Hedda Gabler

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2011

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1894 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

HEDDA GABLER

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Front cover image was taken in 1894 in Christiania by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

HEDDA GABLER

SKUESPIL I FIRE AKTER

AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1890

HEDDA GABLER

Personerne

JØRGEN TESMAN, stipendiat i kulturhistorie

FRU HEDDA TESMAN, hans hustru

FRØKEN JULIANE TESMAN, hans tante

FRU ELVSTED

ASSESSOR BRACK

EJLERT LØVBORG

BERTE, tjenestepige hos Tesmans

Handlingen foregår i Tesmans villa i den vestlige del af byen.

FØRSTE AKT

Et rummeligt, smukt og smagfuldt udstyret selskabsværelse, dekoreret i mørke farver. På bagvæggen er en bred døråbning med tilbageslåede portièrer. Denne åbning fører ind i et mindre værelse, der er holdt i samme stil som selskabsværelset. På væggen til højre i dette er en fløjdør, der fører ud til forstuen. På den modsatte væg, til venstre, en glasdør, ligeledes med tilbageslåede forhæng. Gennem ruderne sés en dél af en udenfor liggende overbygget veranda og løvtræer i høstfarve. Fremme på gulvet står et ovalt tæppebelagt bord med stole omkring. Foran på væggen til højre en bred, mørk porcelænsovn, en højrygget lænestol, en fodskammel med pude og to taburetter. Oppe i krogen til højre en hjørnesofa og et lidet rundt bord. Foran til venstre, lidt ud fra væggen, en sofa. Ovenfor glasdøren et pianoforte. På begge sider af døråbningen i baggrunden står etagèrer med terrakotta- og majolikasager. – Ved bagvæggen af det indre værelse sés en sofa, et bord og et par stole. Over denne sofa hænger portrættet af en smuk ældre mand i generalsuniform. Over bordet en hængelampe med mat, mælkefarvet glaskuppel. – Rundt om i selskabsværelset er en mængde blomsterbuketter stillet i vaser og glasse. Andre ligger på bordene. Gulvene i begge værelser er belagte med tykke tæpper. – Morgenbelysning. Solen skinner ind gennem glasdøren.

Frøken Juliane Tesman, med hat og parasol, kommer ind fra forstuen, fulgt af Berte, som bærer en buket, omviklet med papir. Frøken Tesman er en godt og godmodigt udseende dame på omkring 65 år. Net men enkelt klædt i grå spadsérdragt. Berte er en pige lidt til års, med et jævnt og noget landligt ydre.

FRØKEN TESMAN standser indenfor døren, lytter og siger dæmpet

Nej såmæn om jeg tror de er kommet på benene endnu!

BERTE ligeledes dæmpet

Det var jo det, jeg sa’, frøken. Tænk, – så sent, som dampbåden kom inat. Og så bagefter da! Jøsses, – alt det, som unge fruen skulde ha’ pakket ud, før hun kunde komme sig til ro.

FRØKEN TESMAN

Ja, ja, – lad dem bare få hvile sig godt ud. Men frisk morgenluft skal de da rigtig ha’ ind til sig, når de kommer.

Hun går hen til glasdøren og slår den vidt op.

BERTE ved bordet, rådvild, med buketten i hånden

Nej så min sandten om her er en skikkelig plads mere. Jeg mener, jeg får sætte den her, jeg, frøken.

(stiller buketten op foran på pianofortet)

FRØKEN TESMAN

Ja, nu har du altså fåt dig et nyt herskab, min kære Berte. Gud skal vide, det faldt mig tungere end tungt at gi’ slip på dig.

BERTE grædefærdig

End jeg da, frøken! Hvad skal jeg da sige? Jeg, som nu i så mange herrens år har været i frøkenernes brød.

FRØKEN TESMAN

Vi får ta’ det med ro, Berte. Der er sandfærdelig ikke andet for. Jørgen må ha’ dig i huset hos sig, sér du. Han må det. Du har jo været vant til at stelle for ham lige siden han var en liden gut.

BERTE

Ja men, frøken, jeg tænker så svært på hende, som hjemme ligger. Hun, stakker, som er så rent hjælpeløs. Og så med den nye pigen da! Aldrig i verden lærer hun at gøre det til pas for det syge menneske.

FRØKEN TESMAN

Å, jeg skal nok få lært hende op til det. Og det meste tar jeg da på mig selv, skønner du. For min stakkers søsters skyld behøver du ikke at være så urolig, min kære Berte.

BERTE

Ja, men så er der en anden ting også, frøken. Jeg er rigtig så ræd for, at jeg ikke skal gøre det til lags for den unge fruen.

FRØKEN TESMAN

Nå, herre gud, – i førstningen kan der vel kanské være et eller andet sådant –

BERTE

For hun er visst svært fin på det.

FRØKEN TESMAN

Det kan du vel tænke. General Gablers datter. Slig, som hun var vant til at ha’ det, mens generalen leved. Kan du mindes, når hun red med sin far ud over vejen? I den lange sorte klædeskjolen? Og med fjær på hatten?

BERTE

Jo-jo, – det skulde jeg mene! – Men nej så min sandten om jeg tænkte, at der skulde bli’ et par af hende og kandidaten dengang.

FRØKEN TESMAN

Ikke jeg heller. – Men det er sandt – du Berte, – mens jeg husker det: herefter må du ikke kalde Jørgen for kandidaten. Du må si’ doktoren.

BERTE

Ja, det snakked unge fruen om også – i nat, – straks de var kommet ind af døren. Er det da så, frøken?

FRØKEN TESMAN

Ja såmæn er det så. Tænk dig til, Berte, – de har gjort ham til doktor i udlandet. Nu, på rejsen, forstår du. Jeg vidste ikke det skabte ordet af det, – før han fortalte det nede på dampskibsbryggen.

BERTE

Ja-ja, han kan nok bli’ til hvad det skal være, han. Så flink, som han er. Men jeg trode nu aldrig, at han vilde gi’ sig til at kurere på folk også.

FRØKEN TESMAN

Nej, det er ikke slig doktor han er ble’t. –

(nikker betydningsfuldt)

For resten kan du nok snart komme til at kalde ham for noget, som er endda stadseligere.

BERTE

Å nej da! Hvad blir det for noget, frøken?

FRØKEN TESMAN smiler

Hm, – ja, det skulde du bare vide! –

(bevæget)

Ak, herre min gud, – om salig Jochum kunde få skue op af sin grav og sé, hvad der er ble’t af hans lille gut!

(ser sig om)

Men hør her, Berte, – hvorfor har du gjort det? Ta’t varetrækkene af alle møblerne?

BERTE

Fruen sa’, jeg skulde gøre det. Hun kan ikke like varetræk på stolene, sa’ hun.

FRØKEN TESMAN

Vil de da holde sig her inde – sådan til daglig?

BERTE

Ja, det lod til det. På fruen da. For han selv, – doktoren, – han sa’ ingenting.

Jørgen Tesman kommer trallende fra højre side inde i bagværelset, bærende på en tom, åben håndkuffert. Han er en middelhøj, ungdommeligt udseende mand på 33 år, noget fyldig, med et åbent, rundt, fornøjet ansigt, blondt hår og skæg. Bærer briller og er klædt i en bekvem, noget skødesløs husdragt.

FRØKEN TESMAN

Godmorgen, godmorgen, Jørgen!

TESMAN i døråbningen

Tante Julle! Kære tante Julle!

(går hen og ryster hendes hånd)

Helt her ude – så tidlig på dagen! Hvad?

FRØKEN TESMAN

Ja, du kan da tænke, at jeg måtte sé lidt indom til jer.

TESMAN

Og det endda du ikke har fåt dig nogen ordentlig nattero!

FRØKEN TESMAN

Å, det gør mig ingen verdens ting.

TESMAN

Nå, du kom vel ellers godt hjem fra bryggen? Hvad?

FRØKEN TESMAN

Ja såmæn gjorde jeg det, – gud ske lov. Assessoren var så snil, at han fulgte mig lige til døren.

TESMAN

Det gjorde os ondt, at vi ikke kunde ta’ dig op i vognen. Men du så jo selv –. Hedda havde så mange æsker, som måtte med.

FRØKEN TESMAN

Ja, det var rigtig svært, så mange æsker hun havde.

BERTE til Tesman

Skulde jeg kanske gå ind og spørge fruen, om der var noget, jeg kunde hjælpe hende med?

TESMAN

Nej tak, Berte, – det er ikke værdt du gør det. Hvis hun vil dig noget, så ringer hun, sa’ hun.

BERTE mod højre

Ja-ja da.

TESMAN

Men sé her, du, – tag denne her kufferten med dig.

BERTE tar den

Den sætter jeg op på loftet.

Hun går ud gennem forstuedøren.

TESMAN

Tænk dig, du, tante, – hele den kufferten havde jeg stoppende fuld af bare afskrifter. Det er rent utroligt, du, hvad jeg har fåt samlet sammen rundt om i arkiverne. Gamle mærkelige sager, som ingen mennesker har vidst besked om –

FRØKEN TESMAN

Ja, ja, du har nok ikke spildt din tid på bryllupsrejsen, du, Jørgen.

TESMAN

Nej, det tør jeg nok sige. Men ta’ så hatten af dig, tante. Se her! Lad mig få knytte op sløjfen. Hvad?

FRØKEN TESMAN mens han gør det

Å herre gud, – dette her er jo akkurat ligesom om du var hjemme hos os endnu.

TESMAN vender og drejer hatten i hånden

Nej, – for en pén, stadselig hat, du har lagt dig til!

FRØKEN TESMAN

Den har jeg købt for Heddas skyld.

TESMAN

For Heddas skyld? Hvad?

FRØKEN TESMAN

Ja, for at ikke Hedda skal ha’ skam af mig, om vi kommer til at gå sammen på gaden.

TESMAN klapper hende på kindet

Du tænker nu også på alting, du, tante Julle!

(lægger hatten på en stol ved bordet)

Og så, – ser du, – så slår vi os ned her i sofaen. Og prater lidt sammen til Hedda kommer.

De sætter sig. Hun stiller sin parasol i sofahjørnet.

FRØKEN TESMAN tar begge hans hænder og ser på ham

Hvor velsignet godt det er at ha’ dig lyslevende for øjnene igen, Jørgen! Å, du, – salig Jochums egen gut!

TESMAN

Og for mig da! At få sé dig igen, tante Julle! Du, som har været mig både i fars og i mors sted.

FRØKEN TESMAN

Ja, jeg véd nok, at du vil bli’ ved at holde af dine gamle tanter.

TESMAN

Men altså slet ikke nogen bedring med tante Rina. Hvad?

FRØKEN TESMAN

Å nej, du, – der er nok ikke nogen bedring at vente for hende, stakker. Hun ligger sådan hen, som hun nu har ligget i alle de årene. Men vorherre lad mig bare få beholde hende en tid endnu! For ellers véd jeg ikke min arme råd med livet, Jørgen. Mest nu, sér du, da jeg ikke har dig at stelle for længer.

TESMAN klapper hende på ryggen

Så, så, så –!

FRØKEN TESMAN slår pludselig over

Nej, men tænke sig til, at du er ble’t en gift mand, Jørgen! – Og så, at det blev dig, som gik af med Hedda Gabler! Den dejlige Hedda Gabler. Tænk det! Hun, som havde så mange kavallerer omkring sig!

TESMAN traller lidt og smiler tilfreds

Ja, jeg tror nok, jeg har adskillige gode venner her, som går omkring i byen og misunder mig. Hvad?

FRØKEN TESMAN

Og så at du fik gøre så lang en bryllupsrejse da! Over fem, – næsten sex måneder –

TESMAN

Nå, – for mig har det jo været et slags studierejse også. Alle de arkiverne, som jeg måtte undersøge. Og så den mængde bøger, jeg måtte læse igennem, du!

FRØKEN TESMAN

Ja, det er vel så, det.

(fortroligere og lidt dæmpet)

Men hør nu her, Jørgen, – har du så ikke noget – noget sådant extra at fortælle mig?

TESMAN

Fra rejsen?

FRØKEN TESMAN

Ja.

TESMAN

Nej, jeg véd ikke noget andet, end det, jeg har skrevet om i brevene. At jeg har ta’t doktorgraden dernede – det fortalte jeg dig jo igår.

FRØKEN TESMAN

Ja, sådant noget, ja. Men jeg mener, – om du ikke har nogen – nogen sådanne – udsigter –?

TESMAN

Udsigter?

FRØKEN TESMAN

Herre gud, Jørgen, – jeg er da din gamle tante!

TESMAN

Jo-visst har jeg udsigter, jo.

FRØKEN TESMAN

Nå!

TESMAN

Jeg har jo de aller bedste udsigter til at bli’ professor en af dagene.

FRØKEN TESMAN

Ja, professor, ja –

TESMAN

Eller, – jeg kan gerne sige, jeg har visshed for, at jeg blir det. Men, snille tante Julle, – det véd du jo selv så godt!

FRØKEN TESMAN småleende

Ja visst gør jeg så. Du har ret i det.

(slår over)

– Men det var rejsen, vi snakked om. – Den må da ha’ kostet svært mange penge, Jørgen?

TESMAN

Nå, herre gud, – det store stipendium hjalp da et godt stykke på vejen.

FRØKEN TESMAN

Men jeg kan bare ikke skønne, at du fik det til at strække til for to.

TESMAN

Nej, nej, det er ikke så ligetil at skønne heller? Hvad?

FRØKEN TESMAN

Og så det til, når det er en dame, en rejser med. For det skal nu falde så urimelig meget dyrere, har jeg hørt sige.

TESMAN

Ja, det forstår sig, – noget dyrere falder det jo. Men Hedda måtte ha’ den rejsen, tante! Hun måtte virkelig det. Det vilde ikke ha’ passet sig andet.

FRØKEN TESMAN

Nej, nej, det vilde vel ikke det. For en bryllupsrejse hører jo ligesom til nutildags. – Men sig mig så, – har du nu fåt sét dig rigtig om i lejligheden?

TESMAN

Ja, det kan du tro. Jeg har været på færde lige siden det blev lyst.

FRØKEN TESMAN

Og hvad synes du så om det alt sammen?

TESMAN

Udmærket! Ganske udmærket! Der er bare det, jeg ikke kan forstå, hvad vi skal gøre med de to tomme værelserne, som ligger imellem bagstuen der og Heddas sovekammer.

FRØKEN TESMAN smålér

Å, min kære Jørgen, dem kan der nok bli’ brug for – sådan med tiden.

TESMAN

Ja, det har du sandelig ret i, tante Julle! For efterhånden som jeg forøger min bogsamling, så –. Hvad?

FRØKEN TESMAN

Netop, min kære gut. Det var bogsamlingen, jeg tænkte på.

TESMAN

Mest glad er jeg nu for Heddas skyld. Før vi blev forlovet, sa’ hun jo så tidt, at hun aldrig brød sig om at bo noget andet steds, end i statsrådinde Falks villa.

FRØKEN TESMAN

Ja, tænk, – og så skulde det træffe sig så, at den blev til salgs. Just som I var rejst.

TESMAN

Ja, tante Julle, vi havde rigtignok lykken med os. Hvad?

FRØKEN TESMAN

Men dyrt, min kære Jørgen! Dyrt blir det for dig, – alt dette her.

TESMAN ser lidt forsagt på hende

Ja, det blir vel kanske det, tante?

FRØKEN TESMAN

Å, du store gud!

TESMAN

Hvor meget, tror du? Så omtrent? Hvad?

FRØKEN TESMAN

Nej, det kan jeg umulig vide, før alle regningerne kommer.

TESMAN

Nå, heldigvis så har jo assessor Brack betinget så læmpelige vilkår for mig. Det skrev han selv til Hedda.

FRØKEN TESMAN

Ja, ængst dig aldrig for det, min gut. – Møblerne og alle tæpperne har jeg desuden gi’t sikkerhed for.

TESMAN

Sikkerhed? Du? Kære tante Julle, – hvad slags sikkerhed kunde du gi’?

FRØKEN TESMAN

Jeg har gi’t anvisning på rentepengene.

TESMAN springer op

Hvad! På dine – og tante Rinas rentepenge!

FRØKEN TESMAN

Ja, jeg vidste ikke nogen anden udvej, sér du.

TESMAN stiller sig foran hende

Men er du da ble’t rent gal, tante! De rentepengene, – det er jo det eneste, som du og tante Rina har at leve af.

