosmer.

Jeg har ellers lagt mærke til at unge menne-
sker ikke plejer være egentlig radikale.

Gylling.

De fleste plejer ikke være det. Det er ganske
sandt. De fleste står da, gud ske lov, i den al-
der endnu så vidt under autoritetens respekt
både i hjemmet og i skolen at de ikke lar nogen
umoden kritik over det bestående og det aner-
kendte komme til orde. Men der gives desvær-
re undtagelser fra regelen. Og det er for os
skolemænd en sørgelig, sørgelig kendsgerning
at det netop er de fra åndsevnernes side bedst
udrustede gutter som danner undtagelsen.

Fru Rosmer.

Ja, det har jeg også lagt mærke til.

Gylling.

Men desto farligere er de, disse enkelte skab-
bede får. De er i stand til at smitte hele flok-
ken for mig. Hele klassen. Hele skolen. Se,
derfor er det at jeg ikke har betænkt mig på at
ta’ virksom del i disse folkemøder og advare
imod den fordærvelige tidsånd som er kom-
met op hos os for øjeblikket.

Rosmer.

Men har du nu også noget håb om at der kan
udrettes noget på den måde.

Gylling.

Jeg vil i alt fald aftjene min statsborgerlige
værnepligt. Og jeg mener, det er enhver fædre-
landssindet og for den gode sag bekymret mands
skyldighed at gøre det samme. Se, derfor er
det nærmest at jeg er kommet her ud til dig i
dag –

Rosmer.

Hvad? Mener du at jeg skulde –?

Fru Rosmer.

Men, kære rektor, De kender jo hans ulyst –

Gylling.

Den må han overvinde.

(til Rosmer.)

Du føl-
ger ikke med. Du gør dig ingen forestilling om
hvorledes tilstanden er ude omkring i landet.
Der er vendt op og ned på hvert eneste begreb. Det vil
bli et kæmpearbejde at få alle de vildfarelser
ryddet ud igen.

Rosmer.

Det tror jeg også. Men det slags arbejde ligger
slet ikke for mig.

Fru Rosmer.

Rosmer, nu synes jeg du skulde tale helt ud.

Gylling.

Du er for sky, Rosmer. Du holder dig på alt for
fjern afstand fra livet. Dit presteembede
la’e du ned –

Rosmer.

Ja nu vil jeg tale. Hvorfor tror du jeg la’e
mit presteembede ned?

Gylling.

Nå, det ved jeg jo nok. Jeg finder det så gan-
ske rimeligt at du følte dig ubehagelig berørt
af og ikke kunde gå med på – de mørke pieti-
stiske retninger, som dengang havde vundet
indgang i så mange kredse her.

Rosmer.

Jeg skulde aldrig ta’t imod noget kirkeligt
embede, aldrig git mig ind på de slags studi-
er; det er hovedsagen.

Gylling.

Men, kære, så havde du jo brudt med en af
din familjes smukkeste og ufravigeligste
traditioner. Eilert Hanibal Rosmer var mi-
litær. Følgelig måtte sønnen Eilert Alfred
Rosmer bli prest. Således har det vekslet i
mere end to hundrede år. De ting har jeg
god rede på, jeg, som samler til slægtens stam-
tavle.

Rosmer.

Ja det var vel også det, som var det bestem-
mende for mig dengang. Eller, rettere sagt,
der var slet ikke tale om nogen bestemmel-
se fra min side. Far, – hm, du ved han var
major i sin huslige kreds også – han vilde
ha’ det så, og dermed var sagen altså afgjort.

Gylling
(med et suk.)

Ja, det var i de velordnede samfundsfor-
holdes tider!

Rosmer.

Og jeg, desværre, jeg hørte vel til den slags
unge mennesker, som du før talte om, – de med
de tarvelige åndsevner.

Gylling.

Du! Hvor i al verden kan du falde på det?

Rosmer.

Jo, for der var ikke gnist af oprørsånd i mig
dengang.

Gylling

Nej, med guds hjælp kommer da vel aldrig den
ånd til at fare i dig.

Rosmer.

Jeg er dog kommen til at se på tingene i livet
med åbnere øjne end før.

Gylling.

Hør nu, Rosmer, – du kunde dog vel aldrig være
så svag at la’ dig dåre af den tilfældighed at
massehøvdingerne har vundet en midlertidig
sejr!

Rosmer.

De ting ligger ikke nærmest for mig; men jeg
synes dog at der i de senere år er kommet ligesom
lidt mere selvstændighed ind i de enkeltes tænk-
ning.

Gylling.

Og hvis så var? Vilde du virkelig regne det for
noget godt hos så ubefæstede og ufærdige men-
nesker? For resten tar du nok betydelig fejl.
Eller hvad er det for tanker og meninger, som
dominerer blandt de opviglede her ude på lands-
bygden hos dig? Er det ikke de samme tanker og
meninger som hidser de ildesindede inde i byen?
Jo netop. Og tror du mobben suger de tanker
og meninger af sit eget bryst? Nej, simpelt hen
– de læser sig dem til i Peder Mortensgårds a-
vis. Jo, det er en appetitlig kilde at øse af!

Fru Rosmer.

Mortensgård skriver dog unægtelig godt for
sig.

Gylling.

Ja men herre gud, – en mand med en så til-
smudset fortid! Nå, de radikale er jo ikke kræs-
ne, hvad det moralske grundlag angår. Derfor
er han en farlig mand, denne Mortensgård. Han
er en af de farligste, vi har her. Og han tør bli’
endnu besværligere at trækkes med for frem-
tiden. For nu tænker han på at udvide sin a-
vis; den skal komme ud hver dag; jeg ved fra
sikker kilde at han ser sig om efter en habil
medarbejder.

Rosmer.

Men hvorfor tænker ikke du og de andre
på at stifte et blad imod ham? Dine venner
i byen sidder jo inde med kapitalen. Det vilde
visst ikke falde vanskeligt –

Gylling.

Nå, der leder du mig lige ind på mit æren-
de. Det er netop det, vi har tænkt på. Hvad
pengespørsmålet angår, så er foretagendet
sikret. Men ledelsen, – den journalistiske ledelse,
Rosmer. Sig mig, – skulde ikke du for den go-
de sags skyld føle dig opfordret til at overta’
den?

Rosmer.

Jeg!

Fru Rosmer.

Nej men hvor kan De ville –!

Gylling.

Jeg selv skulde så inderlig gerne forsøge mig i
den retning også. Men det er aldeles umuligt.
Jeg er allerede i forvejen så bebyrdet med en u-
tallighed af gøremål –. Men du, som ikke læn-
ger er trykket af nogen embedsgerning –

Rosmer.

Jeg har da i alle fald gårsdriften.

Gylling.

Snak; gårsdriften lægger da ikke beslag på
stort af din tid.

Rosmer.

Men alligevel; det er rent umuligt. Jeg føler
mig så aldeles uskikket –; jeg duer ikke –

Gylling.

Det kan du aldrig vide, før du har probert det.
Vi skulde desuden hjælpe dig så godt
vi kunde. Og så har du desuden straks fra
først af en umådelig fordel i den uindskræn-
kelde agtelse, du nyder i hele amtet.
Ingen anden mand kan hamle op med dig
i så henseende. Navnet Rosmer, – gud bevar’
os vel, – familjen Rosmer, den har da gennem

umindelige tider gældt som et symbol på alt
det, som gammelt og godt og ret og rigtigt er.
Derved, ser du, vilde netop du kunne trede op
med tidobbelt vægt. – Ja, hvad siger De, fru
Rosmer?

Fru Rosmer
(ler.)

Kære rektor, for mig er dette her så usige-
lig latterligt at høre på.

Gylling.

Hvad for noget! Latterligt?

Fru Rosmer.

Ja for nu skal jeg sige Dem rent ud –

Rosmer.

Nej, lad mig sige det selv –

(Madam Helset kommer i døren til højre.)

Madam Helset.

Der er en mand ude i køkkengangen. Han si’er
han vil hilse på pastor Rosmer.

Rosmer.

Så? Ja bed ham værs’god komme ind.

Madam Helset.

Her ind i stuen?

Rosmer.

Ja vel.

Madam Helset.

Men han ser nok ikke slig ud at en kan slip-
pe ’en i stuen.

Fru Rosmer.

Hvorledes ser han da ud, Madam Helset?

Madam Helset.

Å, det er ikke videre, det, frue.

Rosmer.

Sa’ han ikke, hvad han heder?

Madam Helset.

Jo han sa’ han heder Uldrik.

Rosmer.

Ulrik?

Madam Helset.

Ja, og så nævnte han et navn til. Jeg synes det
hørtes som Rosen – holm, eller noget sligt.

Rosmer.

Ulrik Rosen–? Det skulde da vel aldrig være
Ulrik Rosenhjem?

Madam Helset.

Jo, så var det han sa’.

Fru Rosmer.

Den ulykkelige Ulrik Rosenhjelm.

Gylling.

Den forlorne Rosenhjelm. Så han er på disse
kanter.

Rosmer.

Bed ham komme ind, madam Helset.

Madam Helset.

Ja-ja.

(går.)

Gylling.

Vil du virkelig ha’ det subjekt ind i din stue?

Rosmer.

Jeg har kendt lidt til ham i hans velmagts dage.

Fru Rosmer.

Har ikke de også kendt ham, rektor?

Gylling.

Aldrig sådan personlig. Hm –.

(Madam Helset åbner døren til højre for Ulrik Rosenhjelm, går igen og lukker efter ham. Han har uredt hår og skæg, og er klædt som en al-mindelig landstryger. Ingen overfrakke; dårligt skotøj; skjorte ses ikke. Gamle sor te hansker påtrukne; en bulehat sammenklappet under ar-men og en stok i hånden.)

Rosenhjelm.
(først usikker, går så raskt hen til rektoren
og rækker hånden frem.)

God dag, Rosmer!

Gylling.

Undskyld;

(peger.)

der –

Rosenhjelm
(vender sig.)

Rigtig, ja; der har vi ham. Goddag, Rosmer.
Jeg vilde ikke passere gården forbi uden at aflæg-
ge en visit.

Rosmer.