FRØKEN TESMAN

Nå, nå, – tag da ikke så på vej for det. Det hele er bare en formsag, skønner du. Det sa’ assessor Brack også. For det var ham, som var så snil at ordne det alt sammen for mig. Bare en formsag, sa’ han.

TESMAN

Ja, det kan være godt nok. Men alligevel –

FRØKEN TESMAN

For nu får du jo din egen gage at ta’ af. Og, herre gud, om vi også måtte punge lidt ud –? Spæ’ lidt til i førstningen –? Det vilde jo bare være ligesom en lykke for os, det.

TESMAN

Å, tante, – aldrig blir du da træt af at ofre dig for mig!

FRØKEN TESMAN rejser sig og lægger hænderne på hans skuldre

Har jeg da nogen anden glæde i denne verden end at jævne vejen for dig, min kære gut? Du, som hverken har havt far eller mor at holde dig til. Og nu står vi ved målet, du! Det kunde sé sort ud imellemstunder. Men, gud ské lov, nu er du ovenpå, Jørgen!

TESMAN

Ja, det er i grunden mærkeligt, sådan som alting har føjet sig.

FRØKEN TESMAN

Ja, – og de, som stod dig imod – og vilde stænge for dig, – de får såmæn ligge under. De er faldne, de, Jørgen! Han, som var dig den farligste, – han faldt nu værst, han. – Og nu ligger han der, som han har redet for sig, – stakkers forvildede menneske.

TESMAN

Har du hørt noget om Ejlert? Siden jeg rejste, mener jeg.

FRØKEN TESMAN

Ikke andet end at han skal ha’ git ud en ny bog.

TESMAN

Hvad for noget! Ejlert Løvborg? Nu nylig? Hvad?

FRØKEN TESMAN

Ja, de siger så. Gud véd, om der kan være stort ved den, du? Nej, når din nye bog kommer, – det blir vel noget andet, det, Jørgen! Hvad skal den handle om?

TESMAN

Den kommer til at handle om den brabantske husflid i middelalderen.

FRØKEN TESMAN

Nej, tænk, – at du kan skrive om sådant noget også!

TESMAN

For resten kan det komme til at vare længe med den bogen endnu. Jeg har jo disse vidtløftige samlinger, som må ordnes først, ser du.

FRØKEN TESMAN

Ja, ordne og samle, – det kan du rigtignok. Du er ikke for ingenting salig Jochums søn.

TESMAN

Jeg glæder mig også så svært til at gå ivej med det. Helst nu, da jeg har fåt mit eget hyggelige hus og hjem til at arbejde i.

FRØKEN TESMAN

Og først og fremst nu, da du har fåt hende, som dit hjerte begærte, kære Jørgen.

TESMAN omfavner hende

Å ja, ja, tante Julle! Hedda, – det er nu det aller dejligste af det hele!

(ser mod døråbningen)

Der tror jeg hun kommer. Hvad?

Hedda kommer fra venstre side gennem bagværelset. Hun er en dame på 29 år. Ansigt og skikkelse ædelt og fornemt formet. Hudfarven er af en mat bleghed. Øjnene er stålgrå og udtrykker en kold, klar ro. Håret er smukt mellembrunt, men ikke synderlig fyldigt. Hun er klædt i en smagfuld, noget løst siddende formiddagsdragt.

FRØKEN TESMAN går Hedda imøde

Godmorgen, kære Hedda! Hjertelig godmorgen!

HEDDA rækker hende hånden

Godmorgen, kære frøken Tesman! Så tidlig på visit? Det var jo venligt.

FRØKEN TESMAN synes noget forlegen

Nå, – har så den unge fruen sovet godt i sit nye hjem?

HEDDA

Å jo, tak! Så tålelig.

TESMAN lér

Tålelig! Nej, nu er du god, Hedda! Du sov såmæn som en sten, da jeg stod op.

HEDDA

Heldigvis. For resten så må man jo vænne sig til alt nyt, frøken Tesman. Sådan lidt efter lidt.

(ser mod venstre)

Uh, – der har pigen sat altandøren åben. Her står ind et helt hav af sol.

FRØKEN TESMAN går mod døren

Nå, så skal vi lukke.

HEDDA

Nej, nej, ikke det! Kære Tesman, træk forhængene sammen. Det gir mildere lys.

TESMAN ved døren

Ja vel, – ja vel. – Se så, Hedda, – nu har du både skygge og frisk luft.

HEDDA

Ja, frisk luft kan her virkelig behøves. Alle disse velsignede blomsterne –. Men, kære, – vil De ikke ta’ plads, frøken Tesman?

FRØKEN TESMAN

Nej mange tak. Nu ved jeg jo, at her står godt til, – gud ske lov! Og så får jeg sé at komme mig hjemover igen. Til hende, som ligger og venter så sårt, stakker.

TESMAN

Hils hende endelig så mange gange fra mig, du. Og sig, at jeg kommer indom og ser til hende senere idag.

FRØKEN TESMAN

Ja, ja, det skal jeg nok gøre. Men det er sandt, Jørgen –

(famler i kjolelommen)

Det havde jeg sånær glemt. Her har jeg noget med til dig.

TESMAN

Hvad er det for noget, tante? Hvad?

FRØKEN TESMAN trækker op en flad pakke i avispapir og rækker ham den

Se her, min kære gut.

TESMAN åbner

Nej, herre gud, – har du gemt dem for mig, tante Julle! Hedda! Det er virkelig rørende, du! Hvad?

HEDDA ved etagèrerne til højre

Ja, kære, hvad er det da?

TESMAN

Mine gamle morgensko! Tøflerne, du!

HEDDA

Ja så. Jeg husker, du talte ofte om dem på rejsen.

TESMAN

Ja, jeg savned dem så svært.

(går hen til hende)

Her skal du få sé dem, Hedda!

HEDDA går hen mod ovnen

Nej tak, det bryr jeg mig virkelig ikke om.

TESMAN følger efter

Tænk, du, – de har tante Rina ligget og broderet for mig. Så syg, som hun var. Å, du kan ikke tro, hvor mange erindringer, der knytter sig til dem.

HEDDA ved bordet

Ikke egentlig for mig.

FRØKEN TESMAN

Det kan jo Hedda ha’ ret i, Jørgen.

TESMAN

Ja, men jeg synes, at nu, da hun hører til familjen –

HEDDA afbrydende

Med den pigen kommer vi visst aldrig ud af det, Tesman.

FRØKEN TESMAN

Ikke ud af det med Berte?

TESMAN

Kære, – hvor falder du på det? Hvad?

HEDDA peger

Se der! Der har hun lagt sin gamle hat efter sig på stolen.

TESMAN forskrækket, slipper morgenskoene på gulvet

Men Hedda da –!

HEDDA

Tænk, – om nogen kom og så sligt.

TESMAN

Nej men, Hedda, – det er jo tante Julles hat!

HEDDA

Så?

FRØKEN TESMAN tager hatten

Ja såmæn er det min. Og gammel er den nu for resten ikke, lille fru Hedda.

HEDDA

Jeg så virkelig ikke så nøje på den, frøken Tesman.

FRØKEN TESMAN binder hatten på sig

Det er sandfærdelig den første gang jeg har den på. Ja, det véd den gode gud, at det er.

TESMAN

Og stadselig er den også. Rigtig pragtfuld!

FRØKEN TESMAN

Å, der er måde med det, min kære Jørgen.

(sér sig om)

Parasollen –? Nå her.

(tar den)

For den er også min.

(mumler)

Ikke Bertes.

TESMAN

Ny hat og ny parasol! Nej, tænk, Hedda!

HEDDA

Smukt og nydeligt er det.

TESMAN

Ja, ikke sandt? Hvad? Men, tante, sé da rigtig på Hedda, før du går! Sé, hvor smuk og nydelig hun er!

FRØKEN TESMAN

Å, kære, det er da ikke noget nyt. Hedda har jo været dejlig alle sine dage.

Hun nikker og går mod højre.

TESMAN følger efter

Ja, men har du lagt mærke til, hvor fyldig og frodig hun er ble’t? Hvor svært hun har lagt sig ud på rejsen?

HEDDA går henover gulvet

Å, lad da være –!

FRØKEN TESMAN har standset og vendt sig

Lagt sig ud?

TESMAN

Ja, tante Julle, du kan ikke så godt sé det, nu hun har den kjolen på sig. Men jeg, som har anledning til at –

HEDDA ved glasdøren, utålmodig

Å, du har ikke anledning til nogenting!

TESMAN

Det må være fjeldluften der nede i Tyrol –

HEDDA kort, afbrydende

Jeg er akkurat nu, som da jeg rejste.

TESMAN

Ja, det påstår du. Men nej såmæn om du er. Synes ikke du også, tante?

FRØKEN TESMAN har foldet hænderne og stirrer på hende

Dejlig, – dejlig, – dejlig er Hedda.

(går hen til hende, bøjer med begge hænder hendes hoved og kysser hende på håret)

Gud velsigne og bevare Hedda Tesman. For Jørgens skyld.

HEDDA gør sig læmpeligt løs

Å –! Slip mig så.

FRØKEN TESMAN i stille bevægelse

Hver evige dag kommer jeg indom til jer to.

TESMAN

Ja, gør endelig det, tante! Hvad?

FRØKEN TESMAN

Farvel, – farvel!

Hun går ud gennem forstuedøren. Tesman følger hende ud. Døren blir stående halvt åben. Tesman høres at gentage sine hilsener til tante Rina og takke for morgenskoene.

Samtidigt hermed går Hedda om på gulvet, hæver armene, knytter hænderne som i raseri. Slår så forhængene fra glasdøren, blir stående der og ser ud.

Lidt efter kommer Tesman ind igen og lukker døren efter sig.

TESMAN tar morgenskoene op fra gulvet

Hvad er det du står og ser på, Hedda?

HEDDA igen rolig og behersket

Jeg står bare og sér på løvet. Det er så gult. Og så vissent.

TESMAN pakker skoene ind og lægger dem på bordet

Ja, vi er jo også ude i September nu.

HEDDA atter urolig

Ja tænk, – nu er vi allerede i – i September.

TESMAN

Synes du ikke tante Julle var underlig, du? Næsten højtidelig? Kan du begribe, hvad der gik af hende? Hvad?

HEDDA

Jeg kender hende jo næsten ikke. Plejer hun ikke ofte være så?

TESMAN

Nej, ikke på den måde som idag.

HEDDA går fra glasdøren

Tror du hun tog sig nær af dette her med hatten?

TESMAN

Å, ikke videre. Kanské en liden smule i øjeblikket –

HEDDA

Men hvad er det også for manér at slænge sin hat fra sig her inde i salonen! Man bruger ikke det.

TESMAN

Nå, du kan være viss på, tante Julle gør det ikke oftere.

HEDDA

For resten så skal jeg nok jævne det ud med hende.

TESMAN

Ja, kære, snille Hedda, hvis du vilde det!

HEDDA

Når du går ind til dem senere idag, så kan du jo be’ hende herud til iaften.

TESMAN

Ja, det skal jeg rigtig gøre. Og så er der én ting til, som du kunde glæde hende så umådelig med.

HEDDA

Nå?

TESMAN

Hvis du bare kunde overvinde dig til at sige du til hende. For min skyld, Hedda? Hvad?

HEDDA

Nej, nej, Tesman, – det må du, ved gud, ikke be’ mig om. Jeg har sagt dig det engang før. Jeg skal prøve på at kalde hende tante. Og dermed får det være nok.

TESMAN

Ja-ja da. Men jeg synes bare, at nu, da du hører til familjen, så –

HEDDA

Hm, – jeg véd nu rigtignok ikke –

Hun går opover gulvet mod døråbningen.

TESMAN lidt efter

Er der noget ivejen med dig, Hedda? Hvad?

HEDDA

Jeg ser bare på mit gamle piano. Det står ikke rigtig godt sammen med alt dette andet.

TESMAN

Første gang jeg hæver gage, så skal vi sé at få det byttet.

HEDDA

Nej, nej, – ikke byttet. Jeg vil ikke af med det. Vi kan heller stille det der inde i bagværelset. Og så kan vi jo få et andet her i stedet. Sådan ved lejlighed, mener jeg.

TESMAN lidt forsagt

Ja, – det kan vi jo også gøre.

HEDDA tar buketten på pianoet

De blomster stod ikke her inat da vi kom.

TESMAN

Tante Julle har visst havt dem med til dig.

HEDDA ser ind i buketten

Et visitkort.

(tar det ud og læser)

«Kommer igen senere på dagen». Kan du gætte, hvem det er fra?

TESMAN

Nej. Fra hvem da? Hvad?

HEDDA

Her står «Fru foged Elvsted».

TESMAN

Nej virkelig? Fru Elvsted! Frøken Rysing, som hun hed før.

HEDDA

Ja netop. Hun med det irriterende håret, som hun gik omkring og gjorde opsigt med. Din gamle flamme, har jeg hørt sige.

TESMAN lér

Nå, det stod ikke længe på. Og så var det nu før jeg kendte dig, det, Hedda. Men tænk, – at hun er i byen.

HEDDA

Besynderligt, at hun gør visit hos os. Jeg kender hende jo næsten bare fra institutet.

TESMAN

Ja, jeg har såmæn heller ikke set hende på – gud véd, hvor lang tid. At hun kan holde det ud der oppe i slig en afkrog. Hvad?

HEDDA tænker sig om og siger pludseligt

Hør, Tesman, – er det ikke der oppe et steds, at han holder til, – han, – Ejlert Løvborg?

TESMAN

Jo, det er netop oppe på de kanter.

Berte kommer i døren til forstuen.

BERTE

Frue, nu er hun her igen, den damen, som var indom og gav blomster af for en stund siden.

(peger)

De, som fruen står med.

HEDDA

Ah, er hun det? Ja, vil De så la’ hende komme ind.

Berte åbner døren for fru Elvsted og går selv ud. – Fru Elvsted er en spæd skikkelse med smukke, bløde ansigtsformer. Øjnene er lyseblå, store, runde og noget fremstående, med et forskræmt spørgende udtryk. Håret er påfaldende lyst, næsten hvidgult, og usædvanlig rigt og bølgende. Hun er et par år yngre end Hedda. Påklædningen er mørk visitdragt, der er smagfuld men ikke helt efter nyeste mode.

HEDDA går hende venlig imøde

God dag, bedste fru Elvsted. Det var da morsomt at få se Dem igen engang.

FRU ELVSTED nervøs, søger at beherske sig

Ja, det er svært længe siden vi mødtes.

TESMAN rækker hende hånden

Og vi to også. Hvad?

HEDDA

Tak for Deres dejlige blomster –

FRU ELVSTED

Å jeg be’r –. Jeg vilde ha’ været her straks igår eftermiddag. Men så fik jeg høre, at De var ude på rejse –

TESMAN

Er De nylig kommen til byen? Hvad?

FRU ELVSTED

Jeg kom her til igår ved middagstider. Å, jeg blev så rent fortvilet, da jeg hørte, at De ikke var hjemme.

HEDDA

Fortvilet! Hvorfor det?

TESMAN

Men bedste, kære fru Rysing – fru Elvsted vilde jeg sige –

HEDDA

Der er da vel ikke noget slags galt på færde?

FRU ELVSTED

Jo, der er. Og jeg véd ikke noget levende menneske herinde, som jeg ellers kunde vende mig til.

HEDDA lægger buketten på bordet

Kom, – så sætter vi os her på sofaen –

FRU ELVSTED

Å, jeg har hverken rist eller ro til at sidde!

HEDDA

Jo visst har De så. Kom så her.

Hun drager fru Elvsted ned på sofaen og sætter sig ved siden af hende.

TESMAN

Nå? Og så, frue –?

HEDDA

Er der hændt noget særdeles der oppe hos Dem?

FRU ELVSTED

Ja, – det både er og det ikke er. Å, – jeg vilde så inderlig gerne, at De ikke skulde misforstå mig –

HEDDA

Men så gør De rigtig rettest i at tale rent ud, fru Elvsted.

TESMAN

For det er da vel derfor De kommer. Hvad?

FRU ELVSTED

Ja, ja, – det er jo det. Og så får jeg da sige Dem, – hvis De ikke alt véd det, – at Ejlert Løvborg også er i byen.

HEDDA

Er Løvborg –!

TESMAN

Nej, er Ejlert Løvborg kommen tilbage igen! Tænk det, Hedda!

HEDDA

Herre gud, jeg hører det jo.

FRU ELVSTED

Han har nu alt været her en uges tid. Tænke sig til, – en hel uge! I denne farlige by. Alene! Med alt det slette selskab, som her findes.