Rejsende er altid velkomne her.

Rosenhjelm.

Jeg havde ikke noget kort hos mig; men jeg
håber, at den ældre dame, som jeg traf udenfor
har anmeldt mig? Nå; så er det jo godt.

(bukker)

Ah, fru provstinden, naturligvis. Og der? En em-
bedsbroder kan jeg se.

Rosmer.

Byens rektor. Rektor Gylling.

Rosenhjelm.

Gylling? Gylling? Bi lidt; har ikke De studeret
filologi?

Gylling.

Jo, selvfølgelig.

Rosenhjelm.

Nå, men for fan’, så har jeg jo kendt dig –

Gylling.

Undskyld –

Rosenhjelm.

Var ikke du –

Gylling.

Undskyld –

Rosenhjelm.

– en af dem, som fik mig exkluderet af studen-
tersamfundet?

Gylling.

Ganske visst; men jeg protesterer imod ethvert nær-
mere bekendtskab.

Rosenhjelm.

Nå, nå; nach Belieben, herr rektor. Det kan kom-
me mig ud på et. Jeg blir den jeg er for det.

Fru Rosmer.

De agter Dem vel indover til byen, her Rosenhjelm?

Rosenhjelm.

Ja, fru provstinde, jeg gør så. Jeg synes det er
næsten en skam for mig at jeg endnu ikke kender
denne del af landet. Hvorledes er stemningen
her i byen? Jeg tænker nemlig på at få en af-
tenunderholdning istand.

Fru Rosmer.

Hvad skulde den bestå i?

Rosenhjelm.

Hvad som bedst falder i smagen. Kunde ikke
rektoren gi’ mig et godt råd? Jeg vil tillade mig
at komme indom og gøre Dem en visit.

Gylling.

Tak; men De gør visst bedst i at henvende Dem di-
rekte til Peder Mortensgård.

Rosenhjelm.

Mortensgård? Kender ikke nogen Mortensgård.
Hvad er det for en idiot?

Gylling.

Hvorfor kalder de manden en idiot, når De ik-
ke kender ham.

Rosenhjelm.

Hører jeg ikke straks på navnet at det er en ple-
bejer?

Gylling.

Så? Det svar havde jeg ikke ventet.

Rosenhjelm.

Tror De kanske at Ulrik Rosenhjelm gør sig
til bon kammerat med kreti og pleti?

Gylling.

Så vidt jeg ved, har De dog før næret en sær-
lig interesse for samfundets lavere lag.

Rosenhjelm.

Ja, det har jeg; og det har jeg fåt svie for.
Forfølgelser fra de styrendes side; latter og hån
og spot, hos de tusender af ligegyldige, som ingen
ting vil forstå, – og så utak fra forkuede, som
jeg vilde hjælpe. Ja, se på mig. Her ser I Ul-
rik Rosenhjelm, som hørte til det gode selskab,
til det bedste selskab, – og som var den første i det
gode selskab. Mig stødte de ud fordi jeg havde
evner og mod til at sige og skrive, hvad de fi-
ne helst vilde ha’ dækket over. Nu er jeg aldrig
i godt selskab mere, – undtagen når jeg er alene
med mig selv.

Gylling.

Det er vel ikke blot og bart evnerne eller modstan-
den som bestemmer ens skæbne. Det er vel også
livsførelsen –

Rosenhjelm.

Jeg forstår. Vi har en statsmoral, og den har jeg
ikke levet i samklang med. For resten er jeg ked
af det også. Jeg vil iføre mig et nyt menneske, som der
står skrevet et steds. Findes der en afholdsforening
i byen? En total-afholdsforening? Det gør der natur-
ligvis.

Gylling.

Ja; jeg er selv formand.

Rosenhjelm.

Kunde jeg ikke se det på Dem! Nå, det er ikke
umuligt at jeg kommer hjem til Dem og skriver mig
ind.

Gylling.

Ja jeg må sige Dem at vi ikke sådan uden vide-
re optar alle og enhver.

Rosenhjelm.

A la bonheur! Ulrik Rosenhjelm har aldrig
rendt den slags foreninger på dørene. Men jeg
tør ikke forlænge min visit. Jeg må se at kom-
me mig indover til byen og få logis. Der findes
dog vel et ordentligt hotel, vil jeg håbe.

Fru Rosmer.

Vil De ikke drikke lidt varmt før De går?

Rosenhjelm.

Hvad slags varmt?

Fru Rosmer.

En kop té eller –

Rosenhjelm.

Nej nej tak. Jeg lægger ikke gerne beslag på den
private gæstfrihed. Far vel. Å det er sandt,
Rosmer; vil du gøre mig en tjeneste for gam-
melt venskabs skyld.

Rosmer.

Ja gerne. Hvad er det?

Rosenhjelm.

Ser du, jeg rejser til fods. Mit tøj kommer først
bagefter. Vil du låne mig en skjorte for
et par dages tid?

Rosmer.

Meget gerne. Er der ikke noget andet?

Rosenhjelm.

Kunde du undvære en overfrakke?

Rosmer.

Å ja, det kan jeg visst.

Rosenhjelm.

Og så kanske et par vinterstøvler – jeg har
bare forårskotøj med.

Rosmer.

Det skal der nok bli’ råd for. Så snart jeg får
vide adressen, skal jeg sende sagerne ind.

Rosenhjelm.

På ingen måde. Slig ulejlighed. Jeg tar de små-
ting med.

Rosmer.

Godt, godt; så følg med her ud.

Fru Rosmer.

Lad heller mig. Jeg og madam Helset skal nok
besørge det.

(går ud til højre.)

Rosmer.

Er der ikke noget andet, jeg kan tjene med?

Rosenhjelm.

Nej tak. Jo død og plage, det er sandt, – har du til-
fældigvis ti kroner på dig?

Rosmer.

Det tænker jeg nok.

(åbner portemonæen)

Her
har jeg femten.

Rosenhjelm.

Ja ja tak; det kan være det samme. Tak så
længe. Husk på at jeg fik femten. Farvel, mi-
ne herrer.

(han går mod højre, hvor Rosmer tar afsked og lukker døren efter ham.)

Gylling.

Hvad synes du! Så vidt er det kommet med den
glimrende Ulrik Rosenhjelm!

Rosmer.

Desværre; det har jeg længe vidst.

Gylling.

Ja, det var jo noksom bekendt. Men at se det
for sine øjne! Så megen begavelse gjort ubruge-
lig af moralsk smuds –

Rosmer.

Skulde han ikke stå til at redde endnu?
Skulde det ikke være muligt at få løftet ham
op?

Gylling.

Å kære, hvorledes skulde vel det gå til?

Rosmer.

Jeg mener, ved at ta’ sig skånsomt – kærligt af
ham, vise ham tillid, bygge på hans gode for-
sætter – et slags selverkendelse –

Gylling.

Bygger du da også på de forsætter?

Rosmer.

Jeg vilde så gerne.

Gylling.

I så fald kunde han kanske bli’ en nyttig mand
for os. Den glimrende stil, han engang førte –; hans
flængende ubarmhjertige pen –; og han lod just
ikke til at ha’ noget godt øje til radikalerne –

Rosmer.

Mener du at han kunde sættes i spidsen for
det nye blad?

Gylling.

I spidsen! Gud bevar’ os, hvor kan du tænke
det? Nej, han måtte naturligvis tvert imod
holdes i baggrunden så længe til han havde
rehabiliteret sig. Han måtte beflitte sig på
et ordentligt levnet, – i al fald være forsigtig og
ikke offentlig gi’ anledning til forargelse. Og
hvis han kunde overvinde sig så vidt, og hvis
han kunde i nogen tid bringes til at yde den
gode sag sine bona officia –; under iagttagelse
af den aller strængeste anonymitet naturlig-
vis –.

(Fru Rosmer er imidlertid kommet ind i-gen.)

Rosmer.

Gik han?

Fru Rosmer.

Ja.

Gylling.

Ja nu får nok jeg også tænke på at komme af-
sted. Det begynder alt at bli’ mørkt.

Fru Rosmer.

Vil De ikke drikke té med os?

Gylling.

Nej, nej tak; det er umuligt. – Ja kære ven, jeg
vil ikke trænge nærmere ind på dig idag. Nu
skal du overlægge med dig selv –

Rosmer.

Er du hjemme imorgen formiddag –?

Gylling.

Imorgen? Det kan jeg desværre ikke så nøje
sige – for –

Rosmer.

Godt, godt, jeg forhører mig i alle fald. Jeg
vil tale med dig, jeg vil tale længe med dig, kæ-
re Gylling –

Gylling.

Du mener, om det med «Amtstidenden?

Rosmer.

Både om det og om andre ting.

Gylling.
(ryster hans hånd.)

Velkommen skal du være, min kære ven. Og jeg
tænker nok vi to snart skal bli’ enige om, hvad der
er en brav og velsindet borgers pligt i disse træng-
selens tider. Farvel frue! Farvel, kære venner.

(Rosmer og frue følger han ud i forstuen. Der tales højt men uforståeligt mens han trækker yder-frakken på. Tilsidst «Farvel, farvel, farvel» ... i det rektoren går. Rosmer og hans hustru kom-mer ind i stuen igen.)

Fru Rosmer.

Hvad var det, ha sa’e da jeg kom ind. Jeg for-
stod ham, som han vilde prøve Rosenhjelm i det
nye blad.

Rosmer.

Han kasted det flygtigt ud som en mulighed.
Men det går vist ikke.

Fru Rosmer.

Nej det vil jeg håbe. Jeg har i alle fald gjort
mit for at det ikke skal gå.

Rosmer.

Du, kære? Hvad har du da gjort.

Fru Rosmer

Nu skal du ikke ta’ det fortrydeligt at jeg hand-
led lidt på egen hånd. Hvad? Vi to gode venner?

Rosmer.

J o visst; du må gøre alt, hvad du vil. Men
hvad er det så?

Fru Rosmer.

Jeg gav Rosenhjelm et kort med til Mortensgård

Rosmer.

Gjorde du? Til Mortensgård!

Fru Rosmer.

Ja jeg rabbled ned et par ord i al hast –

Rosmer.

Men du hørte jo han kaldte Mortensgård en idi-
ot og en plebejer.

Fru Rosmer.

Det er jo ikke noget at agte på. Når en mand
er dalet således nedover som Rosenhjelm, så
agerer han fornem. Han takked også og loved
at gi’ kortet af.

Rosmer.

Så det gjorde han? Men imorgen kommer kan-
ske Gylling og tar ham.

Fru Rosmer.

Hvis han først har kompromitteret sig med Mor-
tensgårds avis så kan ikke «Amtstidenden» bruge
ham.

Rosmer.

Og så kommer det ud at det er os som har anbe-
falet ham.

Fru Rosmer.

Hvad kan det skade. Er du ikke fast bestemt
på at imorgen skal slaget stå?

Rosmer.

Jo, det er afgjort. I morgen skal og må det ske.
Men herre gud, hvor tungt det alligevel er at skulle
bedrøve sine trofaste venner, – volde dem en
virkelig hjertesorg.

Fru Rosmer.

Er det bare det alene, Rosmer? Er det ikke no-
get, som er blet tilbage i dig uden at du selv
ved af det?

Rosmer.

Kære, hvad skulde det være? Uvisshed eller
tvil mener du?

Fru Rosmer.

Ikke just det.

Rosmer.

Nej, det kan du forlade dig på. Jeg kender mig
så fri, så sikker.

(sætter sig hos hende.)

Du har
trofast hjulpet mig. Det gamle menneske i mig
er dødt. Jeg ser på det, som man ser på et lig.

Fru Rosmer.

Ja. Men just da kommer disse hvide heste.

Rosmer.

Hvide heste? Hvilke hvide heste?

(Madam Helset kommer ind med téma-skinen og sætter den på bordet.)

Fru Rosmer.

Hvorledes var det, De fortalte mig en gang,
madam Helset. De sa’ at fra umindelige ti-
der hændte der noget underligt her på gården
hver gang en af slægten var død.

Madam Helset.

Ja det er så sandt som jeg står her. Da kom-
mer den hvide hesten.

Rosmer.

Å det gamle familjesagn.

Fru Rosmer.

Ind kommer den når det lider ud over nat-
ten. Ind på gårdspladsen. Gennem lukket port.
Skriger højt. Slår op med bagbenene galop-
perer en gang rudt og så ud igen og væk i fy-
gende fart.

Madam Helset.

Ja, slig går det til. Det har både min mor og
min bedstemor set.

Fru Rosmer.

Og De selv også?

Madam Helset.

Å jeg ved ikke så rigtig om jeg selv har set
noget. Jeg tror ikke på slige ting ellers. Men
dette her med den hvide hesten, – ja, det tror
jeg på. Og det blir jeg ved at tro på til min
dødsdag. Ja nu skal jeg straks –

(går ud til højre.)

Rosmer..
(efter en kort taushed.)

Mener du, at dette kan anvendes på mig?

Fru Rosmer.

Alle de frigjorte mennesker, jeg har kendt, –
alle de, som tror sig frigjorte, – alle sammen
har de et eller andet steds havt en slig
hvid hest, som de aldrig slipper troen på.

Rosmer.

Og den fulde frigørelse, mener du, det er at –

Fru Rosmer.

Det er at bli kvit sine hvide heste. Vi vil ha’ lys, Rosmer.

Madam Helset. (i døren til højre.)

Her er lampen, frue.

Anden akt.

(Dagligstuen hos Johannes Rosmer. Det er formiddag.

(Rosmer går om i stuen og trækker sin over-frakke. Fru Rosmer børster hans hat, som hun derefter rækker.)

Rosmer.

Nej, at jeg har kunnet være så fejg, så sky, så
ræd for at sige dem alting rent ud.

Fru Rosmer.

Ja ikke sandt, du?

Rosmer.

Jeg begriber det ikke selv.

Fru Rosmer.

Men nu er det jo over. Se så. Gå nu lige ind
til rektoren.

Rosmer.

Jeg går lige ind –

Fru Rosmer.

Og kom så hjem igen så snart du kan. Jeg er
spændt på at høre, hvad han vil sige.

Rosmer.

Bliv bare ikke utålmodig. Farvel så længe. Far-
vel!

Fru Rosmer.

Farvel, kære Rosmer!

(Han åbner døren til forstuen. Fru Rosmer følger ham ud. I det samme kommer rektor Gylling i ydertøj ind i forstuen.)

Rosmer.

Hvad for noget! Kommer du her?

Gylling.

Ja jeg gjør.

Rosmer.

Og nu stod jeg netop på vejen ind til dig.

Gylling.

Jeg vilde ikke vente; og jeg var jo ikke så viss på
at du kom –

Rosmer.

Nå tag af dig.

Gylling.

Hvis du tillader.

(Han trækker yderfrakken af og lægger den på
en stol. Rosmer gør det samme.)

Rosmer.

Er der noget i vejen med dig? Du ser så alvor-
lig ud.

Gylling.

Jeg vilde gerne tale med dig under fire øjne. Kun-
de vi kanske gå ind på kontoret?

Fru Rosmer.

Der er ikke i orden endnu. Bliv De her. Jeg har for-
retninger ude.

(går ud til højre.)

Rosmer.

Hvad er det så? Har Ulrik Sejerhjelm været

hos dig?

Gylling.

Nej; og han kommer visst ikke heller. Men
der går allerede ry af ham. Det var en vakker må-
de han introducerte sig på.

Rosmer.

Nå?

Gylling.

Han tog ind i et sjofelt hus, slog sig ned i en
sjofel kippe – i det sjofleste selskab naturligvis
– drak og trakterte så længe han havde noget; si-
den skældte han hele kompaniet ud for pak og
pøbel – det havde han nu for resten ret i; –; så
fik han prygl og blev kastet på døren.

Rosmer.

Så er han vel uforbederlig.

Gylling.

Yderfrakken havde han også sat i pant; men
jeg hører, den skal være ble’t indløst for ham.
Og kan du gætte af hvem?

Rosmer.

Af hvem da?

Gylling.

Af herr Mortensgård. Sejerhjelms første vi-
sit galdt idioten og plebejeren.

Rosmer.

Det spåde Rebekka allerede igår.

Gylling.

Se, se. Og nu er vi inde på en ting, som jeg
for vort gamle trofaste venskabs skyld føler
mig forpligtet til at varsle dig om.

Rosmer.

Men kære, hvad er det da?

Gylling.

Det er det, at der her i huset handles selvrådigt
og bag din ryg.

Rosmer.

Hvem gør det?

Gylling.

Det gør din kone. Jeg kan jo så godt forstå det.
Lige fra Beates sidste sørgelige leveår har hun
jo været vant til at føre styret her; men alligevel –

Rosmer.

Kære, du tar aldeles fejl. Rebekka skjuler ingen
ting for mig. Hun fortæller mig alt.

Gylling.

Har hun også fortalt dig at hun igår gav Sejer-
hjelm et anbefalingskort med til redaktør Mortens-
gård?

Rosmer.

Ja naturligvis.

Gylling.

Har hun –! Og hvad siger du til det.

Rosmer.

Jeg billiger fuldkommen hvad Rebekka har
gjort.

Gylling.

Er du gal! Du billiger at hun indlader sig med
vor farligste og gemeneste modstander her på
stedet.

Rosmer.

Jeg vil sige dig det oprigtigt. Mortensgårds færd
virker ved mange anledninger frastødende på
dig. Men jeg kan ikke længere gå med dig og vo-
re venner i de offentlige spørsmål. I de sager
og i mangfoldige andre må jeg helt skille mig
ud fra jer.

Gylling.
(tumler tilbage.)

Hvad er det du siger! Du, du vil skille dig
fra dine venner! Gå over i fiendens lejr! Det er
dog umuligt!

Rosmer.

Jeg tænker ikke på at ta’ nogen del i dagens
strid. Jeg har en skræk for at gribe ind i alt
dette virvar, som jeg ikke forstår mig på.

Gylling.

Men hvad er det så du vil.

Rosmer.

Jeg vil prøve på at forædle frigørelsesarbejdet.
Tror du ikke jeg ser al den uhumskhed, som ud-
viklingen fører med sig og afføder undervejs.
Dette er det jeg vil træde op imod, advare imod,
afdæmme, bundslå, så strømmen kan flyde ren
og klar –

Gylling.

Å, Rosmer, hvor du er troskyldig! Du ved ik-
hvad elementer du får at gøre med. Men hvad
tid kom du ind på disse forvildelsens veje?

Rosmer.

Jeg kalder dem erkendelsens.

Gylling.

Kald dem hvad du vil. Men hvad tid, spør’ jeg?

Rosmer.

Det ligger langt tilbage. Jeg tror grunden blev lagt
da jeg gik os syslede med mine embedsstudier.

Gylling.

Og dog gik du den prestelige bane?

Rosmer.

Der har altid været stor respekt for det fastslåede
i vor slægt.

Gylling.

Den egenskap lader til at være uddøende i
slægten.

Rosmer.

Sligt tænker jeg dør altid ud – senere eller tidligere –
og så slår det over i sin modsætning.

Gylling.

Men at dette skulde ske gennem dig! Og at du
med det sindelag kunde stå som kirkens prest –

Rosmer.

Da jeg havde fåt fuld klarhed trak jeg mig jo til-
bage.

Gylling.

Fuld klarhed. Over hvad?

Rosmer.

Jeg kan ikke længere være med på dette mysteri-
øse. Jeg må forkaste hele den gamle lære.

Gylling.

Frafalden altså! Fritænker! Frafalden fra
dine fædres tro!

Rosmer.

Jeg har grund til at antage at mine fædres tro
ikke stak synderlig dybt.

Gylling.

Du er altså en frafalden. Hva har du nu
til at fylde livet ud?

Rosmer.

Jeg vil fortsætte, utrættelig, med at forske og
tænke. Jeg vil søge, så vidt muligt, at komme
til bunds i tingene. Og så vil jeg leve. Være lyk-
kelig.

Gylling.

Ved du vel at dette åbner en afgrund af tan-
ker for mig.

Rosmer.

Jeg forstår dig ikke.

Gylling.