HEDDA

Men, bedste fru Elvsted, – hvad kommer han egentlig Dem ved?

FRU ELVSTED sér forskræmt på hende og siger hurtigt

Han har været lærer for børnene.

HEDDA

For Deres børn?

FRU ELVSTED

For min mands. Jeg har ingen.

HEDDA

For stedbørnene altså.

FRU ELVSTED

Ja.

TESMAN noget famlende

Var han da så vidt, – jeg véd ikke hvorledes jeg skal udtrykke mig, – så vidt – regelmæssig i liv og levnet, at man kunde sætte ham til det? Hvad?

FRU ELVSTED

I de sidste par år har der ikke været noget at sige på ham.

TESMAN

Nej virkelig ikke? Tænk det, Hedda!

HEDDA

Jeg hører det.

FRU ELVSTED

Ikke det ringeste, forsikrer jeg Dem! Ikke i nogen henseende. Men alligevel –. Nu, da jeg véd ham her inde – i den store byen –. Og med de mange penge mellem hænderne. Nu er jeg så dødelig ræd for ham.

TESMAN

Men hvorfor blev han så ikke heller der oppe, hvor han var? Hos Dem og Deres mand? Hvad?

FRU ELVSTED

Da bogen var kommet ud, så havde han ikke længer rist eller ro på sig oppe hos os.

TESMAN

Ja, det er sandt, – tante Julle sa’, han havde gi’t ud en ny bog.

FRU ELVSTED

Ja, en stor ny bog, som handler om kulturgangen – sådan i det hele. Det er nu en fjorten dage siden. Og da den blev købt og læst så meget – og gjorde så svært stor opsigt –

TESMAN

Så det gjorde den altså? Da må det vel være noget, han har havt liggende fra sine gode dage.

FRU ELVSTED

Fra før af, mener De?

TESMAN

Ja vel.

FRU ELVSTED

Nej, han har skrevet det alt sammen oppe hos os. Nu – i det sidste år.

TESMAN

Det er jo glædeligt at høre, Hedda! Tænk det, du!

FRU ELVSTED

Ak ja, når det nu bare måtte vare ved!

HEDDA

Har De truffet ham her inde?

FRU ELVSTED

Nej, endnu ikke. Jeg havde så megen møje med at få hans adresse opspurgt. Men nu imorges så fik jeg den da endelig.

HEDDA ser forskende hen til hende

I grunden synes jeg, det er lidt underligt af Deres mand – hm –

FRU ELVSTED farer nervøst sammen

Af min mand! Hvilket?

HEDDA

At han sender Dem til byen i et sligt ærende. At han ikke rejser selv ind og sér til sin ven.

FRU ELVSTED

Å, nej, nej, – min mand har ikke tid til det. Og så var det – nogen indkøb, jeg skulde gøre.

HEDDA smiler let

Nå, det er jo en anden sag.

FRU ELVSTED rejser sig hurtigt og i uro

Og nu bér jeg Dem så bønligt, herr Tesman, – tag godt imod Ejlert Løvborg, hvis han kommer til Dem! Og det gør han sikkert. Herre gud, – De har jo været så gode venner før i tiden. Og så er det jo de selv-samme studeringer, som De begge to driver på med. De samme videnskaber, – så vidt jeg kan skønne.

TESMAN

Nå, det var det da før ialfald.

FRU ELVSTED

Ja, og derfor bér jeg Dem så indstændigt, at De endelig – De også – at De vil ha’ et vågent øje med ham. Å, ikke sandt, herr Tesman, – De lover mig dog det?

TESMAN

Ja, så inderlig gerne, fru Rysing –

HEDDA

Elvsted.

TESMAN

Jeg skal såmæn gøre for Ejlert alt, hvad der bare står i min magt. Det kan De forlade Dem på.

FRU ELVSTED

Å, hvor det er velsignet snilt af Dem!

(trykker hans hænder)

Tak, tak, tak!

(forskrækket)

Ja, for min mand holder så svært af ham!

HEDDA rejser sig

Du skulde skrive ham til, Tesman. For kanské han ikke kommer til dig sådan af sig selv.

TESMAN

Ja, det turde vel være det rigtigste, det, Hedda? Hvad?

HEDDA

Og gør det jo før jo heller. Nu straks, synes jeg.

FRU ELVSTED bønligt

Å ja, dersom De vilde det!

TESMAN

Jeg skriver i dette øjeblik. Har De hans adresse, fru – fru Elvsted?

FRU ELVSTED

Ja.

(tar en liden seddel op af lommen og rækker ham den)

Her står det.

TESMAN

Godt, godt. Så går jeg ind –

(sér sig om)

Det er sandt, – tøflerne? Nå her.

(tar pakken og vil gå)

HEDDA

Skriv nu endelig varmt og venskabeligt til ham. Og dygtig langt også.

TESMAN

Ja, det skal jeg nok.

FRU ELVSTED

Men endelig ikke et ord om, at jeg har bedt for ham!

TESMAN

Nej, det forstår sig da af sig selv. Hvad?

Han går igennem bagstuen til højre.

HEDDA går hen til fru Elvsted, smiler og siger dæmpet

Se så! Nu slog vi to fluer med et smæk.

FRU ELVSTED

Hvorledes mener De det?

HEDDA

Forstod De ikke, at jeg vilde ha’ ham afsted?

FRU ELVSTED

Ja, for at skrive det brevet –

HEDDA

Og så for at få tale alene med Dem.

FRU ELVSTED forvirret

Om dette samme!

HEDDA

Ja just om det.

FRU ELVSTED angst

Men der er ikke mere, fru Tesman! Virkelig ikke mere!

HEDDA

Å jo såmæn er der så. Der er betydelig mere. Så meget forstår jeg da. Kom her, – så sætter vi os rigtig fortrolig sammen.

Hun tvinger fru Elvsted ned i lænestolen ved ovnen og sætter sig selv på en af taburetterne.

FRU ELVSTED ængstelig, ser på sit uhr

Men kære, bedste frue –. Jeg havde egentlig tænkt at gå nu.

HEDDA

Å, det haster det da vel ikke med. – Nå? Fortæl mig nu lidt om hvorledes De har det i hjemmet.

FRU ELVSTED

Å, det er just det, som jeg nødigst af alt vilde røre ved.

HEDDA

Men til mig, kære –? Herre gud, vi gik jo i institutet sammen.

FRU ELVSTED

Ja, men De sad en klasse over mig. Å, hvor gruelig ræd jeg var for Dem dengang!

HEDDA

Var De ræd for mig?

FRU ELVSTED

Ja. Så gruelig ræd. For når vi mødtes på trapperne, så brugte De altid at ruske mig i håret.

HEDDA

Nej, gjorde jeg det?

FRU ELVSTED

Ja, og en gang sa’ De, at De vilde svi’e det af mig.

HEDDA

Å, det var jo bare løs snak, kan De vide.

FRU ELVSTED

Ja, men jeg var så dum dengang. – Og så sidenefter ialfald – så er vi da kommet så langt – langt ifra hinanden. Vore kredse var jo så rent forskellige.

HEDDA

Nå, så vil vi sé at rykke hinanden nærmere igen. Hør nu her! I institutet sa’ vi dog du til hinanden. Og så kaldte vi hinanden ved fornavn –

FRU ELVSTED

Nej, det tar De sikkert fejl i.

HEDDA

Nej visst gør jeg ikke, nej! Jeg husker det så tydeligt. Og derfor vil vi være fortrolige, nu som i gamle dage.

(flytter sig nærmere på taburetten)

Se så!

(kysser hende på kindet)

Nu siger du du til mig og kalder mig Hedda.

FRU ELVSTED trykker og klapper hendes hænder

Å, så megen godhed og venlighed –! Det er noget, jeg slet ikke er vant til.

HEDDA

Så, så, så! Og jeg siger du til dig, ligesom før, og kalder dig min kære Thora.

FRU ELVSTED

Thea heder jeg.

HEDDA

Ja rigtig. Naturligvis. Thea mente jeg.

(ser deltagende på hende)

Så du er så lidet vant til godhed og venlighed, du, Thea? I dit eget hjem?

FRU ELVSTED

Å, dersom jeg havde noget hjem! Men jeg har ikke noget. Har aldrig havt noget.

HEDDA ser lidt på hende

Jeg har anet, at det måtte være noget af den slags.

FRU ELVSTED stirrer hjælpeløst frem for sig

Ja, – ja, – ja.

HEDDA

Jeg kan ikke rigtig huske det nu. Men var det ikke fra først af som husbestyrerinde, at du kom der op til fogdens?

FRU ELVSTED

Egentlig skulde det været som guvernante. Men hans hustru, – hun dengang, – hun var svagelig, – og sengeliggende for det meste. Så måtte jeg ta’ mig af huset også.

HEDDA

Men så, – til slut, – så blev du husets frue.

FRU ELVSTED tungt

Ja, så blev jeg det.

HEDDA

Lad mig sé –. Hvor længe er nu omtrent det siden?

FRU ELVSTED

At jeg blev gift?

HEDDA

Ja.

FRU ELVSTED

Det er nu en fem år siden.

HEDDA

Ja rigtig; det må det være.

FRU ELVSTED

Å disse fem år –! Eller mest de to–tre sidste da. Å, dersom De kunde tænke Dem til –

HEDDA slår hende let over hånden

De? Fy, Thea!

FRU ELVSTED

Nej, nej, jeg skal prøve på det. – Ja dersom – du bare kunde ane og forstå –

HEDDA henkastende

Ejlert Løvborg har jo også været der oppe en tre års tid, tror jeg.

FRU ELVSTED ser usikkert på hende

Ejlert Løvborg? Ja, – han har det.

HEDDA

Kendte du ham allerede her fra byen af?

FRU ELVSTED

Næsten slet ikke. Ja, det vil sige, – af navn naturligvis.

HEDDA

Men så der oppe, – der kom han altså i huset til jer?

FRU ELVSTED

Ja, han kom hver dag over til os. Han skulde jo læse med børnene. For jeg alene kunde ikke i længden magte det alt sammen.

HEDDA

Nej, det er begribeligt. – Og din mand –? Han er vel sagtens ofte ude på rejser?

FRU ELVSTED

Ja. De – du kan vide, at som foged må han tidt rejse omkring i distriktet.

HEDDA læner sig mod stolarmen

Thea, – stakkers søde Thea, – nu skal du fortælle mig alting, – således som det er.

FRU ELVSTED

Ja, så får du spørge da.

HEDDA

Hvorledes er egentlig din mand, du, Thea? Jeg mener, – sådan – i omgang. Er han god imod dig?

FRU ELVSTED undvigende

Han tror visst selv, at han gør alt på det bedste.

HEDDA

Jeg synes bare han må være altfor gammel for dig. Visst over de tyve år ældre?

FRU ELVSTED irriteret

Det også. Det ene med det andet. Alt er mig imod hos ham! Vi ejer ikke en tanke sammen. Ingen verdens ting, – han og jeg.

HEDDA

Men holder han ikke alligevel af dig? Sådan på sin måde?

FRU ELVSTED

Å, jeg véd ikke, hvad han gør. Jeg er visst bare nyttig for ham. Og så koster det ikke så stort at holde mig. Jeg er billig.

HEDDA

Det er dumt af dig.

FRU ELVSTED ryster på hovedet

Kan ikke være anderledes. Ikke med ham. Han holder visst ikke rigtig af nogen anden end sig selv. Og så kanské lidt af børnene.

HEDDA

Og så af Ejlert Løvborg, Thea.

FRU ELVSTED ser hen på hende

Af Ejlert Løvborg! Hvor kan du falde på det?

HEDDA

Men, kære, – jeg synes da, at når han sender dig helt herind til byen efter ham –

(smiler næsten umærkeligt)

Og desuden så sa’ du det jo selv til Tesman.

FRU ELVSTED med en nervøs trækning

Nå så? Ja, jeg gjorde nok det.

(udbryder dæmpet)

Nej, – jeg får lige så godt sige dig det først som sidst! For det kommer jo så for dagens lys alligevel.

HEDDA

Men, min kære Thea –?

FRU ELVSTED

Nå, kort og godt da! Min mand vidste sletikke af, at jeg rejste.

HEDDA

Hvad for noget! Vidste ikke din mand af det!

FRU ELVSTED

Nej naturligvis. Han var desuden ikke hjemme. Var på rejse, han også. Å, jeg kunde ikke holde det ud længer, Hedda! Rent umuligt! Så alene, som jeg herefter vilde bli’ deroppe.

HEDDA

Nå? Og så?

FRU ELVSTED

Så pakked jeg nogen af mine sager sammen, ser du. Det nødvendigste. Sådan i al stilhed. Og så gik jeg fra gården.

HEDDA

Uden videre?

FRU ELVSTED

Ja. Og rejste så med jernbanen lige herind til byen.

HEDDA

Men, min kære gode Thea, – at du turde vove det!

FRU ELVSTED rejser sig og går hen over gulvet

Ja, hvad i al verden skulde jeg vel andet gøre!

HEDDA

Men hvad tror du da din mand vil sige, når du kommer hjem igen?

FRU ELVSTED ved bordet, ser hen på hende

Der op til ham?

HEDDA

Ja vel, – ja vel?

FRU ELVSTED

Der op til ham kommer jeg aldrig mere.

HEDDA rejser sig og går nærmere

Du er altså, – for fuldt alvor, – rejst ifra det altsammen?

FRU ELVSTED

Ja. Jeg syntes ikke, der var andet for mig at gøre.

HEDDA

Og så – at du gik så rent åbenlyst.

FRU ELVSTED

Å, sligt noget kan jo ikke lægges dølgsmål på alligevel.

HEDDA

Men hvad tror du så, folk vil sige om dig, Thea?

FRU ELVSTED

De får i guds navn sige, hvad de vil.

(sætter sig træt og tungt i sofaen)

For jeg har ikke gjort andet end jeg måtte gøre.

HEDDA efter en kort taushed

Hvad tænker du nu at ta’ dig til? Hvad vil du slå ind på?

FRU ELVSTED

Det véd jeg ikke endnu. Jeg véd bare, at jeg må leve her, hvor Ejlert Løvborg lever. – Hvis jeg skal leve da.

HEDDA flytter en stol nærmere fra bordet, sætter sig hos hende og stryger hendes hænder

Du, Thea, – hvorledes kom dette – dette venskabsforhold – mellem dig og Ejlert Løvborg?

FRU ELVSTED

Å, det kom sådan lidt efter lidt. Jeg fik ligesom et slags magt over ham.

HEDDA

Så?

FRU ELVSTED

Han la’ af sine gamle vaner. Ikke fordi jeg bad ham om det. For det turde jeg aldrig gøre. Men han mærked nok, at sligt noget var mig imod. Og så lod han det fare.

HEDDA dølger et uvilkårligt hånsmil

Du har altså genoprejst ham, – som man siger, – du, lille Thea.

FRU ELVSTED

Ja, det siger han selv i det mindste. Og han, – på sin side, – han har gjort et slags virkeligt menneske ud af mig. Lært mig at tænke – og forstå både det ene og det andet.

HEDDA

Læste han kanske med dig også?

FRU ELVSTED

Nej, ikke just læste. Men han talte med mig. Talte om så uendelig mangt og meget. Og så kom den dejlige, lykkelige tid, da jeg fik dél i hans arbejde! Fik lov til at hjælpe ham!

HEDDA

Så det fik du?

FRU ELVSTED

Ja! Når han skrev noget, så måtte vi altid være sammen om det.

HEDDA

Som to gode kammerater altså.

FRU ELVSTED livfuldt

Kammerater! Ja tænk, Hedda, – så kaldte han det også! – Å, jeg burde jo føle mig så inderlig glad. Men jeg kan ikke det heller. For jeg véd jo ikke, om det vil vare ved i længden.

HEDDA

Er du ikke sikrere på ham end som så?

FRU ELVSTED tungt

En kvindeskygge står imellem Ejlert Løvborg og mig.

HEDDA ser spændt på hende

Hvem kan det være?

FRU ELVSTED

Véd ikke. En eller anden fra – fra hans fortid. En, som han visst aldrig rigtig har glemt.

HEDDA

Hvad har han sagt – om dette her!

FRU ELVSTED

Han har bare en eneste gang – så løselig – tydet hen på det.

HEDDA

Nå! Og hvad sa’ han så!

FRU ELVSTED

Han sa’, at da de skiltes, så vilde hun ha’ skudt ham med en pistol.

HEDDA koldt, behersket

Å hvad! Sligt noget bruger man da ikke her.