Nu vil jeg til bunds i det alt sammen. Vil
du være åben? Vil du svare ærligt på, hvad
jeg spør’ dig?

Rosmer.

Kære, tal, spør’ alt hvad du vil. Jeg har ingen
ting at skjule.

Gylling.

Hvad var den dybeste grund til at Beate
endte sit liv?

Rosmer.

Jeg forstår dig ikke. Kan du være i uvisshed
om det. Og kan der overhovedet spørges om
grundene til hvad en ulykkelig, syg, utilreg-
nelig foretar sig.

Gylling.

Er du viss på at Beate var så aldeles u-
tilregnelig? Lægerne mente i alt fald at det
ikke var så aldeles afgjort.

Rosmer.

Hvis lægerne nogensinde havde set hende så-
ledes, som jeg så mangen gang så hende, da
vilde de ikke ha’ tvilet.

Gylling.

Jeg tvilte heller ikke dengang.

Rosmer.

Det var desværre umuligt at tvile. Jeg har jo
fortalt dig om hendes ulykkelige, vilde liden-
skabelighed, som hun forlangte jeg skulde gen-
gælde. Å den skræk hun indgød mig. Og så disse
pludselige omslag hos hende; dette stumme
fortærende had –

Gylling.

Had? Til hvem?

Rosmer.

Til os, som var om hende. Til mig først og fremst –

Gylling.

Og jeg vil sige dig at den stakkers ulykkelige Beate
døde for sin kærlighed til dig.

Rosmer.

Hvad vil du sige med det?

Gylling.

I det sidste år, – når hun ikke syntes hun kun-
de bære sit liv længer, så tyed hun til mig og kla-
ged sin angst – først fordi hun påstod at du var
på frafaldets vej –

Rosmer.

Det tror jeg dog ikke jeg var den gang. I alt fald
indvied jeg hende aldrig i mine tvil eller i mine
indre kampe.

Gylling.

Desto mere viser det sig nu, hvor vidunderlig
sandt en sindsforvildet kan ane.

Rosmer.

Men hvorfor skjulte du da dette for mig.

Gylling.

Jeg vilde da ikke pine og oprive dig end mere
ved at røbe disse anklager, som jeg dengang
selv trode på.

Rosmer.

Men nu –?

Gylling.

Ja nu har jeg fåt øjnene op for det utrolige –
for din store brøde –

Rosmer.

Brøde!

Gylling.

Ja, for det brødefulde liv som har været ført
og som føres her i dit hus.

Rosmer.

Ikke et ord forstår jeg af dette.

Gylling.

Somme tider kom Beate til mig, græd og jam-
red. «Rosmer elsker mig ikke mere, sa’ hun.
Han elsker Rebekka; og hun elsker ham».

Rosmer.

Det har hun sagt!

Gylling.

Det har hun sagt. Derfor måtte jeg jo tro at hun
var sindssyg.

Rosmer.

Ja vel måtte du tro det.

Gylling.

Sidste gang hun var inde hos mig, sa’ hun: Nu
må ingen stå i vejen for Johannes og hans lykke.
Nu må snart den vide hesten kom ind på går-
den. Jeg forstod hende ikke.

Rosmer.

Aldrig er det faldt mig ind at hendes syge tan-
ker kunde forvilde sig på de veje. Min stak-
kers ulykkelige Beate!

Gylling.

Hykler!

Rosmer
(farer sammen.)

Hvad siger du!

Gylling.

Kan jeg nu, efter alle afsløringer, tvile på at her
har været ført et brødefuldt liv – allerede den gang.

Rosmer.

Var det så sandt nogen anden end dig, som voved –

Gylling.

Var det nogen anden en dig, så havde det ikke sådan
skåret mit hjerte isønder. Men du, Johannes Rosmer –
at skulle med et eneste ryk rive dig ud af sindet.

Rosmer.

Sig mig nu; disse anklager fra Beate trode du
jo ikke et ord af dengang.

Gylling.

Hvor kunde jeg tro sligt om en mand som du – en
hædersmand, for det har du dog engang været.

Rosmer: Men nu –?

Gylling.

Har du ikke nu bekendt at du allerede længe
i løndom har været en frafalden fra din fæ-
dres tro?

Rosmer.

Jeg har længe været en tvilende og kæmpende
mand. Nu er jeg klar over mig selv; det er sandt.
Men hvad så videre?

Gylling.

Resten kan du visst sige dig selv.

Rosmer.

Nej, siger jeg; nej; jeg kan ikke. Du pligter at komme
helt og uforbeholdent frem med hvad du mener.

Gylling.

Jeg mener at der er vel ikke noget svælgende dyb,
nogen uoverstigelig afgrund mellem den fri tan-
ke og –

Rosmer.

Og hvad –?

Gylling.

– og den fri kærlighed.

Rosmer.

Og det vover du at sige til mig! Det skammer
du dig ikke ved at tænke og tro!

Gylling.

Jeg ved ikke hvad der skulde hindre en mand
fra den stund han har sagt sig løs fra mor-
albudene.

Rosmer.

Har jeg gjort det!

Gylling.

Jeg holder for at tro og moral ikke kan skilles ad.
Og jeg kender ingen anden moral end vor kristne.

Rosmer.

Og jeg kender ingen kristen moral; jeg kender
ingen anden moral, end den, som jeg har i blodet.

Gylling.

Den private, menneskelige moral er nok et skrø-
beligt værn.

Rosmer.

Å denne grænseløse fanatisme, som er kommet
op i dig.

Gylling.

Ja du kan kalde mig fanatisk i dette stykke. Til
min sidste stund skal jeg hade og forfølge dis-
se uheldsvangre strømninger i tiden. De har
bragt ufred og opløsning ind i mit hjem – og i
hundrede andre også. De har forbittret mig min
livsgerning –

Rosmer.

De politiske stridigheder, ja. Men dem blander
jeg mig ikke op i.

Gylling.

Det ene kan ikke skilles fra det andet. Og at fra-
faldet skulde gribe også dig. Skille os så uigenkal-
delig fra hinanden. Men jeg ser det, jeg ser det; –
dette med dig – det er en listig og hensynsløs kvin-
des værk.

Rosmer.

Ikke et ord mere om hende.

Gylling.

Er det ikke hende, som fra først af fik dig ind
på de stier, hvor du nu går.

Rosmer.

Jo; det være sagt til hendes pris. Og siden har
vi trofast arbejdet sammen som to venner.

Gylling.

Du er som et barn i hendes hånd; og du ser
det ikke.

Rosmer.

Jeg er lykkelig og fri; jeg kan leve mit eget liv.

Gylling.
(trækker frakken på.)

Ja se, hvorledes det liv vil smage dig, når du
er skilt fra alle dem, som hidtil har ståt dig nær.

Rosmer.

De er vel ikke alle så fanatiske som du.

Gylling.

Du vil snart komme til at prøve det.

(han hilser kort og går ud gennem forstuen.)

(Frøken Dankert kommer lidt efter ind fra højre.)

Frøken Dankert.

Jeg så han gik.

Rosmer.

Han kommer aldrig mere igen.

Frøken Dankert.

D e har sagt ham alt.

Rosmer.

Ja.

Frøken Dankert.

Og så?

Rosmer.

Fuldt brud. Ulægeligt –

Frøken Dankert.

Ikke ulægeligt, Rosmer. Bi bare. De skal få se.

Rosmer.

Det gamle forhold kan aldrig oprettes.

Frøken Dankert.

Nå tro De mig. Det er også det bedste for Dem.

Rosmer.

Ja jeg ved nok De mener det. Men sligt gammelt
tilvant sidder så fast hos mig.

Frøken Dankert.

Altfor fast. De var aldrig blet en fri mand, hav-
denne kreds fåt bli’ ved at øve sin indflydelse på
Dem.

Rosmer.

Jeg pligter at sige Dem det. Efter at jeg åbenlyst
er trådt ud, vil man ikke længere se vort forhold
således, som det er.

Frøken Dankert.

Ikke se vort forhold –!

Rosmer.

Af frafaldne mennesker kan der ikke ventes
nogen ren livsvandel, sa’ han.

Frøken Dankert.

Å, disse rasende!

Rosmer.

Hvad er der at gøre?

Frøken Dankert.

Ønsker De jeg skal flytte herfra?

Rosmer.

Om jeg ønsker det!

Frøken Dankert.

Ja for min skyld er det ikke nødvendigt.

Rosmer.

Nej ikke sandt, Rebekka. De er så stolt og fri
i sindet. De har nok i Deres egen bevidsthed.

Frøken Dankert.

Ja det har jeg. Hvorfor skal vi vige for nogle
menneskers lave og gemene tænkesæt. Gøre os selv
ulykkelige. For det vilde vi bli’ –

Rosmer.

Ja ja

Frøken Dankert.

Nej vi holder sammen i godt venskab og hjælper
og støtter hinanden så godt vi kan. Men se der –!

Rosmer
(med et udråb.)

(Rektor Gylling har åbnet døren i baggrun-den.)

Gylling.

Ja jeg ved jo ikke om jeg tør komme en gang
til.

Rosmer.

Kom kun.

(Rektoren kommer ind og beholder overtøjet på.)

Gylling.

Hvad sket er kan jo ikke ændres; men hør nu
Rosmer –

Rosmer.

Jeg hører, jeg hører –

Gylling.

Er det nogen nødvendighed for at dette dit
sørgelige frafald udråbes for hele landet.

Rosmer.

Jeg vil og jeg må ud af den falske stilling, jeg så
længe har ståt i. Min bog ligger færdig.

Gylling.

Og betænker du ikke hvad følger det vil ha’ for
dig. Hele den konservative presse vil kaste sig over
dig og bogen –

Frøken Dankert.

Men hvor kan De nu vide det, herr rektor? De
kender jo ikke bogen?

Gylling.

Hm, De vil vel sigte os for fanatisme og forføl-
gelse af anderledes tænkende. Men det kan ikke
undgåes i en opagiteret tid som vor. Det blir en
ligefrem pligt for enhver god borger, som har
evne til det, at luge alt det farlige ugræs op, når
og hvor det viser sig.

Rosmer.