FRU ELVSTED

Nej. Og derfor så tror jeg det må være den rødhårede sangerinden, som han en tid –

HEDDA

Ja, det kan vel være.

FRU ELVSTED

For jeg husker, det blev sagt om hende, at hun gik med ladte våben.

HEDDA

Nå, – så er det naturligvis hende da.

FRU ELVSTED vrider hænderne

Ja, men tænk dig, Hedda, – nu hører jeg, at den sangerinden, – hun er i byen igen! Å, – jeg er så rent fortvilet –

HEDDA skotter mod bagværelset

Hys! Nu kommer Tesman.

(rejser sig og hvisker)

Thea, – alt dette her må bli’ imellem dig og mig.

FRU ELVSTED springer op

Å ja, – ja! For guds skyld –!

Jørgen Tesman, med et brev i hånden, kommer fra højre side gennem bagværelset.

TESMAN

Se så, – nu er epistelen fix og færdig.

HEDDA

Det var jo vel. Men fru Elvsted vil nok gå, tror jeg. Bi lidt. Jeg følger med til haveporten.

TESMAN

Du, Hedda, – kunde kanske Berte besørge dette her?

HEDDA tar brevet

Jeg skal gi’ hende besked.

Berte kommer fra forstuen.

BERTE

Assessor Brack er her og siger, at han gerne vilde hilse på herskabet.

HEDDA

Ja, bed assessoren værs’god komme ind. Og så, – hør her, – kast så dette brevet i postkassen.

BERTE tar brevet

Ja vel, frue.

Hun åbner døren for assessor Brack og går selv ud. Assessoren er en herre på 45 år. Undersætsig men velbygget og med elastiske bevægelser. Ansigtet rundagtigt med nobel profil. Håret kortklippet, næsten sort endnu og omhyggelig friseret. Øjnene livlige, spillende. Øjenbrynene tykke. Knebelsbarten ligeså, med afstudsede spidser. Han er klædt i elegant spadsérdragt, dog lidt for ungdommeligt for sin alder. Bruger lorgnet, som han nu og da lar falde.

ASSESSOR BRACK med hatten i hånden, hilser

Tør man sé indom så tidligt på dagen.

HEDDA

Ja såmæn tør man så.

TESMAN trykker hans hånd

Altid velkommen skal De være.

(forestiller)

Assessor Brack – frøken Rysing –

HEDDA

Åh –!

BRACK bøjer sig

Ah, – glæder mig særdeles –

HEDDA sér på ham og lér

Det er virkelig morsomt at få beskue Dem ved dagslys, assessor!

BRACK

Forandret – finder De kanske?

HEDDA

Ja, en smule yngre, synes jeg.

BRACK

Takker forbindtligst.

TESMAN

Men hvad siger så De om Hedda! Hvad? Ser ikke hun frodig ud? Hun formelig –

HEDDA

Å, lad endelig mig bli’ udenfor. Tak heller assessoren for al den ulejlighed, han har havt –

BRACK

Å hvad, – det var mig bare en fornøjelse –

HEDDA

Ja, De er en trofast sjæl. Men min veninde står her og brænder efter at komme afsted. På gensyn, assessor. Jeg er her straks igen.

Gensidige hilsener. Fru Elvsted og Hedda går ud gennem forstuedøren.

BRACK

Nå, – er nu Deres hustru så nogenlunde fornøjet –?

TESMAN

Ja, vi kan ikke noksom takke Dem. Det vil sige, – lidt omflytning hist og her blir jo nødvendig, hører jeg. Og så mangler der jo et og andet. Vi blir nok nødt til at anskaffe en dél småting til.

BRACK

Ja så? Virkelig?

TESMAN

Men det skal ikke De få noget besvær med. Hedda sa’, at hun vilde selv sørge for det, som mangler. – Skal vi så ikke ta’ plads? Hvad?

BRACK

Tak, et lidet øjeblik.

(sætter sig ved bordet)

Der er noget, jeg gerne vilde tale med Dem om, kære Tesman.

TESMAN

Så? Ah, forstår!

(sætter sig)

Det er vel sagtens den alvorlige del af festen, som begynder nu. Hvad?

BRACK

Å, de pengesagerne haster det jo ikke så svært med endnu. For øvrigt skulde jeg nok ønske, at vi havde indrettet os en smule tarveligere.

TESMAN

Men det vilde jo aldeles ikke gåt an! Tænk da på Hedda, kære! De, som kender hende så godt –. Jeg kunde da umulig by’ hende rent småborgerlige omgivelser!

BRACK

Nej, nej, – det er jo netop knuden.

TESMAN

Og så – heldigvis – så kan det jo ikke vare længe, før jeg får udnævnelsen.

BRACK

Å, ser De, – sådant noget kan ofte trække i langdrag.

TESMAN

Har De kanské hørt noget nærmere? Hvad?

BRACK

Ikke sådan noget ganske bestemt –.

(afbrydende)

Men det er sandt, – en nyhed kan jeg da fortælle Dem.

TESMAN

Nå?

BRACK

Deres gamle ven, Ejlert Løvborg, er kommen til byen igen.

TESMAN

Det véd jeg allerede.

BRACK

Så? Hvor har De fåt vide det?

TESMAN

Hun fortalte det, den dame, som gik ud med Hedda.

BRACK

Ja så. Hvad var det hun hed? Jeg hørte ikke rigtig –

TESMAN

Fru Elvsted.

BRACK

Aha, – fogdens frue altså. Ja, – det er nok oppe hos dem han har havt sit tilhold.

TESMAN

Og tænk, – så hører jeg til min store glæde, at han er blét et aldeles ordentligt menneske igen!

BRACK

Ja, man vil jo påstå det.

TESMAN

Og så skal han jo ha’ gi’t ud en ny bog. Hvad?

BRACK

Ja bevar’s!

TESMAN

Og den har jo vakt opsigt også!

BRACK

Ganske ualmindelig opsigt har den vakt.

TESMAN

Tænk, – er ikke det glædeligt at høre? Han, med sine mærkværdige evner –. Jeg var så sørgeligt sikker på, at han var gåt rent til grunde for bestandig.

BRACK

Det var nok også den almindelige mening om ham.

TESMAN

Men jeg begriber bare ikke, hvad han nu vil ta’ sig til! Hvad i al verden skal han kunne få at leve af? Hvad?

Hedda er under de sidste ord kommen ind gennem forstuedøren.

HEDDA til Brack, lér lidt hånligt

Altid går Tesman omkring og ængster sig for, hvad man skal få at leve af.

TESMAN

Herre gud, – vi sidder og taler om den stakkers Ejlert Løvborg, du.

HEDDA ser hurtigt hen på ham

Ah så?

(sætter sig i lænestolen ved ovnen og spørger ligegyldigt)

Hvad er der i vejen med ham?

TESMAN

Jo, – arven har han da visst sat overstyr for længe siden. Og en ny bog kan han vel ikke skrive hvert år. Hvad? Nå, – så spør jeg virkelig, hvad der skal bli’ af ham.

BRACK

Det kunde jeg kanské fortælle Dem lidt om.

TESMAN

Nå?

BRACK

De må huske på, at han har slægtninge med ikke så liden indflydelse.

TESMAN

Å, desværre, – slægtningerne, de har jo rent slåt hånden af ham.

BRACK

Før kaldte de ham dog for familjens håb.

TESMAN

Ja før, ja! Men det har han jo selv forspildt.

HEDDA

Hvem véd?

(smiler let)

Oppe hos fogden Elvsteds har de jo genoprejst ham –

BRACK

Og så dertil denne bogen, som er kommet –

TESMAN

Jaja, gud gi’ at de så sandt vilde hjælpe ham til et eller andet. Jeg har netop skrevet ham til. Du, Hedda, jeg bad ham komme ud til os iaften.

BRACK

Men, kære, De skal jo med til mit ungkarlsgilde iaften. Det lovte De jo på bryggen inat.

HEDDA

Havde du glemt det, Tesman?

TESMAN

Ja så sandelig havde jeg det.

BRACK

For øvrigt kan De visst være rolig for, at han ikke kommer.

TESMAN

Hvorfor tror De det? Hvad?

BRACK lidt nølende, rejser sig og støtter hænderne på stolryggen

Kære Tesman –. Og De også, frue –. Jeg kan ikke forsvare at la’ Dem være i uvidenhed om noget, som – som –

TESMAN

Noget, som angår Ejlert –?

BRACK

Både Dem og ham.

TESMAN

Men, kære assessor, så sig det da!

BRACK

De bør være forberedt på, at Deres udnævnelse kanské ikke kommer så hurtigt, som De ønsker og venter.

TESMAN springer urolig op

Er der kommet noget i vejen? Hvad?

BRACK

Besættelsen af posten turde kanské bli’ gjort afhængig af en konkurrence –

TESMAN

Konkurrence! Tænk det, Hedda!

HEDDA læner sig længere bagover i stolen

Ah, sé, – sé!

TESMAN

Men med hvem da! Dog vel aldrig med –?

BRACK

Jo, netop. Med Ejlert Løvborg.

TESMAN slår hænderne sammen

Nej, nej, – dette her er jo rent utænkeligt! Rent umuligt! Hvad?

BRACK

Hm, – vi kan nok alligevel komme til at opleve det.

TESMAN

Nej men, assessor Brack, – det vilde da være den utroligste hensynsløshed imod mig!

(fægter med armene)

Ja, for – tænk, – jeg er jo en gift mand! Vi har jo giftet os på de udsigterne, Hedda og jeg. Gåt hen og sat svær gæld. Og lånt penge af tante Julle også. For, herre gud, – jeg havde da sågodtsom løfte på stillingen. Hvad?

BRACK

Nå, nå, nå, – stillingen får De sagtens også. Men først gennem en kappestrid.

HEDDA ubevægelig i lænestolen

Tænk, Tesman, – det blir næsten ligesom et slags sport.

TESMAN

Men, kæreste Hedda, hvor kan du da ta’ dette her så ligegyldigt!

HEDDA som før

Det gør jeg sletikke. Jeg er virkelig spændt på udfaldet.

BRACK

I ethvert tilfælde, fru Tesman, så er det godt, at De nu véd, hvorledes sagerne står. Jeg mener, – forinden De går ivej med de små indkøb, som jeg hører De truer med.

HEDDA

Dette her kan ingen forandring gøre.

BRACK

Nå så? Det er en anden sag. Farvel!

(til Tesman)

Når jeg går min eftermiddagstur, kommer jeg indom og henter Dem.

TESMAN

Å ja, ja, – jeg véd hverken ud eller ind.

HEDDA liggende, strækker hånden frem

Farvel, assessor. Og velkommen igen.

BRACK

Mange tak. Farvel, farvel.

TESMAN følger ham til døren

Farvel, kære assessor! De må virkelig ha’ mig undskyldt –

Assessor Brack går ud gennem forstuedøren.

TESMAN går henover gulvet

Å, Hedda, – man skulde dog aldrig vove sig ind i eventyrlandet. Hvad?

HEDDA sér på ham og smiler

Gør du det?

TESMAN

Ja, du, – det la’r sig ikke nægte, – det var eventyrligt at gå hen og gifte sig og sætte bo på blotte og bare udsigter.

HEDDA

Du kan kanské ha’ ret i det.

TESMAN

Nå, – vort hyggelige hjem har vi da ialfald, Hedda! Tænk, – det hjem, som vi beggeto gik og drømte om. Sværmed for, kan jeg næsten sige. Hvad?

HEDDA rejser sig langsomt og træt

Det var jo aftalen, at vi skulde leve selskabeligt. Føre hus.

TESMAN

Ja, herre gud, – sådan som jeg havde glædet mig til det! Tænk, – at få sé dig som værtinde, – i en udvalgt kreds! Hvad? – Ja, ja, ja, – foreløbig får vi to altså holde sammen i ensomhed, Hedda. Bare sé tante Julle hos os en gang imellem. – Å, du, som skulde havt det så langt – langt anderledes –!

HEDDA

Livrétjeneren får jeg naturligvis ikke nu for det første.

TESMAN

Å nej, – desværre. Holde tjener, – det kan der jo umulig bli’ tale om, ser du.

HEDDA

Og ridehesten, som jeg skulde ha’ –

TESMAN forskrækket

Ridehesten!

HEDDA

– den tør jeg vel ikke engang tænke på nu.

TESMAN

Nej, gud bevare mig vel, – det siger sig da af sig selv!

HEDDA går henover gulvet

Nå, – en ting har jeg da ialfald til at muntre mig med sålænge.

TESMAN glædestrålende

Å, gud ske lov og tak for det! Og hvad er så det for noget, Hedda? Hvad?

HEDDA ved døråbningen, sér på ham med dulgt hån

Mine pistoler, – Jørgen.

TESMAN i angst

Pistolerne!

HEDDA med kolde øjne

General Gablers pistoler.

Hun går gennem bagværelset ud til venstre side.

TESMAN løber hen i døråbningen og råber efter hende

Nej, gud velsigne dig, kæreste Hedda, – rør da ikke de farlige tingesterne! For min skyld, Hedda! Hvad?

ANDEN AKT

Værelset hos Tesmans ligesom i første akt, kun at pianofortet er flyttet ud og et elegant lidet skrivebord med bogreol er stillet i stedet. Ved sofaen til venstre er et mindre bord hensat. De fleste af blomsterbuketterne er borttagne. Fru Elvsteds buket står på det større bord fremme på gulvet. – Det er eftermiddag.

Hedda, omklædt i modtagelsesdragt, er alene i værelset. Hun står ved den åbne glasdør og lader en revolverpistol. Magen til den ligger i en åben pistolkasse på skrivebordet.

HEDDA ser ned i haven og råber

Goddag igen, herr assessor!

ASSESSOR BRACK høres nedefra i frastand

I lige måde, fru Tesman!

HEDDA hæver pistolen og sigter

Nu skyder jeg Dem, assessor Brack!

BRACK råber dernede

Nej-nej-nej! Stå da ikke og sigt lige på mig!

HEDDA

Det kommer der ud af at gå bagveje!

Hun skyder.

BRACK nærmere

Er De rent gal –!

HEDDA

Å, herre gud, – traf jeg Dem kanské?

BRACK fremdeles udenfor

Lad være med de narrestreger!

HEDDA

Kom så ind da, assessor.

Assessor Brack, omklædt som til herreselskab, kommer ind gennem glasdøren. Han bærer en let overfrakke på armen.

BRACK

For pokker, – driver De på med den sport endnu? Hvad skyder De på?

HEDDA

Å, jeg står bare sådan og skyder op i den blå luft.

BRACK tar lempeligt pistolen ud af hånden på hende

Med forlov, frue.

(sér på den)

Ah, denne her, – den kender jeg godt.

(ser sig om)

Hvor har vi så kassen? Nå her.

(lægger pistolen ned i og lukker)

For nu skal vi ikke ha’ mere af den spas for idag.

HEDDA

Ja, hvad i herrens navn vil De jeg skal ta’ mig til?

BRACK

Har De ingen besøg havt?

HEDDA lukker glasdøren

Ikke et eneste. Alle de intime ligger nok på landet endnu.

BRACK

Og Tesman er kanské heller ikke hjemme?

HEDDA ved skrivebordet, lukker pistolkassen ned i skuffen

Nej. Straks han havde spist, så løb han hen til tanterne. For han vented ikke Dem så tidligt.

BRACK

Hm, – at jeg ikke tænkte mig det. Det var dumt af mig.

HEDDA drejer hovedet og ser på ham

Hvorfor dumt?

BRACK

Jo, for så var jeg kommet herud endnu lidt – tidligere.

HEDDA går henover gulvet

Ja, da havde De nu slet ingen truffet. For jeg har været inde og klædt mig om efter middagen.

BRACK

Og der er ikke sådan en bitte liden dørsprække, som en kunde ha’ forhandlet igennem?

HEDDA

De har jo glemt at arrangere en slig en.

BRACK

Det var også dumt af mig.

HEDDA

Nå, så får vi slå os ned her da. Og vente. For Tesman kommer visst ikke hjem så snart.

BRACK

Ja-ja, herre gud, jeg skal være tålmodig.

Hedda sætter sig i sofahjørnet. Brack lægger sin paletot over ryggen på den nærmeste stol og sætter sig, men beholder hatten i hånden. Kort ophold. De ser hen på hinanden.

HEDDA

Nå?

BRACK i samme tone

Nå?

HEDDA

Det var mig, som spurgte først.

BRACK bøjer sig lidt fremover

Ja, lad os så få os en liden lun passiar, fru Hedda.

HEDDA læner sig mere tilbage i sofaen

Synes De ikke, det er som en hel evighed siden vi sidst taltes ved? – Ja, det småtteri igåraftes og i formiddag – det regner jeg nu ikke for noget.

BRACK

Men sådan – imellem os selv? På tomandshånd, mener De?

HEDDA

Å ja. Så omtrent.

BRACK

Hver eneste dag har jeg gåt her og ønsket, at De bare var vel hjemme igen.

HEDDA

Og jeg har såmæn hele tiden bare ønsket det samme.

BRACK

De? Virkelig, fru Hedda? Og jeg, som trode, De havde moret Dem så inderlig godt på rejsen!

HEDDA

Jo, det kan De tro!

BRACK

Men det skrev da Tesman bestandig om.

HEDDA

Ja, han! For han synes nu, det er det dejligste han véd at gå og rode i bogsamlingerne. Og få sidde og skrive af gamle pergamentblade, – eller hvad det nu er for noget.

BRACK lidt ondskabsfuldt

Nå, det er jo hans kald her i verden. For en del da.

HEDDA

Ja, det er jo det. Og da kan en sagtens –. Men jeg! Å nej, kære assessor, – jeg har havt det gruelig kedeligt.

BRACK deltagende

Siger De virkelig det? For ramme alvor?

HEDDA

Ja, De kan da vel selv tænke Dem –! Sådan i et helt halvt år aldrig at træffe på et menneske, som kender en smule til vor kreds. Og som en kan tale med om vore egne sager.

BRACK

Nej-nej, – det vilde jeg også føle som et savn.

HEDDA

Og så det, som er det aller u-udholdeligste –

BRACK

Nå?

HEDDA

– evig og altid at skulle være sammen med – med én og den samme –

BRACK nikker bifaldende

Både sent og tidlig, – ja. Tænk, – til alle mulige tider.

HEDDA

Jeg sa’: evig og altid.

BRACK

Lad gå. Men med vor skikkelige Tesman synes jeg jo rigtignok, at man måtte kunne –

HEDDA

Tesman er – et fagmenneske, kære.

BRACK

Unægtelig.

HEDDA

Og fagmennesker er slet ikke morsomme at rejse sammen med. Ikke i længden i alle fald.

BRACK

Ikke engang – det fagmenneske, man elsker?

HEDDA

Uh, – brug da ikke det klissede ord!

BRACK studsende

Hvad nu, fru Hedda!

HEDDA halvt léende, halvt ærgerlig

Ja, De skulde bare prøve det, De! At høre tale om kulturhistorie både sent og tidlig –

BRACK

Evig og altid –

HEDDA

Ja-ja-ja! Og så dette her om husfliden i middelalderen –! Det er nu det aller græsseligste!

BRACK ser forskende hen på hende

Men, sig mig, – hvorledes skal jeg da egentlig forstå at –? Hm –

HEDDA

At der blev et par af mig og Jørgen Tesman, mener De?

BRACK

Nå ja, lad os udtrykke det så.

HEDDA

Herregud, synes De da, det er så underligt?

BRACK

Både ja og nej, – fru Hedda.

HEDDA

Jeg havde virkelig danset mig træt, kære assessor. Min tid var omme –

(farer let sammen)

Uh nej, – det vil jeg da ikke sige alligevel. Ikke tænke det heller!

BRACK

Det har De da tilforladelig heller ingen grund til.

HEDDA

Åh, – grund –.

(ser ligesom spejdende på ham)

Og Jørgen Tesman, – han må jo dog siges at være et korrekt menneske i alle måder.

BRACK

Både korrekt og solid. Gud bevar’s.

HEDDA

Og noget egentlig løjerligt kan jeg ikke finde der er ved ham. – Finder De det?

BRACK

Løjerligt? Ne–j, – det vil jeg just ikke sige –

HEDDA

Nå. Men så er han da en svært flittig samler ialfald! – Det kan såmæn godt være, at han bringer det vidt med tiden alligevel.

BRACK ser noget uviss på hende

Jeg trode, De mente ligesom alle de andre, at der vilde bli’ en særdeles fremragende mand af ham.

HEDDA med et træt udtryk

Ja, jeg gjorde det. – Og da han så gik der og endelig med vold og magt vilde få lov til at forsørge mig –. Jeg véd ikke, hvorfor jeg ikke skulde ta’ imod det?

BRACK

Nej-nej. Fra den side betragtet –

HEDDA

Det var såmæn mere end mine andre opvartende venner var villige til, kære assessor.

BRACK lér

Ja, jeg kan tilforladelig ikke svare for alle de andre. Men hvad mig selv angår, så véd De jo nok, at jeg altid har næret en – en viss respekt for ægteskabets bånd. Sådan i sin almindelighed, fru Hedda.

HEDDA spøgende

Å, jeg har såmæn aldrig gjort mig forhåbninger med hensyn til Dem.

BRACK

Alt, hvad jeg begærer, det er at ha’ en god, fortrolig omgangskreds, hvor jeg kan være til tjeneste med råd og dåd og får lov til at gå ud og ind som – som en prøvet ven –

HEDDA

Af manden i huset, mener De?

BRACK bøjer sig

Oprigtig talt, – helst af fruen. Men dernæst også af manden, forstår sig. Véd De hvad, – et sådant – lad mig sige, et sådant trekantet forhold, – det er i grunden en stor behagelighed for alle parter.

HEDDA

Ja, jeg har mangen god gang savnet en tredjemand på rejsen. Uh, – det, at sidde på tomandshånd i kupéen –!

BRACK

Heldigvis er nu bryllupsrejsen overstået –

HEDDA ryster på hovedet

Rejsen tør bli’ lang, – lang endnu. Jeg er bare kommen til et stoppested undervejs.

BRACK

Nå, så hopper man ud. Og moverer sig en smule, fru Hedda.

HEDDA

Jeg hopper aldrig ud.

BRACK

Virkelig ikke?

HEDDA

Nej. For der er altid nogen tilstede, som –

BRACK leende

– som ser på ens ben, mener De?

HEDDA

Ja netop.

BRACK

Nå, men, herre gud –

HEDDA med en afværgende håndbevægelse

Holder ikke af det. – Da blir jeg heller siddende, – hvor jeg nu engang er. På tomandshånd.

BRACK

Nå, men så stiger der en tredjemand ind til parret da.

HEDDA

Ja sé, – det er noget ganske andet!

BRACK

En prøvet, forstående ven –

HEDDA

– underholdende på alskens livlige områder –

BRACK

– og slet ikke spor af fagmenneske!

HEDDA med et hørligt åndedrag

Ja, det er jo rigtignok en lettelse.

BRACK hører indgangsdøren åbnes og skotter hen

Trekanten sluttet.

HEDDA halvhøjt

Og så kører toget videre.

Jørgen Tesman, i grå spadsérdragt og med blød filthat, kommer ind fra forstuen. Han har en hel del uindbundne bøger under armen og i lommerne.

TESMAN går op til bordet ved hjørnesofaen

Puh, – det var sandelig hedt at slæbe på, – alt dette her.

(lægger bøgerne fra sig)

Jeg formelig sveder, Hedda. Nej se, se, – er De alt kommen, kære assessor? Hvad? Det sa’ ikke Berte noget om.

BRACK rejser sig

Jeg gik op igennem haven.

HEDDA

Hvad er det for bøger, du kommer med?

TESMAN står og blader i dem

Det er nogen nye fagskrifter, som jeg nødvendigvis måtte ha’.

HEDDA

Fagskrifter?

BRACK

Aha, det er fagskrifter, fru Tesman.

Brack og Hedda veksler et forstående smil.

HEDDA

Behøver du endnu flere fagskrifter?

TESMAN

Ja, kære Hedda, dem kan man aldrig få for mange af. Man må jo følge med, hvad der skrives og trykkes.

HEDDA

Ja, man må vel det.

TESMAN roder om mellem bøgerne

Og sé her, – her har jeg fåt fat på Ejlert Løvborgs nye bog også.

(rækker den frem)

Har du kanské lyst til at sé i den, Hedda? Hvad?

HEDDA

Nej mange tak. Eller – jo, kanské senere.

TESMAN

Jeg bladed lidt i den på vejen.

BRACK

Nå, hvad synes så De – som fagmand?

TESMAN

Jeg synes, det er mærkeligt, hvor sindigt den er holdt. Han skrev aldrig således før.

(samler bøgerne sammen)

Men nu vil jeg bære ind alt dette her. Det skal bli’ en fryd at få skære op –! Og så må jeg klæ’ mig lidt om.

(til Brack)

Ja, for vi behøver vel ikke at gå nu straks? Hvad?

BRACK

Å bevares, – det haster ikke på længe endnu.

TESMAN

Nå, så gir jeg mig tid da.

(går med bøgerne, men standser i døråbningen og vender sig)

Det er sandt, Hedda, – tante Julle kommer ikke ud til dig iaften.

HEDDA

Ikke det? Er det kanské den historie med hatten, som er ivejen?

TESMAN

Å langt ifra. Hvor kan du tro sligt om tante Julle? Tænk –! Men tante Rina er så svært dårlig, sér du.

HEDDA

Det er hun jo altid.

TESMAN

Ja, men idag var det nu så rent galt fat med hende, stakker.

HEDDA

Nå, så er det jo så rimeligt, at den anden blir hos hende da. Jeg får finde mig i det.

TESMAN

Og du kan ikke tænke dig, du, hvor sjæleglad tante Julle var alligevel, – fordi du var ble’t så trivelig på rejsen!

HEDDA halvhøjt, rejser sig

Åh, – disse evige tanterne!

TESMAN

Hvad?

HEDDA går hen til glasdøren

Ingenting.

TESMAN

Ja-ja da.

Han går gennem bagværelset ud til højre.

BRACK

Hvad var det for en hat, De talte om?

HEDDA

Å, det var noget med frøken Tesman imorges. Hun havde lagt sin hat fra sig der på stolen.

(sér på ham og smiler)

Og så lod jeg, som om jeg troede det var tjenestepigens.

BRACK ryster på hovedet

Men, snille fru Hedda, hvor kunde De nu gøre det! Imod den skikkelige gamle dame!

HEDDA nervøs, går henover gulvet

Ja, sér De, – sligt noget kommer over mig ret som det er. Og så kan jeg ikke la’ det være.

(kaster sig ned i lænestolen ved ovnen)

Å, jeg véd ikke selv, hvorledes jeg skal forklare det.

BRACK bag lænestolen

De er ikke egentlig lykkelig, – det er nok sagen.

HEDDA ser frem for sig

Jeg véd heller ikke, hvorfor jeg skulde være – lykkelig. Eller kan De kanské sige mig det?

BRACK

Ja, – blandt andet fordi De har fåt netop det hjem, som De havde ønsket Dem.

HEDDA sér op på ham og lér

Tror De også på den ønskehistorien?

BRACK

Er der da ikke noget i det?

HEDDA

Jo bevares, – noget er der.

BRACK

Nå?

HEDDA

Der er det i det, at jeg brugte Tesman til at følge mig hjem fra aftenselskaber ifjor sommer –

BRACK

Desværre, – jeg havde jo en ganske anden vej.

HEDDA

Det er sandt. De gik nok på andre veje ifjor sommer.

BRACK lér

Skam Dem, fru Hedda! Nå, – men De og Tesman altså –?

HEDDA

Ja, så kom vi her forbi en aften. Og Tesman, stakker, han vred og vendte på sig. For han vidste ikke, hvad han skulde finde på at snakke om. Så syntes jeg synd i det lærde menneske –

BRACK smiler tvilende

Gjorde De? Hm –

HEDDA

Jo så tilforladelig gjorde jeg det. Og så – for at hjælpe ham ud af vånden – så kom jeg, rent letsindigt, til at sige, at her i denne villaen skulde jeg ha’ lyst til at bo.

BRACK

Ikke andet end det?

HEDDA

Ikke den aften.

BRACK

Men bagefter altså?

HEDDA

Ja. Min letsindighed havde følger, kære assessor.

BRACK

Desværre, – det har vore letsindigheder kun altfor ofte, fru Hedda.

HEDDA

Tak! Men i dette sværmeriet for statsrådinde Falks villa var det altså, at Jørgen Tesman og jeg mødtes i forståelse, sér De! Det drog efter sig både forlovelse og giftermål og bryllupsrejse og alt sammen. Ja, ja, assessor, – som man reder så ligger man, – havde jeg nær sagt.

BRACK

Det er kosteligt! Og i grunden så brød De Dem kanské sletikke en smule om dette her.

HEDDA

Nej, det véd gud jeg ikke gjorde.

BRACK

Ja, men nu da? Nu, da vi har fåt indrettet det lidt hjemligt for Dem!

HEDDA

Uh, – jeg synes her lugter lavendler og saltede roser i alle værelserne. – Men den lugt har kanské tante Julle ført med sig.

BRACK lér

Nej, så tror jeg heller det er efter salig statsrådinden.

HEDDA

Ja, noget afdød er der ved det. Det minder om balblomster – dagen efter.

(folder hænderne bag om nakken, læner sig tilbage i stolen og sér på ham)

Å, kære assessor, – De kan ikke forestille Dem, hvor gyseligt jeg vil komme til at kede mig herude.

BRACK

Skulde da ikke livet ha’ en eller anden opgave at byde på for Dem også, fru Hedda?

HEDDA

En opgave, – som der kunde være noget lokkende ved?

BRACK

Helst det, naturligvis.

HEDDA

Gud véd, hvad det skulde være for en opgave. Mangen gang tænker jeg på –

(afbrydende)

Men det går visst ikke, det, heller.

BRACK

Hvem véd? Lad mig bare høre.

HEDDA

Om jeg nu kunde få Tesman til at slå sig på politik, mener jeg.

BRACK lér

Tesman! Nej, véd De hvad, – sligt noget som politik, det ligger da slet – aldeles ikke for ham.

HEDDA

Nej, det tror jeg gerne. – Men om jeg nu kunde få ham til det alligevel?

BRACK

Ja, – hvad tilfredsstillelse vilde der være for Dem i det? Når han nu ikke duer. Hvorfor vil De så ha’ ham til det?

HEDDA

Fordi jeg keder mig, hører De!

(lidt efter)

Tror De altså, det vilde være så rent umuligt, at Tesman kunde bli’ statsminister?

BRACK

Hm, – sér De, kære fru Hedda, – for at bli’ det måtte han nu for det første være en temmelig rig mand.

HEDDA rejser sig utålmodig

Ja, der har vi det! Det er disse tarvelige vilkår, jeg er kommet ind i –!

(går henover gulvet)

Det er dem, som gør livet så ynkeligt! Så rent ud latterligt! – For så er det.

BRACK

Jeg tror nu, at skylden ligger andetsteds.

HEDDA

Hvor da?

BRACK

De har aldrig fåt leve noget rigtig vækkende igennem.

HEDDA

Noget alvorligt, mener De?

BRACK

Ja, man kan jo gerne kalde det så også. Men nu tør det kanské komme.

HEDDA kaster på nakken

Å, De tænker på vederværdighederne med denne stakkers professorposten! Men det får bli’ Tesmans egen sag. Det spilder jeg såmæn ikke en tanke på.

BRACK

Nej-nej, lad så være med det. Men når der nu blir stillet, – hvad man – sådan i den højere stil – kalder alvorsfulde og – og ansvarsfulde krav til Dem?

(smiler)

Nye krav, lille fru Hedda.

HEDDA vred

Ti stille! Aldrig får De opleve noget af den slags!

BRACK varsomt

Vi skal tales ved om et årstid – i det aller længste.

HEDDA kort

Jeg har ikke anlæg til sligt noget, herr assessor. Ikke noget med krav til mig!

BRACK

Skulde ikke De, ligesom de fleste andre kvinder, ha’ anlæg for et kald, som –?

HEDDA henne ved glasdøren

Å, ti stille, siger jeg! – Mangen gang synes jeg, at jeg bare har anlæg til en eneste ting i verden.

BRACK går nærmere

Og hvad er så det, om jeg tør spørge?

HEDDA står og sér ud

Til at kede livet af mig. Nu véd De det.

(vender sig, ser mod bagværelset og lér)

Ja, ganske rigtig! Der har vi professoren.

BRACK sagte, advarende

Nå, nå, nå, fru Hedda!

Jørgen Tesman, selskabsklædt, med handsker og hat i hånden, kommer fra højre side gennem bagværelset.

TESMAN

Hedda, – er der ikke kommet afbud fra Ejlert Løvborg? Hvad?