Ja ja, jeg ved altså, hvad jeg må være forberedt
på.

Gylling.

Nej du ved det ikke. Det vil komme ganske
anderledes overhændigt end du tænker dig det.
Derfor ber jeg dig, Rosmer – hold inde, gør det –
du, den stille tilbagetrukne forsker; – dette er
ikke noget for dig.

Rosmer.

Men kan du da ville at jeg skulde vise mig så fejg?

Gylling.

Det er din pligt mod dine omgivelser. Husk på
den fremskudte stilling, som din slægt i så lang
tid har indtaget. Den agtelse du selv nyder.
Mange ubefæstede vil du gøre vaklende, tvil-
rådige, ulykkelige.

Rosmer.

Tror du det?

Gylling.

Du tviler da vel ikke selv på det?

Rosmer.

Men jeg kan da ikke bli stående udenfor evig
og altid. Ude omkring rører der sig et rigt spi-
rende liv på alle områder. Jeg må dog begyn-
de at leve engang, jeg også. Jeg vil om må
bli lykkelig her i verden.

Gylling.

Jeg skønner godt, hvor denne jagt efter lyk-
ken skriver sig fra. Gør ikke De også det, frø-
ken.

Frøken Dankert.

Den ligger i tiden. Det er noget af det største ved
den unge tid at vi vover åbenlyst at proklame-
re lykken som livsmål.

Gylling.

Gør De det.

Frøken Dankert.

Ja det gør jeg rigtignok.

Gylling.

Er det sådanne grundsætninger som forkyndes i din
nye bog?

Rosmer.

Ja, hvis den rigtig forståes.

Gylling.

Du arme menneske, – du, med din skyldbetyngede
samvittighed, – du tror at kunne finde lykken
på de veje.

Frøken Dankert.

Skyldbetynget! Hvad er dette.

Rosmer.

Jeg føler mig fri og ren.

Gylling.

Det tror du kanske. Men du fejler. Du har forrådt
dig. Og så bragte den ulykkelige dig sit liv til
offer. – Du bygger din lykke på vand. Husk på
mølledammen.

(han går.)

Rosmer.

Men dette er jo ikke sandt, Rebekka.

Frøken Dankert.

Det ved jeg jo.

Rosmer.

Men alligevel – ja engang må dette jo siges. Elsked jeg
Dem virkelig allerede da?

Frøken Dankert.

Elsked! De, Rosmer!

Rosmer.

Vil De rejse nu?

Frøken Dankert
(rækker ham hånden.)

Nej min ven, just nu blir jeg hos Dem.

Rosmer.

Tak, Rebekka!

Tredje akt.

(Johannes Rosmers kontor. Dør i baggrunden; ligeså til venstre. Bogskabe og hylder ved væggene. Et vindu til højre og foran samme skrivebordet bedækket med bøger og papirer. – Gammeldagse møbler; et bord med tæppe midt i værelset.)

(Johannes Rosmer sidder i en højrygget stol ved skrivebrdet og læser i et hæfteskrift, hvis blade han efterhånden skærer op.)

(Det banker på døren til venstre.)

Rosmer
(uden at vende sig.)

Kom kun ind.

(Frøken West i morgenkjole kommer ind med en avis i hånden.)

Frøken West.

God morgen.

Rosmer
(læsende.)

God morgen, kære. Er det noget De vil?

Frøken West.

Her er «Amtstidenden» for idag.

Rosmer.
(vender sig.)

Står der noget?

Frøken West.

Ja der gør.

(rækker ham bladet.)

Rosmer.

Allerede.

(læser.)

Nu skal vi se.

Frøken West
(bag ham, lænet over stolryggen, læser også.)

De har villet være de første –

Rosmer.

– for at afsvække virkningen, ja. «– ikke noksom
udtale vor foragt –» Foragt? «– for overløbere, som
har krøbet i skjul, så længe stillingen var usikker
– Dette har ikke Gylling skrevet –

Frøken West.

Hvem ved.

Rosmer.

Nej, nej. «overløbere – – – men som går over med
fuld musik så snart sejren synes sikkret». At de
kan skrive sådant noget, som de ikke selv tror
på. «Når uklare viljeløse fantaster falder i hæn-
derne på intrigante beregnende personer –» jeg vil
ikke læse mere.

(rejser sig)

i al fald ikke nu.

Frøken West.

Vil De svare?

Rosmer.

Å hvad kan det nytte? Jeg er jo heller ikke lige-
frem nævnt.

Frøken West.

Det vil dog snart rygtes, hvem dette sigter til. Den
intrigante og beregnende person, det er naturligvis
mig.

Rosmer
(går nervøs om på gulvet.)

Denne forkættringens tid, – ja, det er rigtignok
en stor opgave at få gjort ende på den.

(Madam Helset åbner døren til venstre.)

Frøken West.

Hvad er det, madam Helset?

Madam Helset.

Det er denne Mortensgård som gerne vilde snak-
ke med herr Rosmer.

Rosmer.

Mortensgård? Hvad kan han vilde?

Frøken West.

De lar ham da vel komme ind.

Rosmer.
(til madam Helset.)

Ja lad ham komme.

(Madam Helset åbner døren for Mortensgård lukker efter ham og går.)

Mortensgård.

Det er længe siden jeg stod for Dem, herr pastor.

Rosmer.

Ja, der ligger år imellem. Jeg har tidt spurt
mig selv om jeg ikke dengang greb ind med alt-
for hårde hænder.

Mortensgård.

Siger De det, her pastor?

Rosmer.

Nå De har jo fundet en anden stilling, som De
sikkert føler Dem mere tilfreds i.

Mortensgård.

Å ja, på en måde.

Rosmer.

Er der noget særligt De vil mig?

Mortensgård.

Først er det nu det at jeg syntes jeg skulde takke
pastoren for det kort som kandidat Hekfeldt
havde med til mig.

Rosmer.

Det må De takke frøken West for.

Mortensgård.

Det forstår sig. Frøkenen også.

Frøken West.

Kan De bruge ham?

Mortensgård.

Desværre, jeg tror det er for sent.

Rosmer.

Tror De det?

Mortensgård.

Han er ikke med i tiden; står så underlig uden-
for det som rører sig. Ser på tingene med øjne
som kan ha’ været radikale nok for tyve år siden –

Rosmer.

Ja det var de. – Sig mig, har De læst «Amtsti-
denden» for idag?

Mortensgård.

Nej, ikke endnu.

Frøken West.

Sig nu ikke det, herr Mortensgård. Jeg er viss
på, De har læst den.

Mortensgård.

Nå ja, så løselig, – lidt hist og her.

Rosmer.

Så har De vel set redaktionsartiklen?

Mortensgård.

Ja, den synes jeg var noget underlig.

Rosmer.

Forstod De, hvem den var myntet på.

Mortensgård.

Jeg synes ikke selv jeg kunde tro det.

Rosmer

Nej nej.

Mortensgård.

Der er altså kommet noget ivejen mellem
Dem og de andre herrerne?

Rosmer.

Jeg er trådt ud af den kreds. Jeg vil se at ta’
en stilling for mig selv.

Mortensgård.

Så pastoren er trådt ud? Ja så. Det havde
jeg ikke ventet.

Frøken West.

Det er et længe forberedt skridt, herr Mortens-
gård.

Mortensgård.

Er det det. ... Må sige, havde ikke ventet det.
Svarer pastoren på det angreb?

Rosmer.

Det tror jeg neppe. Disse kævlerier mand og
mand imellem er mig så hjertelig imod.

Mortensgård.

Men hvis det skulde bli nødvendigt, – for der
kunde kanske komme mere –

Rosmer.

Tror De det?

Mortensgård.

De plejer bruge det så. Og hvis De skulde ha’
vanskeligt for at få noget ind i «Amtstidenden»
så står mit blad åbent. Det vilde være en
stor ære for os.

Rosmer.

Tak. Jeg kommer kanske til at gøre brug af
Deres tilbud. Ikke i dette anliggende. Men
der er andre emner, som jeg ønsker at røre
ved.

Mortensgård.

Hvad De vil, herr pastor. Jo mere, jo bedre.
Det vil være til uberegnelig gagn for fremskridtets
sag ud over landet om en mand, som De, en kir-
kens mand stiller Dem på vor side.

Rosmer.

Ja hør nu; først må jeg sige Dem at jeg ikke
længer er nogen kirkens mand.

Mortensgård.

Bevar’s, det ved jeg nok; men det gør jo ikke
fra eller til om De er trådt ud af embedet.

Rosmer.

Det mener jeg heller ikke. Men sagen er at jeg
deler ikke længer kirkens tro.

Mortensgård.

Deler De ikke –? De!

Rosmer.

Nej. Alt sligt er jeg kommet helt bort fra.

Mortensgård.

Det skulde De helst tie med, herr Rosmer.

Rosmer.

Det råder De mig til.

Frøken West.

De selv lægger jo ikke skjul på Deres meninger.

Mortensgård.

Det vilde lidet nytte. Den, der engang har væ-
ret så uforsigtig – så uheldig som jeg –.

Rosmer.

Sætter De da ikke sandheden over alt?

Mortensgård.

Jeg sætter mit mål over alt. Jeg er bleven ved at
være en folkets lærer; bare på en anden måde.
Det som bragte mig til fald var nød og mangel
på kundskaber. Nu vil jeg hjælpe så mange som
muligt frem til oplysning og større velvære. Og det
kan bare ske på frihedens vej.

Rosmer.

Ja, der er vi ganske enige.

Mortensgård.

På den vis gør jeg min forgåelse mod samfun-
det god igen. For mig selv kan jeg ikke håbe at
vinde noget. Jeg er jo borgerlig død, som De ved.

Innledning til Hvide heste

ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Utgiverne av Efterladte skrifter (ES) og Hundreårsutgaven (HU) oppfattet og presenterte det ufullførte skuespillet Hvide heste som et forarbeid til Rosmersholm (1886). Men i en innledning til dette stykket trekker Francis Bull også forbindelseslinjene bakover: «blandt de ‹Optegnelser› Ibsen gjorde før utarbeidelsen av ‹Vildanden›, finnes det setninger som peker fremover mot ‹Rosmersholm›» (HU 10, 314). Som eksempel siteres et notat:

Samvittigheden er ikke noget stabilt. Den varierer hos de forskellige individer og i de vekslende tider […] Det er mellem de aflægse og de vordende samvittigheder at partikampene føres (HU 10, 314; NBO Ms. 4° 1674, bl. [2]v).