HEDDA

Nej.

TESMAN

Nå, så skal du sé, vi har ham såmæn om lidt.

BRACK

Tror De virkelig, at han kommer?

TESMAN

Ja, det er jeg næsten viss på. For det er nok bare løse rygter, det, som De fortalte i formiddags.

BRACK

Så?

TESMAN

Ja, i det mindste sa’ da tante Julle, at hun trode aldrig i verden, han vilde gå i vejen for mig herefterdags. Tænk det!

BRACK

Nå, så er jo alting godt og vel.

TESMAN sætter hatten med handskerne i på en stol til højre

Ja, men jeg må virkelig få lov til at vente på ham i det længste.

BRACK

Det har vi så rundelig tid til. Der kommer ingen til mig før klokken syv – halv otte.

TESMAN

Nå, så kan vi jo holde Hedda med selskab sålænge. Og sé tiden an. Hvad?

HEDDA bærer Bracks overfrakke og hat hen på hjørnesofaen

Og i værste fald så kan jo herr Løvborg slå sig ned her hos mig.

BRACK vil selv tage sagerne

Å jeg be’r, frue! – Hvad mener De med værste fald?

HEDDA

Hvis han ikke vil gå med Dem og Tesman.

TESMAN sér tvilrådig på hende

Men, kære Hedda, – tror du, det går an, at han blir her hos dig? Hvad? Husk på, at tante Julle kan ikke komme.

HEDDA

Nej, men fru Elvsted kommer. Og så drikker vi tre en kop té sammen.

TESMAN

Ja, sé da går det an!

BRACK smiler

Og det turde kanske også være det sundeste for ham.

HEDDA

Hvorfor det?

BRACK

Herre gud, frue, De har da tidt nok skoset over mine små ungkarlsgilder. De skulde ikke egne sig for andre end rigtig principfaste mandfolk, mente De.

HEDDA

Men herr Løvborg er da vel principfast nok nu. En omvendt synder –

Berte kommer i forstuedøren.

BERTE

Frue, der er en herre, som gerne vil ind –

HEDDA

Ja, lad ham komme.

TESMAN sagte

Jeg er viss på, det er ham! Tænk det!

Ejlert Løvborg kommer ind fra forstuen. Han er slank og mager; jævnaldrende med Tesman men ser ældre og noget udlevet ud. Hår og skæg er sortbrunt, ansigtet langagtigt, blegt, kun med et par rødlige pletter på kindbenene. Han er klædt i elegant, sort, ganske ny visitdragt. Mørke handsker og cylinderhat i hånden. Han blir stående i nærheden af døren og bukker hastigt. Synes noget forlegen.

TESMAN hen til ham og ryster hans hånd

Nej, kære Ejlert, – så skal vi da endelig en gang mødes igen!

EJLERT LØVBORG taler med tyst stemme

Tak for brevet, du!

(nærmer sig Hedda)

Tør jeg række en hånd til Dem også, fru Tesman?

HEDDA tager imod hans hånd

Velkommen, herr Løvborg.

(med en håndbevægelse)

Jeg véd ikke, om de to herrer –?

LØVBORG bøjer sig let

Assessor Brack, tror jeg.

BRACK ligeså

Bevares. For en del år siden –

TESMAN til Løvborg, med hænderne på hans skuldre

Og nu skal du lade akkurat som om du var hjemme, Ejlert! Ikke sandt, Hedda? – For du vil jo slå dig ned her i byen igen, hører jeg? Hvad?

LØVBORG

Jeg vil det.

TESMAN

Nå, det er jo så rimeligt. Hør, du, – jeg har fåt fat på din nye bog. Men jeg har sandelig ikke fåt tid til at læse den endnu.

LØVBORG

Det kan du også godt spare dig for.

TESMAN

Hvorfor det, mener du?

LØVBORG

For der er ikke noget videre ved den.

TESMAN

Nej tænk – at du siger det!

BRACK

Men den blir da så svært rost, hører jeg.

LØVBORG

Det var netop det, jeg vilde. Og så skrev jeg bogen, så at alle kunde være med på den.

BRACK

Meget fornuftigt.

TESMAN

Ja men, kære Ejlert –!

LØVBORG

For nu vil jeg prøve på at bygge mig op en stilling igen. Begynde forfra.

TESMAN lidt forlegen

Ja, du vil vel kanske det? Hvad?

LØVBORG smiler, sætter hatten fra sig og trækker en pakke i papiromslag op af frakkelommen

Men når dette her kommer, – Jørgen Tesman – så skal du læse det. For det er først det rigtige. Det, som jeg selv er i.

TESMAN

Ja så? Og hvad er da det for noget?

LØVBORG

Det er fortsættelsen.

TESMAN

Fortsættelsen? Af hvad?

LØVBORG

Af bogen.

TESMAN

Af den nye?

LØVBORG

Forstår sig.

TESMAN

Ja men, kære Ejlert, – den går jo lige til vore dage!

LØVBORG

Den gør det. Og dette her handler om fremtiden.

TESMAN

Om fremtiden! Men, herre gud, den véd vi jo slet ingen ting om!

LØVBORG

Nej. Men der er et og andet at sige om den alligevel.

(åbner pakken)

Her skal du se –

TESMAN

Det er jo ikke din håndskrift.

LØVBORG

Jeg har dikteret.

(blader i papirerne)

Det er delt i to afsnit. Det første er om fremtidens kulturmagter. Og dette her andet –

(blader længere frem)

– det er om fremtidens kulturgang.

TESMAN

Mærkværdigt! Sligt noget kunde det aldrig falde mig ind at skrive om.

HEDDA ved glasdøren, trommer på ruden

Hm –. Nej-nej.

LØVBORG stikker papirerne ind i omslaget og lægger pakken på bordet

Jeg tog det med, fordi jeg tænkte at læse lidt op for dig iaften.

TESMAN

Ja, det var jo svært snilt af dig, du. Men iaften –?

(ser hen til Brack)

Jeg véd ikke rigtig, hvorledes det skal kunne ordnes –

LØVBORG

Nå, så en anden gang altså. Det haster jo ikke.

BRACK

Jeg skal si’ Dem, herr Løvborg, – der er en liden tilstelning hos mig iaften. Nærmest for Tesman, forstår De –

LØVBORG ser efter sin hat

Ah, – så vil jeg ikke længer –

BRACK

Nej, hør nu her. Kunde så ikke De gøre mig den fornøjelse at følge med?

LØVBORG kort og bestemt

Nej, det kan jeg ikke. Jeg takker Dem så meget.

BRACK

Å hvad! Gør nu det. Vi blir en liden udvalgt kreds. Og De kan tro, vi skal få det «livligt», som fru Hed–, som fru Tesman siger.

LØVBORG

Det tviler jeg ikke på. Men alligevel –

BRACK

Så kunde De ta’ Deres manuskript med og læse op for Tesman der hos mig. For jeg har værelser nok.

TESMAN

Ja tænk, Ejlert, – det kunde du jo gøre! Hvad?

HEDDA går imellem

Men, kære, når nu herr Løvborg slet ikke vil! Jeg er viss på, at herr Løvborg har meget mere lyst til at slå sig ned her og spise til aftens med mig.

LØVBORG ser hen på hende

Med Dem, frue!

HEDDA

Og så med fru Elvsted.

LØVBORG

Ah –

(henkastende)

Hende traf jeg så flygtig i middags.

HEDDA

Gjorde De det? Ja, hun kommer herud. Og derfor så er det næsten nødvendigt, at De blir, herr Løvborg. For ellers har hun ikke nogen til at følge sig hjem.

LØVBORG

Det er sandt. Ja, mange tak, frue, – så blir jeg her.

HEDDA

Så vil jeg bare gi’ pigen en liden besked –

Hun går hen til forstuedøren og ringer. Berte kommer indenfor. Hedda taler sagte med hende og peger mod bagværelset. Berte nikker og går ud igen.

TESMAN samtidigt til Ejlert Løvborg

Hør, du, Ejlert, – er det dette nye emne, – dette her om fremtiden, – som du vil holde foredrag over?

LØVBORG

Ja.

TESMAN

For jeg hørte inde hos boghandleren, at du vil holde en række foredrag her i høst.

LØVBORG

Jeg vil det. Du må ikke fortænke mig i det, Tesman.

TESMAN

Nej, gud bevar’s vel! Men –?

LØVBORG

Jeg kan jo godt forstå, at det må komme dig så temmelig påtvers.

TESMAN forknyt

Å, for min skyld kan jeg jo ikke forlange, at du –

LØVBORG

Men jeg venter til du har fåt din udnævnelse.

TESMAN

Venter du! Ja men, – ja men, – vil du da ikke konkurrere? Hvad?

LØVBORG

Nej. Jeg vil bare sejre over dig. I folks mening.

TESMAN

Men, herre gud, – så fik jo tante Julle ret alligevel! Å ja, – det var nok det, jeg vidste! Hedda! Tænk, du, – Ejlert Løvborg vil sletikke gå os ivejen!

HEDDA kort

Os? Hold dog mig udenfor.

Hun går op mod bagværelset, hvor Berte står og sætter et bræt med karafler og glasse på bordet. Hedda nikker bifaldende og kommer fremover igen. Berte går ud.

TESMAN samtidigt

Men De da, assessor Brack, – hvad siger så De til dette her? Hvad?

BRACK

Nå, jeg siger, at ære og sejr – hm, – det kan jo være overmåde skønne sager –

TESMAN

Ja-visst kan det så. Men alligevel –

HEDDA ser på Tesman med et koldt smil

Jeg synes du står og ser ud som du var lynslåt.

TESMAN

Ja, – så omtrent, – tror jeg næsten –

BRACK

Det var jo også et tordenvejr, som trak over os, frue.

HEDDA peger mod bagværelset

Vil ikke herrerne så gå ind og ta’ et glas kold punsch?

BRACK ser på sit uhr

På faldrebet? Jo, det kunde ikke være så galt.

TESMAN

Udmærket, Hedda! Ganske udmærket! I sådan en let stemning, som jeg nu befinder mig i –

HEDDA

Vær så god, De også, herr Løvborg.

LØVBORG afværgende

Nej, mange tak. Ikke for mig.

BRACK

Men, herre gud, – kold punsch er da ikke nogen gift, véd jeg.

LØVBORG

Kanske ikke for alle.

HEDDA

Jeg skal nok holde herr Løvborg med selskab så længe.

TESMAN

Ja-ja, kære Hedda, gør så det da.

Han og Brack går ind i bagværelset, sætter sig, drikker punsch, røger cigaretter og taler oprømt sammen under det følgende. Ejlert Løvborg blir stående ved ovnen. Hedda går til skrivebordet.

HEDDA med noget hævet stemme

Nu skal jeg vise Dem nogen fotografier, hvis De har lyst. For Tesman og jeg – vi gjorde en trip gennem Tyrol på hjemrejsen.

Hun kommer med et album, som hun lægger på bordet ved sofaen, og sætter sig i dennes øverste hjørne. Ejlert Løvborg går nærmere, standser og ser på hende. Derpå tager han en stol og sætter sig ved hendes venstre side med ryggen mod bagværelset.

HEDDA slår albumet op

Ser De dette fjeldpartiet her, herr Løvborg? Det er Ortlergruppen. Tesman har skrevet det nedenunder. Her står det: Ortlergruppen ved Meran.

LØVBORG som ufravendt har set på hende, siger sagte og langsomt

Hedda – Gabler!

HEDDA skotter hastigt hen til ham

Nå! Hys!

LØVBORG gentager sagte

Hedda Gabler!

HEDDA ser i albumet

Ja, så hed jeg før i tiden. Dengang – da vi to kendte hinanden.

LØVBORG

Og herefter, – og for hele livet, – så må jeg altså vænne mig af med at sige Hedda Gabler.

HEDDA blader fremdeles

Ja, De får det. Og jeg synes, De skulde øve Dem på det itide. Jo før jo heller, synes jeg.

LØVBORG med harmfyldt stemme

Hedda Gabler gift? Og det med – Jørgen Tesman!

HEDDA

Ja, – så går det.

LØVBORG

Å Hedda, Hedda, – hvor kunde du dog kaste dig slig væk!

HEDDA ser hvasst til ham

Nå! Ikke dette her!

LØVBORG

Hvilket, mener du?

Tesman kommer ind og går hen imod sofaen.

HEDDA hører ham komme og siger ligegyldigt

Og dette her, herr Løvborg, det er nede fra Ampezzodalen. Se bare de fjeldspidserne der.

(ser venligt op på Tesman)

Hvad er det nu disse underlige fjeldspidserne kaldes, du?

TESMAN

Lad mig sé. Å, det er dolomiterne, det.

HEDDA

Rigtig, ja! – det er dolomiterne, herr Løvborg.

TESMAN

Du, Hedda, – jeg vilde bare spørge, om vi ikke skulde sætte ind lidt punsch alligevel? Til dig i alle fald. Hvad?

HEDDA

Jo tak skal du ha’. Og et par kager kanské.

TESMAN

Ingen cigaretter?

HEDDA

Nej.

TESMAN

Godt.

Han går ind i bagværelset og bort til højre side. Brack sidder derinde og holder af og til øje med Hedda og Løvborg.

LØVBORG dæmpet, som før

Svar mig så, Hedda, – hvor kunde du gå hen og gøre dette her?

HEDDA tilsyneladende fordybet i albumet

Blir De ved at sige du til mig, så vil jeg ikke tale med Dem.

LØVBORG

Må jeg ikke sige du, når vi er alene heller?

HEDDA

Nej. De kan få lov til at tænke det. Men De må ikke sige det.

LØVBORG

Ah, jeg forstår. Det støder Deres kærlighed – til Jørgen Tesman.

HEDDA skotter hen til ham og smiler

Kærlighed? Nej, nu er De god!

LØVBORG

Ikke kærlighed altså!

HEDDA

Ikke nogen slags utroskab alligevel! Sligt vil jeg ikke vide af.

LØVBORG

Hedda, – svar mig bare på den ene ting –

HEDDA

Hys!

Tesman, med et serveringsbræt, kommer fra bagværelset.

TESMAN

Se så! Her kommer de gode sager.

Han sætter brættet på bordet.

HEDDA

Hvorfor går du selv og serverer?

TESMAN skænker i glassene

Jo, for jeg synes det er så svært morsomt at opvarte dig, Hedda.

HEDDA

Men nu har du jo skænket i begge. Og herr Løvborg vil jo ikke ha’ –

TESMAN

Nej, men fru Elvsted kommer vel snart.

HEDDA

Ja, det er sandt, – fru Elvsted –

TESMAN

Havde du glemt hende? Hvad?

HEDDA

Vi sidder så fordybet i dette her.

(viser ham et billede)

Husker du den lille landsbyen?

TESMAN

Å, det er den nedenfor Brennerpasset! Det var der, vi blev liggende natten over –

HEDDA

– og traf alle de livlige sommergæsterne.

TESMAN

Ja-visst var det der. Tænk – om vi kunde havt dig med os, Ejlert! Nå!

Han går ind igen og sætter sig hos Brack.

LØVBORG

Svar mig bare på dette ene, Hedda –

HEDDA

Nå?

LØVBORG

Var der ikke kærlighed i forholdet til mig heller? Ikke et stænk, – ikke et skær af kærlighed over det heller?

HEDDA

Ja mon der egentlig var det? For mig står det, som om vi var to gode kammerater. To rigtig fortrolige venner.

(smiler)

De især var svært åbenhjertig.

LØVBORG

Det var Dem, som vilde ha’ det så.

HEDDA

Når jeg tænker tilbage på det, så var der dog noget skønt, noget lokkende, – noget modigt synes jeg der var over – over denne løndomsfulde fortrolighed – dette kammeratskab, som ikke noget levende menneske havde anelse om.

LØVBORG

Ja, ikke sandt, Hedda! Var der ikke det? – Når jeg kom op til Deres far sådan om eftermiddagen –. Og generalen sad borte ved vinduet og læste aviserne, – med ryggen imod –

HEDDA

Og vi to i hjørnesofaen –

LØVBORG

Altid med det samme illustrerte blad foran os –

HEDDA

I mangel af et album, ja.

LØVBORG

Ja, Hedda, – og når jeg så skrifted for Dem –! Fortalte Dem om mig selv, hvad ingen af de andre vidste dengang. Sad der og tilstod, at jeg havde været ude og raset hele dage og nætter. Raset døgn efter døgn. Å, Hedda, – hvad var det dog for en magt i Dem, som tvang mig til at bekende sligt noget?

HEDDA

Tror De, det var en magt i mig?

LØVBORG

Ja, hvorledes skal jeg ellers forklare mig det? Og alle disse – disse omsvøbsfulde spørgsmål, som De gjorde mig –

HEDDA

Og som De så inderlig godt forstod –

LØVBORG

At De kunde sidde og spørge således! Ganske frejdigt!

HEDDA

Omsvøbsfuldt, må jeg be’.

LØVBORG

Ja, men frejdigt alligevel. Spørge mig ud om – om alt sligt noget!

HEDDA

Og at De kunde svare, herr Løvborg.

LØVBORG

Ja, det er jo netop det, jeg ikke begriber – nu bagefter. Men sig mig så, Hedda, – var der ikke kærlighed på bunden af forholdet? Var det ikke fra Deres side, som om De vilde ligesom tvætte mig ren, – når jeg tyed til Dem i bekendelse? Var det ikke så?

HEDDA

Nej, ikke ganske.

LØVBORG

Hvad drev Dem da?

HEDDA

Finder De det så rent uforklarligt, om en ung pige, – når det kan ské sådan – i løndom –

LØVBORG

Nå?

HEDDA

At en da gerne vil kikke lidt ind i en verden, som –

LØVBORG

Som –?

HEDDA

– som en ikke har lov til at vide besked om?

LØVBORG

Det altså var det?

HEDDA

Det også. Det også, – tror jeg næsten.

LØVBORG

Kammeratskab i livsbegæret. Men hvorfor kunde så ikke det ialfald ble’t ved?

HEDDA

Det er De selv skyld i.

LØVBORG

Det var Dem, som brød.

HEDDA

Ja, da der var overhængende fare for, at der vilde komme virkelighed ind i forholdet. Skam Dem, Ejlert Løvborg, hvor kunde De ville forgribe Dem på – på Deres frejdige kammerat!

LØVBORG knuger hænderne

Å, hvorfor gjorde De ikke alvor af det! Hvorfor skød De mig ikke ned, som De trued med!

HEDDA

Så ræd er jeg for skandalen.

LØVBORG

Ja, Hedda, De er fejg i grunden.

HEDDA

Forfærdelig fejg.

(slår om)

Men det var jo heldigt for Dem. Og nu har De jo trøstet Dem så dejligt oppe hos Elvsteds.

LØVBORG

Jeg véd, hvad Thea har betrod Dem.

HEDDA

Og De har kanské betrod hende noget om os to?

LØVBORG

Ikke et ord. Sligt noget er hun for dum til at forstå.

HEDDA

Dum?

LØVBORG

I den slags ting er hun dum.

HEDDA

Og jeg er fejg.

(bøjer sig nærmere hen til ham, uden at se ham i øjnene, og siger sagtere)

Men nu vil jeg betro Dem noget.

LØVBORG spændt

Nå?

HEDDA

Det, at jeg ikke turde skyde Dem ned –

LØVBORG

Ja?!

HEDDA

– det var ikke min argeste fejghed – den aften.

LØVBORG ser et øjeblik på hende, begriber, og hvisker lidenskabeligt

Å, Hedda! Hedda Gabler! Nu skimter jeg en dulgt grund under kammeratskabet! Du og jeg –! Det var dog livskravet i dig –

HEDDA sagte, med et hvasst øjekast

Vogt Dem! Tro ikke sligt noget!

Det er begyndt at mørkne. Forstuedøren åbnes udefra af Berte.

HEDDA klapper albumet sammen og råber smilende

Nå endelig! Kæreste Thea, – så kom dog ind!

Fru Elvsted kommer fra forstuen. Hun er selskabsklædt. Døren lukkes efter hende.

HEDDA i sofaen, strækker armene imod hende

Søde Thea, – du kan ikke tænke dig, hvor jeg har ventet på dig!

Fru Elvsted veksler i forbigående en let hilsen med herrerne i bagværelset, går så hen til bordet og rækker Hedda hånden. Ejlert Løvborg har rejst sig. Han og fru Elvsted hilser hinanden med et stumt nik.

FRU ELVSTED

Jeg skulde kanské gå ind og tale lidt med din mand?

HEDDA

Å langtfra. La’ de to sidde. De går snart sin vej.

FRU ELVSTED

Går de?

HEDDA

Ja, de skal ud i et svirelag.

FRU ELVSTED hurtigt, til Løvborg

Ikke De vel?

LØVBORG

Nej.

HEDDA

Herr Løvborg – han blir her hos os.

FRU ELVSTED tager en stol og vil sætte sig ved siden af ham

Å, hvor her er godt at være!

HEDDA

Nej tak, min lille Thea! Ikke der! Du kommer pent her over til mig. Jeg vil være midt imellem.

FRU ELVSTED

Ja, ganske som du vil ha’ det.

Hun går omkring bordet og sætter sig i sofaen på højre side af Hedda. Løvborg sætter sig på stolen igen.

LØVBORG efter et kort ophold, til Hedda

Er hun ikke dejlig at sidde og sé på?

HEDDA stryger hende let over håret

Bare til at sé på?

LØVBORG

Ja. For vi to, – hun og jeg, – vi er to rigtige kammerater. Vi tror ubetinget på hinanden. Og så kan vi sidde og tale så frejdigt sammen –

HEDDA

Uden omsvøb, herr Løvborg?

LØVBORG

Nå –

FRU ELVSTED sagte, klynger sig til Hedda

Å, hvor jeg er lykkelig, Hedda! For, – tænk, – så siger han, at jeg har beåndet ham også.

HEDDA ser på hende med et smil

Nej, siger han det, du?

LØVBORG

Og så det handlingens mod, som hun har, fru Tesman!

FRU ELVSTED

Å gud, – jeg mod!

LØVBORG

Umådeligt – når det gælder kammeraten.

HEDDA

Ja, mod, – ja! Den, som bare havde det.

LØVBORG

Hvad så, mener De?

HEDDA

Da kunde en kanske endda leve livet.

(slår pludselig om)

Men nu, min kæreste Thea, – nu skal du såmæn drikke dig et godt glas kold punsch.

FRU ELVSTED

Nej tak, – jeg drikker aldrig sådant.

HEDDA

Nå, så De da, herr Løvborg.

LØVBORG

Tak, ikke jeg heller.

FRU ELVSTED

Nej, ikke han heller!

HEDDA ser fast på ham

Men når nu jeg vil det?

LØVBORG

Hjælper ikke.

HEDDA lér

Har jeg altså slet ingen magt over Dem, jeg stakker?

LØVBORG

Ikke på det område.

HEDDA

Alvorlig talt, så synes jeg dog, De skulde gøre det alligevel. For Deres egen skyld.

FRU ELVSTED

Nej men, Hedda –!

LØVBORG

Hvorledes det?

HEDDA

Eller for folks skyld, rettere sagt.

LØVBORG

Så?

HEDDA

Folk kunde jo ellers let falde på den tro, at De ikke – sådan i grunden – følte Dem rigtig frejdig, – rigtig tryg på Dem selv.

FRU ELVSTED sagte

Å nej da, Hedda –!

LØVBORG

Folk kan få lov til at tro, hvad de vil, – indtil videre.

FRU ELVSTED glad

Ja, ikke sandt!

HEDDA

Jeg så det så tydeligt på assessor Brack nu for nylig.

LØVBORG

Hvad så De?

HEDDA

Han smilte så hånligt, da De ikke turde gå med derind til bordet.

LØVBORG

Turde jeg ikke! Jeg vilde naturligvis heller bli’ her og tale med Dem.

FRU ELVSTED

Det var jo så rimeligt, Hedda!

HEDDA

Men det kunde vel ikke assessoren ane. Og jeg så også, at han drog på smilet og skotted til Tesman, da De ikke turde gå med til dette stakkers lille gildet heller.

LØVBORG

Turde! Siger De, at jeg ikke turde?

HEDDA

Ikke jeg. Men således forstod assessor Brack det.

LØVBORG

Lad ham bare det.

HEDDA

De går altså ikke med?

LØVBORG

Jeg blir her hos Dem og Thea.

FRU ELVSTED

Ja, Hedda, – det kan du da vel tænke dig!

HEDDA smiler og nikker bifaldende til Løvborg

Altså rigtig grundmuret. Principfast for alle tider. Sé, det er som en mand skal være!

(vender sig til fru Elvsted og klapper hende)

Nå, var det ikke det, jeg sa’, da du kom så rent forstyrret her ind imorges –

LØVBORG studsende

Forstyrret!

FRU ELVSTED i skræk

Hedda, – Hedda da –!

HEDDA

Ser du nu bare selv! Det er jo slet ikke nødvendigt, at du går her i denne dødelige angst –

(afbrydende)

Så! Nu kan vi alle tre være livlige!

LØVBORG er faret sammen

Ah, – hvad er dette her for noget, fru Tesman!

FRU ELVSTED

Å gud, å gud, Hedda! Hvad er det du siger! Hvad er det du gør!

HEDDA

Vær bare stille! Den ækle assessoren sidder og holder øje med dig.

LØVBORG

I dødsangst altså. For min skyld.

FRU ELVSTED sagte, jamrende

Å Hedda, – nu har du da gjort mig så rent ulykkelig!

LØVBORG ser en stund ufravendt på hende. Hans ansigt er fortrukket

Det var altså kammeratens frejdige tro på mig.

FRU ELVSTED bønligt

Å kæreste ven, – du må da først høre –!

LØVBORG tager det ene fyldte punschglas, løfter det og siger sagte med hæs stemme

Din skål, Thea!

Han tømmer glasset, sætter det fra sig og tager det andet.

FRU ELVSTED sagte

Å Hedda, Hedda, – at du kunde ville dette her!

HEDDA

Ville! Jeg? Er du gal?

LØVBORG

Og en skål for Dem også, fru Tesman. Tak for sandheden. Den leve!

Han drikker ud og vil fylde glasset påny.

HEDDA lægger hånden på hans arm

Så, så, – ikke mere for øjeblikket. Husk på, De skal til gilde.

FRU ELVSTED

Nej, nej, nej!

HEDDA

Hys! De sidder og ser på dig.

LØVBORG sætter glasset fra sig

Du, Thea, – vær nu sandfærdig –

FRU ELVSTED

Ja!

LØVBORG

Vidste fogden besked om, at du rejste efter mig?

FRU ELVSTED vrider hænderne

Å Hedda, – hører du, hvad han spør’ om!

LØVBORG

Var det en aftale mellem dig og ham, at du skulde rejse til byen og passe på mig? Var det kanske fogden selv, som fik dig til det? Aha, du, – han havde sagtens brug for mig på kontoret igen! Eller var det ved kortbordet, han savned mig?

FRU ELVSTED sagte, vånder sig

Å Løvborg, Løvborg –!

LØVBORG griber et glas og vil fylde det

En skål for gamle fogden også!

HEDDA afværgende

Ikke mere nu. Husk på, De skal ud og læse op for Tesman.

LØVBORG rolig, sætter glasset fra sig

Det var dumt af mig, Thea, dette her. At ta’ det på slig vis, mener jeg. Vær så ikke vred på mig, du kære, kære kammerat. Du skal få sé, – både du og de andre, – at var jeg end engang falden, så –. Nu har jeg rejst mig igen! Ved din hjælp, Thea.

FRU ELVSTED glædestrålende

Å gud ske lov –!

Brack har imidlertid set på sit uhr. Han og Tesman står op og kommer ind i salonen.

BRACK tager sin hat og overfrakke

Ja, fru Tesman, nu er vor time slagen.

HEDDA

Den er vel det.

LØVBORG rejser sig

Min også, herr assessor.

FRU ELVSTED sagte og bønligt

Å Løvborg, – gør det ikke!

HEDDA kniber hende i armen

De hører dig!

FRU ELVSTED skriger svagt

Au!

LØVBORG til Brack

De var så venlig at be’ mig med.

BRACK

Nå, kommer De så alligevel?

LØVBORG

Ja mange tak.

BRACK

Glæder mig særdeles –

LØVBORG stikker papirpakken til sig og siger til Tesman

For jeg vilde gerne vise dig et og andet, før jeg gi’r det af.

TESMAN

Nej, tænk, – det skal bli’ morsomt! – Men, kære Hedda, hvorledes får du så fru Elvsted hjem? Hvad?

HEDDA

Å, det blir der altid råd for.

LØVBORG ser hen mod damerne

Fru Elvsted? Jeg kommer naturligvis igen og henter hende.

(nærmere)

Sådan omkring ti-tiden, fru Tesman? Passer det?

HEDDA

Ja visst. Det passer udmærket.

TESMAN

Nå, så er jo alting godt og vel. Men mig må du ikke vente så tidligt, Hedda.

HEDDA

Å kære, bli’ du så længe – så længe du bare vil.

FRU ELVSTED i dulgt angst

Herr Løvborg, – jeg bier altså her, til De kommer.

LØVBORG med hatten i hånden

Forstår sig, frue.

BRACK

Og så går forlystelsestoget, mine herrer! Jeg håber, vi skal få det livligt, som en viss skøn frue siger.

HEDDA

Ak, kunde så sandt den skønne frue være usynlig tilstede –!

BRACK

Hvorfor usynlig?

HEDDA

For at få høre lidt af Deres uforfalskede livligheder, herr assessor.

BRACK lér

Det vilde jeg dog ikke tilråde den skønne frue.

TESMAN lér også

Nej, nu er du rigtig god, Hedda! Tænk det!

BRACK

Nå, farvel, farvel, mine damer!

LØVBORG bukker til afsked

Omkring ti-tiden altså.

Brack, Løvborg og Tesman går ud gennem forstuedøren. Samtidigt kommer Berte fra bagværelset med en tændt lampe, som hun sætter på salonbordet, og går ud igen samme vej.

FRU ELVSTED har rejst sig og driver urolig om på gulvet

Hedda, – Hedda, – hvad skal dette her bli’ til!

HEDDA

Klokken ti, – da kommer han altså. Jeg ser ham for mig. Med vinløv i håret. Hed og frejdig –

FRU ELVSTED

Ja, gid det var så vel.

HEDDA

Og da, ser du, – da har han fåt magten over sig selv igen. Da er han en fri mand for alle sine dage.

FRU ELVSTED

Å gud, ja, – dersom han bare vilde komme således, som du ser ham.

HEDDA

Således og ikke anderledes kommer han!

(rejser sig og går nærmere)

Tvil du på ham så længe du vil. Jeg tror på ham. Og nu skal vi prøve –

FRU ELVSTED

Der stikker noget under med dig, Hedda!

HEDDA

Ja, der gør. Jeg vil for en eneste gang i mit liv ha’ magt over en menneskeskæbne.

FRU ELVSTED

Har du da ikke det?

HEDDA

Har det ikke – og har aldrig havt det.

FRU ELVSTED

Men over din mands da?

HEDDA

Jo, det var rigtignok møjen værd. Å, dersom du kunde forstå, hvor fattig jeg er. Og du skal ha’ lov til at være så rig!

(slår armene lidenskabeligt om hende)

Jeg tror, jeg svi’er håret af dig alligevel.

FRU ELVSTED

Slip mig! Slip mig! Jeg er ræd for dig, Hedda!

BERTE i døråbningen

Thebordet er dækket inde i spisestuen, frue.

HEDDA

Godt. Vi kommer.

FRU ELVSTED

Nej, nej, nej! Jeg vil heller gå hjem alene! Nu straks!

HEDDA

Snak! Først skal du få thevand, du lille tossehode. Og så, – klokken ti, – så kommer Ejlert Løvborg – med vinløv i håret.

Hun drager fru Elvsted næsten med magt mod døråbningen.

TREDJE AKT

Værelset hos Tesmans. Forhængene for døråbningen er trukket sammen. Ligeså for glasdøren. Lampen, med en skærm over, brænder halvt nedskruet på bordet. I ovnen, hvis dør står åben, har der været ild, som nu næsten er udbrændt.

Fru Elvsted, indhyllet i et stort kastetørklæde og med fødderne på en skammel, sidder tæt ved ovnen, tilbagesunken i lænestolen. Hedda ligger påklædt sovende på sofaen med et tæppe over sig.

FRU ELVSTED efter et ophold, retter sig hurtig i stolen og lytter spændt. Derpå synker hun igen træt tilbage og jamrer sagte

Endnu ikke! – Å gud, – å gud, – endnu ikke!

Berte kommer varsomt listende ind gennem forstuedøren. Hun har et brev i hånden.

FRU ELVSTED vender sig og hvisker spændt

Nå, – har her været nogen?

BERTE sagte

Ja, nu netop var her en pige med dette brevet.