Selv om dateringen av denne opptegnelsen er usikker (jf. Manuskriptbeskrivelse nedenfor), er det tematiske slektskapet mellom denne notisen og det senere Hvide heste verdt å merke seg. Dette viser at det ikke alltid er like enkelt å knytte Ibsens utkast og notiser entydig til én bestemt tekstprosess, én bestemt tittel eller ett bestemt verk.

Den engelske Ibsen-forskeren Inga-Stina Ewbank har vært inne på slike synspunkter. Hun peker på at alle Ibsens tekster preges av en spesiell form for gjentagelse, et eget språklig liv, der ordvalg, syntaks og rytme er styrt av dikterens trang til å fullføre bestemte tematiske og språklige mønstre. Slik oppstår det hun ser som en form for intertekstualitet, både den Ibsen selv skaper internt i det enkelte verk ( «internal intertextuality»), og i form av en underliggende forbindelse mellom enkeltverkene ( «the plays speaking to each other»). Skuespillene kommer dermed seg imellom til å utgjøre «one vast dialogue» (Ewbank 1997, 39, 44–45). Resultatet av en slik språklig praksis blir: «‹stamp of his [Ibsen’s] own personality› which he insists makes his texts his ‹spiritual property› – as being essential […] to his practice as a writer» (1997, 37). Ewbank antar dessuten at når Ibsen bevarte sine manuskripter så omhyggelig, viser det at han ønsket at ettertiden skulle se forarbeidenes betydning for de trykte tekstene, der hvert ord og hver setning etter møysommelig arbeid hadde nådd sin definitive form. Det har vi også dikterens egne ord for: «Og til sin hustru og sin søn sa han mer end én gang, idet han pegte på den store pakke med arbeidsmanuskripter som han omhyggelig bevarte: ‹Dette er meget viktige ting›, eller endog: ‹Dette er det vigtigste af det altsammen›» (ES 1, V–VI). Mye taler altså for å betrakte forholdet mellom Vildanden, Hvide heste og det senere Rosmersholm som et eksempel på en slik «ibsensk» intertekstualitet. Grensene mellom de ulike verkene er ikke absolutte, og de kan oppfattes som ulike variasjoner over en beslektet tematikk.

Avgrensningen i behandlingen av Hvide heste og det endelige Rosmersholm er vanskelig. Likevel er forskjellene mellom de ulike versjonene av de to verkene så store at HIS har valgt å betrakte dem som ulike verk. Ulikhetene gjelder forholdet mellom hovedpersonene, men skyldes også at den forhistorien som rulles opp i det senere Rosmersholm, er særegen for dette stykket. I det første dramatiske utkastet til Hvide heste (NBO Ms. 4° 1291b) er den mannlige hovedpersonen enkemann og far til to døtre, mens den kvinnelige hovedpersonen er barnas guvernante. Den senere versjonen (NBO Ms. 4° 1291c) åpner med at de to hovedpersonene er gift med hverandre. Her nevnes ikke barna fra det tidligere ekteskapet. I løpet av teksten endres relasjonen mellom hovedpersonene tilbake til at kvinnen er ansatt i huset, nå sannsynligvis som husbestyrerinne. Det fremkommer ikke i Hvide heste hvilket forhold hun eventuelt har hatt til den tidligere hustruens død.

Vi vet at Ibsen allerede i oktober 1884 hadde begynt å tenke på et nytt skuespill, jf. Tilblivelse. Hans arbeid med de to verkene kan ha tatt form av en glidende overgang, slik Bull og Ewbank antyder.

Politisk var Norge i årene 1884 og 1885 preget av dyp strid, knyttet til forholdet mellom Stortinget og den selvsupplerende embetsmannsregjeringen. Stortinget hadde i tre etterfølgende ting vedtatt en grunnlovsendring som ville gi statsrådene adgang til nasjonalforsamlingen, men kongen nektet å sanksjonere endringen. Venstreflertallet i Stortinget reiste riksrettssak mot statsrådene, og 27. februar 1884 falt dommen mot statsminister C.A. Selmer og deretter de andre regjeringsmedlemmene. Den radikale politikeren Johan Sverdrup ble i 1884 statsminister i den første regjering med utgangspunkt i stortingsflertallet. Motsetningene mellom liberale og konservative var uvanlig sterke og førte til at den offentlige debatten ble sterkt politisert. I løpet av 1884 resulterte dette i de første partidannelsene i norsk politikk, med stiftelsen av Venstre i januar 1884 og Høyre i august samme år (jf. innledningen til HIS 14k, samt innledningen til Rosmersholm, under Bakgrunn, med en mer utførlig beskrivelse av disse forholdene).

Det stortinget som var blitt valgt etter en turbulent valgkamp i 1882, behandlet i 1885 et forslag om å tildele Alexander Kielland diktergasje. Før saken kom til avstemning i Stortinget, hadde den også vært heftig debattert i pressen gjennom mer enn et halvt år. Bønder og representanter fra lavkirkelige miljøer gikk mot en tildeling til den radikale samfunnskritikeren Kielland, som i sine romaner hadde angrepet embetsstanden, lavkirkelige grupper og viktige samfunnsinstitusjoner som kirke og skole, mens forslaget om diktergasje ble støttet av de radikale med forankring i byene. Partiet Venstre, som samlet både bønder, tilhengere av lekmannsbevegelsen og de mer radikale velgere i byene, delte seg i saken. Ved stortingsbehandlingen falt forslaget.

Ibsen var ingen beundrer av Kielland, men under sitt besøk i Norge sommeren 1885 overvar han debatten om diktergasje og Stortingets avvisning av søknaden. Han harmet seg over utfallet, som han oppfattet som uttrykk for manglende tros- og tankefrihet. Da han snart etter besøkte Trondheim, holdt han en tale til byens arbeidere, hvor han blant annet sa:

Et flertal af de styrende indrømmer ikke den enkelte hverken Troesfrihed eller Ytringsfrihed udenfor en vilkaarlig fastsat Grænse. Her er altsaa endnu meget at gjøre, før vi kan siges at have naaet frem til virkelig Frihed. Men vort nuværende Demokrati vil neppe magte at løse de Opgaver (Ibsen 1885).

Ibsens besøk i hjemlandet må ha gitt ham sterke inntrykk av brytningene mellom gamle og nye ideer, og kan ha forsterket interessen for en konflikt han på forhånd hadde hatt øynene åpne for, slik det allerede fremgikk av notatet om «de aflægse og de vordende samvittigheder» (jf. ovenfor).

Både forarbeidene og Hvide heste handler om politisk strid mellom gammelt og nytt, mellom konservatisme og frisinn. Et av de tidlige prosautkastene til stykket kan være fra årsskiftet 1885/86 (jf. HU 10, 332–33 og Manuskriptbeskrivelse). Det bærer overskriften «Hvide heste» og gir en skissemessig karakteristikk av to hovedpersoner:

Han, den fine fornemme natur, som er slået om til et frisindet synspunk[t] og som alle hans tidligere venner og bekendte har trukket sig tilbage fra. […] Hun, hans to døttres opdragerinde, frigjort, varmblodig, noget hensynsløs men under en fin form (NBO Ms. 4° 1291a, bl. 1r).

I en påbegynt første akt, formet som dramatekst (NBO Ms. 4° 1291b), blir en tilsvarende motsetning antydet. Her danner referanser til samtidens sosiale og politiske omveltning bakgrunn for en dialog som handler om vansker med å frigjøre seg fra nedarvede fordommer og overtro.

I dette første dramautkastet er « han» (vekselvis kalt Boldt-Rømer og Rosenhjelm) relativt utførlig fremstilt. Han har en større landbrukseiendom, er tidligere prest og enkemann med to døtre. Første akt åpner som en samtale mellom ham og frøken Badeck/Radeck, som er guvernante for barna. De taler om hans avdøde hustrus selvmord og om at han er blitt fritenker og har frasagt seg sitt presteembete. Boldt-Rømer sier om seg selv at han tidligere hadde vært «uden synsvidde; uden nogensomhelst forståelse af det virkelighedens liv, som kæmper og arbejder rundt omkring os» , men hun svarer at det nok ikke er så lett å frigjøre seg fra fortiden som han tror: «alt det nedarvede […] har sat sine mærker i Dem». Da den konservative rektor Hekman ankommer, dreier samtalen inn på aktuell politikk. Rektoren fordømmer «massehøvdingernes statskup [og] alle disse uheldsvangre tendenser» (NBO Ms. 4° 1291b, s. 10, 13–14) – en mulig henspilling på venstrekreftenes betydning for riksrettssaken i 1884 (jf. ovenfor). I dette utkastet er konflikten konsentrert til spenningen mellom konservatisme og radikalisme, og det fremgår ikke klart om frøken Radeck har hatt noen innvirkning på Boldt-Rømers/Rosenhjelms utvikling.

Det seneste og mest utførlige manuskriptet består av to fullførte og en tredje uavsluttet akt (NBO Ms. 4° 1291c). Denne versjonen bærer tittelen «Hvide heste», og er den som gjengis i HIS 8. Her er både innholdet og navnene sterkt endret i forhold til tidligere. I de første to aktene er mannen og kvinnen gift med hverandre og bærer etternavnet Rosmer, men mot slutten av annen akt er forholdet igjen at kvinnen er frøken og kalles Rebekka Dankert. I den uavsluttede tredje akten har hun fått etternavnet West (jf. Tekstkritisk redegjørelse, under Bemerkninger om grunnteksten). Konflikten i dette stykket er mer sammensatt enn i det tidligere utkastet. Dels berøres Rosmers frafall fra troen og hans avgang som prest, dels den oppfatning han har av tidens sterke politiske motsetninger, der han nå deler syn med de radikale. I tillegg bringes spørsmålet om seksualmoral inn som del av konfliktstoffet.

Den konservative rektor Gylling, bror av Rosmers avdøde hustru, anklager Rosmer for religiøst og politisk frafall og mener at hans nye hustru er årsaken til begge deler. Han betrakter henne som husets onde ånd. Konflikten tilspisses når Gylling antyder at det tidligere må ha vært et utenomekteskapelig forhold mellom Rosmer og henne, fordi fri kjærlighet og radikale meninger etter Gyllings syn hører sammen. Det er først etter disse anklagene om Rosmers utroskap og et utenomekteskapelig samliv mellom ham og Rebekka at Ibsen endrer tilbake til at kvinnen er frøken og da sannsynligvis husbestyrerinne (ikke guvernante) i huset.

Bakgrunnen for den sammensatte konflikten, der både seksualmoral og politikk spiller en rolle, kan som sagt søkes i de politiske samtidshendelsene i Norge i første halvdel av 1880-tallet. I begge de dramatiske utkastene nevner rektor Gylling «massehøvdingerne». I det første utkastet bruker han betegnelsen i forbindelse med ordet «statskup», mens det i den seneste versjonen heter at «massehøvdingerne har vundet en midlertidig sejr». Her utvider han også sin kritikk av de radikale tendensene ved å sette likhetstegn mellom radikal politikk, religiøst fritenkeri og fri kjærlighet: «Jeg ved ikke hvad der skulde hindre en mand fra den stund han har sagt sig løs fra moralbudene» (NBO Ms. 4° 1291c, s. 28, 55).

Når konflikten mellom konservatisme og radikalisme også får et tydelig seksualmoralsk innslag, kan det skyldes impulser fra tidens seksualdebatt. Allerede Alexander Kielland hadde berørt dette problemområdet i sin skandalepregede bok Arbeidsfolk (1881), en roman som behandler emner med relevans for det senere Gengangere (jf. innledningen til dette stykket i HIS 7k). Debatten fikk sine krasseste uttrykk i Hans Jægers roman Fra Kristiania-Bohmen (1885), Christian Krohgs Albertine (1886) og Arne Garborgs Mannfolk (1886). I desember 1885 ble Jægers roman inndratt av Justisdepartementet, og året etter ble forfatteren «avsatt fra sin stilling, utestengt fra Universitetet og dømt til 60 dagers ‹arrest› av Høyesterett» (E. Beyer & H. Beyer 1978, 239). Jægers roman var et angrep på det borgerlige ekteskap og gikk inn for fri kjærlighet og aksept av prostitusjon. Også Krohgs roman Albertine, som handler om at en ærbar sypike blir drevet ut i prostitusjon på grunn av fattigdom, ble beslaglagt. Eivind Tjønneland har ment å se «en åpenbar sammenheng mellom Tematikken [sic] i Rosmersholm og bohmens levesett» (Tjønneland 1992, 76). En slik mulig sammenheng gjelder også tematikken i Hvide heste.

I den siste, mest omfattende dramaversjonen anklager den konservative rektoren frøken Dankert for brudd på almene morallover. Ibsens svigermor og Susanna Ibsens stemor, forfatterinnen Magdalene Thoresen, kan ha gitt trekk til et slikt portrett. Den unge Anna Magdalene Kragh fra Danmark ble i 1842 ansatt som guvernante for presten og enkemannen Hans Conrad Thoresens fem barn, og året etter giftet han seg med henne. I 1842 hadde hun fått et utenomekteskapelig barn med en islandsk student. Mens ekteparet Thoresen bodde i Bergen, stod hun sannsynligvis i forhold til overlege Daniel Danielssen ved byens leprahospital. Danielssen var med i styret for byens teater, der fru Thoresen søkte å få stykker oppført, og hvor hun fulgte godt med i hva som ble spilt. Under sine år som prestekone i Bergen, og senere etter ektemannens død, vakte hun oppsikt med sine radikale meninger og sin erotisk dristige livsførsel. Astrid Sæther skriver om henne at hun «brøt med tidens konvensjoner på de fleste plan og representerte for sin tid mange trekk av en moderne kvinne: splittet og fantasirik, sterk og uavhengig […] Å være en ærverdig prestekone lå ikke for henne. Hun brøt med alle gamle dagers forventninger […] og dette med mannens velsignelse» (Sæther 2008, 28, 44).

Også en annen person med tilknytning til familien kan ha gitt Ibsen impulser både til skuespillets politiske konflikt og kanskje også til trekk ved skikkelsen Gylling. Under Ibsens besøk i Norge sommeren 1885 møtte han igjen en av sine bekjente fra tidligere år, filologen og historikeren Ludvig Ludvigsen Daae, Susanna Ibsens tremenning. Sammen med Ibsen hadde Daae deltatt i vennekretsen Det lærde Holland. I likhet med flere andre av dette selskapets medlemmer hadde han senere utviklet seg i klart konservativ retning. Daae var en av Høyres fremste folketalere i 1882 og skal selv ha oppfattet seg som modell for rektoren i det senere Rosmersholm. Etter at Ibsen vendte hjem til Norge for godt i 1891, holdt Daae seg på avstand fra dikteren. Ibsen skal da ha sagt (gjengitt i Aftenposten 14. mars 1928): «han er fornærmet på mig fordi han tror han er modell for rektor Kroll. Men jeg har ikke tenkt på ham» (sitert etter HU 19, 228; jf. Koht 1954, b. 2, 244).

IBSENS SPRÅKLIGE UTVIKLING

Apostrofformene svarer til dem man finner i Rosmersholm (jf. innledningen til dette verket, under Ibsens språklige utvikling), med to unntak: Preteritum av si heter sa’ i Rosmersholm, mens det i Hvide heste finnes et eksempel på sa’e: «Hvad var det, ha [sic] sa’e da jeg kom ind» (fru Rosmer, HIS 8 ). Tilsvarende heter preteritum av lægge la’ i Rosmersholm, mens det i Hvide heste bare forekommer la’e ( la’ er infinitiv og kortform av lade): «Dit presteembede la’e du ned» (Gylling, ); «Hvorfor tror du jeg la’e mit presteembede ned?» (Rosmer, ).

TILBLIVELSE

Allerede like etter utgivelsen av Vildanden høsten 1884 nevnte Ibsen for sin forlegger at han la planer til et nytt skuespill:

Jeg følte mig temmelig nervøs og overanstrængt da jeg havde fået mit manuskript færdigt og besluttede at hvile et års tid. Men dette blir der nok ikke noget af. Jeg har nemlig allerede grundplanen lagt til et nyt skuespil i 4 akter og håber, om ikke ret lang tid, når jeg er kommen til ro i Rom, at kunne skride til udførelsen (brev til Frederik Hegel 18. oktober 1884).

Tross sin optimisme trengte Ibsen et år før han gikk i gang med et nytt arbeid for alvor. Tankene om det nye dramaet ble omtalt i brev til Gerda Brandes 13. november 1885. Og til Hegel skriver han 4. desember: «Med planen til mit nye skuespil er jeg nu ganske på det rene». Ibsen nevner dette også i brev til Edvard Brandes 14. desember, til Georg 2. 31. januar 1886, til Carl Snoilsky 14. februar og til Edvard Fallesen 20. februar 1886, men på en slik måte at man ser han ikke har begynt selve skrivingen. Først et halvt år senere begynte den egentlige «udførelsen».

Det vi kjenner av manuskriptmateriale til Hvide heste, skriver seg mest sannsynlig fra perioden desember 1885 – juni 1886 og viser ulike stadier i en tilblivelsesprosess. De notatene som antas å være eldst, er ganske korte og kan dateres til årsskiftet 1885/86. På et enkelt ark har Ibsen skrevet ned trekk ved noen personer i et nytt drama: « Han […] Hun […] Ældste datter […] Yngre datter […] Journalisten; geni, landstryger» (NBO Ms. 4° 1291a, bl. 1r). Men det var ikke før langt ut på våren 1886 at Ibsen begynte den egentlig dramatiske utformingen av stoffet. Den siste versjonen av teksten (NBO Ms. 4° 1291c) ble med grunnlag i Ibsens egne dateringer skrevet mellom 25. mai og ca. 15. juni 1886, jf. Manuskriptbeskrivelse. Uten å gjøre stykket ferdig begynte Ibsen midt i juni på en omarbeidelse av de to første aktene. Resultatet av dette ble en bearbeidet tekst som senere kom til å inngå i Rosmersholm (se Tilblivelse i innledningen til dette stykket, der det også redegjøres for Ibsens mulige vansker med utformingen av stoffet i Hvide heste).

UTGIVELSE

Teksten er ikke utgitt i Ibsens levetid.

OPPFØRELSE

Teksten er ikke oppført.

Tekstredegjørelse til Hvide heste

skrevet av Mette Witting

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er et egenhendig, ufullført arbeidsmanuskript, NBO Ms. 4° 1291c. Når det ikke finnes førstetrykk fra Ibsens levetid, men egenhendig manuskript, velger HIS dette til grunntekst.

BEMERKNINGER OM GRUNNTEKSTEN

Det er visse trekk ved manuskriptet som det synes nødvendig å gjøre nærmere rede for. Det mest påfallende er de skiftende navnene, spesielt på den kvinnelige hovedpersonen, samt den relasjonen hun står i til sin mannlige motpart. Det er gjort detaljert rede for de skiftende navneformene både i ES (3, 471–72), i HU (10, 334–35) og i The Oxford Ibsen (Ibsen 1960–77, b. 6, [446]), men utgiverne reflekterer ikke over hvorfor Ibsen har latt dem bli stående slik. Navnene er forskjellige i ulike deler av manuskriptet, og Ibsen har ikke rettet dem:

Endringene i navnene henger sammen med endring i personkonstellasjonene i handlingen. Slik manuskriptet foreligger, er det innholdsmessig inkonsistent. I første akt av NBO Ms. 4° 1291c er Agate og Eilert Alfred Rosmer gift etter at Eilert Alfreds første hustru Agnete og «lille Alfred» (første side i legg 3) er død. Et stykke ut i annen akt forandrer dette seg, og Rebekka Dankert bor nå i huset hos Johannes Rosmer etter at Johannes’ hustru Beate Rosmer er død. Denne inkonsistensen blir nevnt i ES (3, 471): «Så prøver Ibsen i B.b [NBO Ms. 4° 1291c] med at la Rosmer netop være gift med Rebekka; men allerede et lidet stykke ud i 2den akt opgir han dette» . Hvorvidt innholdsskiftet på dette sted i teksten faktisk betyr at Ibsen også samtidig oppgir denne versjonen av handlingen, er vanskelig å si. I HU tas inkonsistensen bare opp indirekte i redegjørelsen for navnene (HU 10, 334–35). HU har før det skrevet: «Da [mai 1886] var Ibsen endelig kommet til noget større klarhet over hvad han vilde; første akt forelå ferdig 1. juni, annen akt blev skrevet i tiden 3.–8. juni, og tredje akt påbegynt 10. juni; men da han var nådd litt inn i den, stanset han atter op, og tok 15. juni fatt på en ny, fullstendig utarbeidelse [NBO Ms. 4° 1291d]» (HU 10, 333). Hverken ES eller HU kommenterer at inkonsistensen i manuskriptet ikke kunne blitt stående i det ferdige stykket.

At Ibsen ikke har rettet navnene underveis i skriveprosessen, kan tyde på at han har skrevet av fra flere forelegg, der navnene har vært forskjellige. Også den overveiende omhyggelige håndskriften og det lave antallet rettelser i teksten viser at dette kan være en avskrift. Men ikke noe av det kjente materialet kan ha vært direkte forelegg, ikke bare på grunn av navnene, men også på grunn av innholdet som enten er for lite utarbeidet eller for forskjellig fra Ms. 4° 1291c, jf. Øvrige tekstkilder.

Det er kort tid mellom NBO Ms. 4° 1291c, med tittelen «Hvide heste», og NBO Ms. 4° 1291d, som har fått tittelen «Rosmersholm». Ibsens nedskrivning av tredje akt i NBO Ms. 4° 1291c ble påbegynt 10. juni 1886 (første side i legg 13). Teksten er avbrutt litt under midten på siden, og siste blad av det siste dobbeltbladet er blankt. Det er dermed sannsynlig at det ikke har eksistert mer av NBO Ms. 4° 1291c. Det utelukker likevel ikke at eventuelle forelegg kan ha hatt mer tekst. Når nedskrivningen ble avbrutt, er ikke dokumentert, men NBO Ms. 4° 1291d ble påbegynt 15. juni 1886, og det er rimelig å anta at nedskrivningen av tredje akt i NBO Ms. 4° 1291c er avbrutt etter kort tid, kanskje allerede samme dag som den ble påbegynt (altså 10. juni), i og med at tredje akts tekst bare fyller knappe seks sider. Selve tittelskiftet (fra «Hvide heste» til «Rosmersholm») kan godt ha skjedd noe senere, i og med at formen «Rosmersholm» kommer inn fra og med annen akt i NBO Ms. 4° 1291d. I første akt brukes formen «Rosmerholm».

Hvide heste ble stående som et forlatt stadium. Herfra er det verket Rosmersholm Ibsen arbeider videre med.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Det finnes ingen trykk fra Ibsens levetid.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene består av mindre notater og påbegynte arbeidsmanuskripter, samlet i NBO Ms. 4° 1291a, bl. 1–4, og Ms. 4° 1291b. NBO Ms. 4° 1291a, bl. 1r er en side med opptegnelser, Ms. 4° 1291, bl. 2–3 et dobbeltblad med en halv side tekst under tittelen «Udkast», og Ms. 4° 1291, bl. 4 et blad med fire linjer «Udkast» til scenegang for første akt. NBO Ms. 4° 1291b inneholder to legg med et påbegynt utkast til første akt. (For nærmere beskrivelser, herunder navneendringer i NBO Ms. 4° 1291a–c, se Manuskriptbeskrivelse.) Som påpekt foran kan ingen av disse manuskriptene ha vært direkte forelegg for NBO Ms. 4° 1291c.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk gjengivelse samt fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, med faksimile og med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved ederingen av grunnteksten er også de andre tekstkildene til Hvide heste i NBO Ms. 4° 1291a, bl. 1–4 og b blitt konsultert.

Håndskriften i grunnteksten er overveiende lett leselig, jf. Manuskriptbeskrivelse nedenfor. Tilfeller av utydelig eller uleselig tekst er markert med <tekst> eller <…></…>. Tekst som er utydelig, er forsøkt rekonstruert innenfor vinkelparenteser dersom dette har vært mulig å gjøre med stor grad av sannsynlighet. I en del tilfeller mangler diakritisk tegn over i og j. I slike tilfeller er tegnene likevel transkribert som i eller j. I to tilfeller kan lesemåten med e istedenfor i gi mening. Det ene er «kompromitteret» (fjerde side i legg 7), som uten diakritisk tegn kan leses som «komprometteret». Siden den vanlige stavemåten i dansk og norsk på Ibsens tid var kompromitteret, velger HIS denne. Det andre tilfellet er «din» ( «din skyldbetyngede samvittighed», fjerde side i legg 12), som uten diakritisk tegn kan leses som «den». Også her finner vi det rimelig at ordet skal leses med i og gjengir derfor ordet som «din».

Flere av rollenavnene endres i løpet av manuskriptet, jf. ovenfor. HIS har beholdt rollenavnene slik de er i manuskriptet.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer.

Tegnsettingen i grunnteksten er regelmessig, med få unntak. Ibsens egne rettelser i grunnteksten omfatter i svært liten grad tegnsetting. Komma mangler noen steder der det ellers er forventet, for eksempel etter «Ja» i en setning som denne: «Ja du er jo det» (annen side i legg 3). Dette er en vanlig utelatelse hos Ibsen. Det finnes også et stort antall spørsmålsformuleringer uten spørsmålstegn, og anførselstegn mangler noen steder ved sitater. I ett tilfelle (tredje side i legg 9) mangler avsluttende parentes. Uregelmessigheter i tegnsettingen kommenteres ikke i noteapparatet. HIS har ikke standardisert tegnsettingen (etter overskrifter, replikkåpner og sceneanvisninger) som i de øvrige dramatekstene (om retningslinjene for dette, se innledningen til Rosmersholm, under Tekstkritiske bemerkninger).

HIS gjengir de egenhendige, ufullførte grunntekstene tilnærmet diplomatarisk. Originale linjeskift er beholdt (dermed også bindestreker i orddeling ved linjeskift). Oppsettet er lagt så nært det opprinnelige som mulig, for eksempel slik at original understrekning er gjengitt. Ibsen veksler mellom enkel og dobbel bindestrek, i HIS gjengis begge som enkel bindestrek.

Siden manuskriptet er etterlatt ufullført, har ikke Ibsen foretatt de endelige valg for teksten. Derfor kan ikke utgiveren alltid vite hva som skulle bli stående, om endringer skulle gjenopprettes, nye endringer foretas osv. Ibsens endringer i manuskriptet (tilføyelser, strykninger og erstatninger) er derfor gjengitt i sin helhet i den løpende teksten. Endringene er gjengitt så diplomatarisk som mulig, slik at tilføyelser er plassert der de står i manuskriptet, for eksempel over linjen, og er markert med innføyningstegn. Strykninger er markert med gjennomstreking, mens overskrevet tekst er satt foran tilføyd tekst og markert med særlige klammer. Tydeliggjøring av tegn ved overskriving er markert med fet skrift. Ikke alle endringer i et håndskrift kan gjengis diplomatarisk, som eksempel kan nevnes overskriving av tekst. HIS plasserer overskrevet tekst foran tilføyd tekst. I Hvide heste er endringene få og uten større omfang.

Tekstfeilene i Hvide heste (1886) angår i hovedsak feilstaving av ord og avskriftsfeil. Det er noen forekomster av liten for stor begynnelsesbokstav i ord for høflig tiltale; «de» og «dem» for De og Dem. Ett sted er skrevet «dig» for mig (tredje side i legg 9), og i flere tilfeller mangler det hele eller halve ord. I tillegg kommer rene skrivefeil som «os» og «om» for og. HIS retter ikke tekstfeil i de grunntekstene som gjengis diplomatarisk. Feil og mulige feil er i stedet anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er heller ikke rettet i HIS. Forventningene til ortografisk og grammatisk riktighet må nødvendigvis være mindre ved manuskripter enn ved trykte skrifter, som er gått gjennom flere normerings- og kontrollinstanser. Referanser til manuskriptets leggnummerering er plassert i tekstens yttermarg, sammen med sidereferanser til HU.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875 (HIS 1k, 34–40 og 146–48). Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

Manuskriptet ble trykt første gang i ES 3, 88–119. ES retter de aller fleste feilene, store som små, uten å gjøre oppmerksom på feilen eller rettelsen. På fjerde side i legg 2 er for eksempel ordet «fod» falt ut av uttrykket «på spændt fod med». Dette er i ES supplert stilltiende (ES 3, 91). Manuskriptet inneholder to feilskrivninger av ordet herr på formen «her» (fjerde side i legg 5 og fjerde side i legg 13). ES har bare rettet den andre forekomsten, jf. ES 3, 117. Det er ett unntak fra de stilltiende rettelsene. Feilen «dig» for «mig» (tredje side i legg 9) er ikke rettet, men bemerket i ES (3, 470). Ibsens egne endringer er ikke bemerket, med unntak av tre tilføyelser som er satt i skarpe klammer.

NBO Ms. 4° 1291c er siden trykt i HU 10, 450–82. Manuskriptet er gjengitt med de få, større endringene i skarpe klammer (se f.eks. HU 10, 452, 456). På samme måte er det satt inn bemerkninger om uteglemte ord o.l. (HU 10, 472). Et avvik herfra er det uteglemte «fod», jf. ovenfor om samme feil i ES, som også i HU er supplert stilltiende. «Rosenhjem» for «Rosenhjelm» (HU 10, 459) er et eksempel på stilltiende rettelser. Som i ES har også HU bare rettet den ene av de to forekomstene av «her» for herr (HU 10, 480), den første står urettet (HU 10, 461). (Slike sammenfallende feil tyder på at HU har benyttet ES som tekstgrunnlag.)