FRU ELVSTED hurtig, strækker hånden ud

Et brev! Gi’ mig det!

BERTE

Nej, det er til doktoren, frue.

FRU ELVSTED

Ah så.

BERTE

Det var frøken Tesmans pige, som var her med det. Jeg lægger det her på bordet.

FRU ELVSTED

Ja, gør det.

BERTE lægger brevet fra sig

Det er visst bedst jeg slukker lampen. For den står og oser.

FRU ELVSTED

Ja, sluk De. Det blir vel snart lyst nu.

BERTE slukker

Det er alt lyst, frue.

FRU ELVSTED

Ja, lys dag! Og så endda ikke kommen hjem –!

BERTE

Å herre gud, – jeg tænkte nok, at det vilde gå så.

FRU ELVSTED

Tænkte De det?

BERTE

Ja, da jeg så, at en viss mandsperson var kommen til byen igen, så –. Og trak af med dem. For den herren har en da hørt nok om før i tiden.

FRU ELVSTED

Tal ikke så højt. De vækker fruen.

BERTE sér mod sofaen og sukker

Nej, gud, – la’ hende bare sove, stakker. – Skal jeg ikke lægge lidt mere i ovnen?

FRU ELVSTED

Tak, ikke for mig.

BERTE

Ja-ja da.

Hun går sagte ud gennem forstuedøren.

HEDDA vågner ved at døren lukkes og sér op

Hvad er det –!

FRU ELVSTED

Det var bare pigen –

HEDDA sér sig om

Ah herinde –! Ja, nu husker jeg jo –

(retter sig op, siddende på sofaen, strækker sig og gnider øjnene)

Hvad er klokken, Thea?

FRU ELVSTED ser på sit uhr

Den er nu over syv.

HEDDA

Hvad tid kom Tesman.

FRU ELVSTED

Han er ikke kommet.

HEDDA

Ikke kommet hjem endnu?

FRU ELVSTED rejser sig

Her er slet ingen kommet.

HEDDA

Og vi, som sad her og våged og vented lige til klokken fire –

FRU ELVSTED vrider hænderne

Og slig som jeg vented på ham!

HEDDA gisper og siger med hånden for munden

Ak ja, – det kunde vi da ha’ sparet os for.

FRU ELVSTED

Fik du så sove lidt siden?

HEDDA

Å ja. Jeg tror, jeg fik sove nok så bra’. Fik ikke du?

FRU ELVSTED

Ikke et øjeblik. Jeg kunde ikke, Hedda! Det var mig så rent umuligt.

HEDDA rejser sig og går hen imod hende

Så, så, så! Det er da ikke noget at ængste sig for. Jeg skønner så godt, hvorledes det hænger sammen.

FRU ELVSTED

Ja, hvad tror du da? Kan du sige mig det!

HEDDA

Nå, det har naturligvis trukket gruelig længe ud hos assessoren –

FRU ELVSTED

Å gud, ja, – det har det visst. Men alligevel –

HEDDA

Og så, sér du, så har ikke Tesman villet komme hjem og gøre larm og ringe på midt om natten.

(lér)

Kanské ikke gerne villet vise sig heller – sådan lige ovenpå et lysteligt lag.

FRU ELVSTED

Men, kære, – hvor skulde han da være gåt hen?

HEDDA

Han er naturligvis gåt op til tanterne og har lagt sig til at sove der. De har jo hans gamle værelse stående.

FRU ELVSTED

Nej, hos dem kan han ikke være. For nu nylig kom der et brev til ham fra frøken Tesman. Der ligger det.

HEDDA

Så?

(sér på udskriften)

Ja, det er såmæn fra tante Julle egenhændig. Nå, så er han altså ble’t igen hos assessoren da. Og Ejlert Løvborg, han sidder – med vinløv i håret, og læser op.

FRU ELVSTED

Å Hedda, du går bare og snakker noget, som du ikke selv tror på.

HEDDA

Du er virkelig et lidet fårehode, Thea.

FRU ELVSTED

Å ja, desværre, jeg er vel sagtens det.

HEDDA

Og så dødelig træt som du sér ud.

FRU ELVSTED

Ja, jeg er også dødelig træt.

HEDDA

Nå, derfor skal du gøre, som jeg siger. Du skal gå ind i mit værelse og lægge dig lidt på sengen.

FRU ELVSTED

Å nej, nej, – jeg får så ikke sove alligevel.

HEDDA

Jo visst gør du så.

FRU ELVSTED

Ja, men din mand må da snart komme hjem nu. Og så må jeg straks få vide –

HEDDA

Jeg skal nok sige dig til, når han kommer.

FRU ELVSTED

Ja, lover du mig det, Hedda?

HEDDA

Ja, det kan du stole på. Gå du bare ind og sov sålænge.

FRU ELVSTED

Tak. Så vil jeg prøve på det da.

Hun går ind gennem bagværelset.

Hedda går hen til glasdøren og trækker forhængene fra. Det fulde dagslys falder ind i stuen. Derpå tager hun fra skrivebordet et lidet håndspejl, sér sig i det og ordner håret. Går så hen til forstuedøren og trykker på klokkeknappen.

Berte kommer lidt efter i døren.

BERTE

Er det noget, som fruen ønsker?

HEDDA

Ja, De får lægge mere i ovnen. Jeg går her og fryser.

BERTE

Jøsses, – straks på timen skal her bli’ varmt.

Hun rager gløderne sammen og lægger et vedstykke ind.

BERTE standser og lytter

Nu ringte det på gadedøren, frue.

HEDDA

Så gå ud og luk op. Ovnen skal jeg selv sørge for.

BERTE

Det kommer snart i brand.

Hun går ud gennem forstuedøren.

Hedda knæler på fodskammelen og lægger flere vedstykker ind i ovnen.

Jørgen Tesman kommer efter et kort ophold ind fra forstuen. Han sér træt og noget alvorlig ud. Lister sig på tåspidserne hen imod døråbningen og vil smutte ind mellem forhængene.

HEDDA ved ovnen, uden at sé op

God morgen.

TESMAN vender sig

Hedda!

(kommer nærmere)

Men i al verden, – er du oppe så tidligt! Hvad?

HEDDA

Ja, jeg har været svært tidlig oppe idag.

TESMAN

Og jeg, som var så viss på, at du lå og sov endnu! Tænk det, Hedda!

HEDDA

Tal ikke så højt. Fru Elvsted ligger inde hos mig.

TESMAN

Er fru Elvsted ble’t her inat!

HEDDA

Ja, her kom jo ingen for at hente hende.

TESMAN

Nej, der gjorde vel ikke det.

HEDDA lukker ovnsdøren og rejser sig

Nå, var det så morsomt hos assessoren?

TESMAN

Har du været ængstelig for mig? Hvad?

HEDDA

Nej, det kunde da aldrig falde mig ind. Men jeg spurgte, om du havde havt det morsomt.

TESMAN

Ja såmæn. For en gangs skyld, så –. Men mest i førstningen, synes nu jeg. For da læste Ejlert op for mig. Vi kom jo over en time for tidligt, – tænk det! Og Brack havde jo så meget at ordne. Men så læste Ejlert.

HEDDA sætter sig på højre side af bordet

Nå? Lad mig så få høre –

TESMAN sætter sig på en taburet ved ovnen

Nej, Hedda, du kan aldrig tro, hvad det blir for et værk! Det er visst næsten noget af det mærkeligste, som er skrevet. Tænk det!

HEDDA

Ja, ja, det bryr jeg mig ikke om –

TESMAN

Jeg vil tilstå en ting for dig, Hedda. Da han havde læst, – så kom der noget stygt over mig.

HEDDA

Noget stygt?

TESMAN

Jeg sad og misundte Ejlert, at han havde kunnet skrive sådant noget. Tænk det, Hedda!

HEDDA

Ja, ja, jeg tænker jo!

TESMAN

Og så vide, at han, – med de evner, som han har, – desværre nok er rent uforbederlig alligevel.

HEDDA

Du mener vel, at han har mere livsmod end de andre?

TESMAN

Nej, herre gud, – han kan sletikke holde måde i nydelsen, sér du.

HEDDA

Og hvad blev det så til – tilslut?

TESMAN

Ja, jeg synes nu nærmest, at det måtte kaldes et bakkanal, jeg, Hedda.

HEDDA

Havde han vinløv i håret?

TESMAN

Vinløv? Nej, det så jeg ikke noget til. Men han holdt en lang, forvirret tale for den kvinde, som havde beåndet ham under arbejdet. Ja, således udtrykte han sig.

HEDDA

Nævnte han hende?

TESMAN

Nej, det gjorde han ikke. Men jeg kan ikke tænke mig andet, end at det må være fru Elvsted. Pas du på!

HEDDA

Nå, – hvor skiltes du så fra ham?

TESMAN

På vejen indover. Vi brød op, – de sidste af os, – på samme tid. Og Brack gik også med for at få lidt frisk luft. Og så, sér du, så blev vi enige om at følge Ejlert hjem. Ja, for han var da så rent overlastet også!

HEDDA

Han var vel det.

TESMAN

Men nu kommer det mærkværdige, Hedda! Eller det sørgelige, skulde jeg vel heller sige. Å, – jeg skammer mig næsten – på Ejlerts vegne – for at fortælle det –

HEDDA

Nå da, altså –?

TESMAN

Jo, mens vi gik sådan indover, ser du, så blev jeg tilfældigvis lidt tilbage på vejen. Bare sådan et par minutters tid, – tænk det!

HEDDA

Ja, ja, herre gud, men –?

TESMAN

Og da jeg så skynder mig efter de andre, – véd du så, hvad jeg finder i vejkanten? Hvad?

HEDDA

Nej, hvor kan nu jeg vide det!

TESMAN

Sig det endelig ikke til nogen, Hedda. Hører du det! Lov mig det for Ejlerts skyld.

(trækker en pakke i papiromslag op af frakkelommen)

Tænk, du, – jeg fandt dette her.

HEDDA

Er det ikke den pakken, som han havde med sig her igår?

TESMAN

Jo, du, det er hele hans kostbare, uerstattelige manuskript! Og det havde han gået der og mistet – uden at han mærked det. Tænk dig bare, Hedda! Så sørgeligt –

HEDDA

Men hvorfor gav du ham så ikke pakken igen straks?

TESMAN

Nej, det turde jeg da ikke gøre – i den forfatning, han var i –

HEDDA

Fortalte du ikke til nogen af de andre, at du havde fundet den heller?

TESMAN

Å langtfra. Det vilde jeg da ikke for Ejlerts skyld, kan du skønne.

HEDDA

Der er altså ingen, som véd, at du har Ejlert Løvborgs papirer?

TESMAN

Nej. Og det må ingen få vide heller.

HEDDA

Hvad talte du så siden med ham om?

TESMAN

Jeg fik sletikke tale mere med ham, du. For da vi kom ind i gaderne, så blev han og en to–tre andre rent borte for os. Tænk det!

HEDDA

Så? De har vel fulgt ham hjem da.

TESMAN

Ja, de havde nok det, lod det til. Og Brack gik også sin vej.

HEDDA

Og hvor har du så tumlet dig siden efter?

TESMAN

Jo, jeg og nogen af de andre, vi fulgte op med en af de lystige fyrene og drak morgenkaffe der hos ham. Eller natkaffe må det vel nærmest kaldes. Hvad? Men når jeg nu bare har hvilet mig en smule – og så jeg kan tænke mig, at Ejlert, stakker, har fåt sovet ud, så må jeg indover til ham med dette her.

HEDDA strækker hånden efter pakken

Nej, – gi’ det ikke fra dig! Ikke straks, mener jeg. Lad mig få læse det først.

TESMAN

Nej, kære, snille Hedda, det tør jeg, ved gud, ikke.

HEDDA

Tør du ikke?

TESMAN

Nej, – for du kan da vel tænke dig, hvor rent fortvilet han blir, når han vågner og savner manuskriptet. For han har ingen afskrift af det, må du vide! Det sa’ han selv.

HEDDA sér ligesom forskende på ham

Kan da ikke sligt noget skrives om igen? Sådan en gang til.

TESMAN

Nej, det tror jeg aldrig vilde gå. For beåndelsen, – sér du –

HEDDA

Ja, ja, – just det er det vel –

(henkastende)

Men det er sandt, – her ligger et brev til dig.

TESMAN

Nej, tænk –!

HEDDA rækker ham det

Det kom tidlig imorges.

TESMAN

Fra tante Julle, du! Hvad kan det være?

(lægger papirpakken på den anden taburet, åbner brevet, løber det igennem og springer op)

Å Hedda, – hun skriver, at den stakkers tante Rina ligger på sit sidste!

HEDDA

Det var jo at vente.

TESMAN

Og at hvis jeg vil se hende endnu en gang, så må jeg skynde mig. Jeg vil straks springe derind.

HEDDA undertrykker et smil

Vil du springe også?

TESMAN

Å kæreste Hedda, – om du kunde overvinde dig til at følge med! Tænk det!

HEDDA rejser sig og siger træt og afvisende

Nej, nej, bed mig ikke om sligt noget. Jeg vil ikke sé på sygdom og død. Lad mig få være fri for alt det, som stygt er.

TESMAN

Ja, herre gud da –!

(farer omkring)

Min hat –? Min overfrakke –? Nå, i forstuen –. Jeg vil da inderlig håbe, at jeg ikke kommer for sent, Hedda? Hvad?

HEDDA

Å bare spring, så –

Berte kommer i forstuedøren.

BERTE

Assessor Brack står udenfor og spør’, om han må komme ind.

TESMAN

På denne tid! Nej, nu kan jeg umulig ta’ imod ham.

HEDDA

Men jeg kan.

(til Berte)

Bed assessoren komme.

Berte går.

HEDDA hurtigt, hviskende

Pakken, Tesman!

Hun griber den fra taburetten.

TESMAN

Ja, giv mig den!

HEDDA

Nej, nej, jeg gemmer den for dig sålænge.

Hun går hen til skrivebordet og stikker den ind i bogreolen. Tesman står i hastværk og kan ikke få handskerne på.

Assessor Brack kommer ind fra forstuen.

HEDDA nikker til ham

Nå, De er rigtignok en morgenfugl.

BRACK

Ja, synes De ikke det?

(til Tesman)

Skal De også ud på farten?

TESMAN

Ja, jeg må nødvendigvis ind til tanterne. Tænk, – den syge, hun ligger for døden, stakker.

BRACK

Å herre gud, gør hun det? Men så må De endelig ikke la’ Dem opholde af mig. I et så alvorligt øjeblik –

TESMAN

Ja, jeg må virkelig løbe –. Farvel! Farvel!

Han skynder sig ud gennem forstuedøren.

HEDDA går nærmere

Det har nok været mere end livligt hjemme hos Dem inat, herr assessor.

BRACK

Jeg er såmæn ikke kommen af klæderne, fru Hedda.

HEDDA

Ikke De heller?

BRACK

Nej, som De sér. Men hvad har så Tesman fortalt om nattens oplevelser?

HEDDA

Å, noget kedeligt noget. Bare det, at de havde været oppe og drukket kaffe etsteds.

BRACK

Det kaffelag har jeg alt rede på. Ejlert Løvborg var nok ikke med der, tror jeg?

HEDDA

Nej, de havde fulgt ham hjem forinden.

BRACK

Tesman også?

HEDDA

Nej, men et par andre, sa’ han.

BRACK smiler

Jørgen Tesman er virkelig en troskyldig sjæl, fru Hedda.

HEDDA

Ja, det véd gud han er. Men stikker der da noget under?

BRACK

Ja, det er ikke frit for det.

HEDDA

Nå da! Lad os sætte os, kære assessor. Så fortæller De bedre.

Hun sætter sig ved venstre side af bordet. Brack ved langsiden i nærheden af hende.

HEDDA

Nå da altså?

BRACK

Jeg havde særlige grunde til at efterspore mine gæsters – eller, rigtigere sagt, en del af mine gæsters veje inat.

HEDDA

Og imellem dem var kanske Ejlert Løvborg også?

BRACK

Jeg må tilstå – han var det.

HEDDA

Nu gør De mig virkelig begærlig –

BRACK

Véd De, hvor han og et par af de andre tilbragte resten af natten, fru Hedda?

HEDDA

Går det an at fortælle det, så gør så.

BRACK

Bevar’s, det kan godt fortælles. Jo, de indfandt sig i en særdeles animeret soirée.

HEDDA

Af det livlige slags?

BRACK

Af det allerlivligste.

HEDDA

Lidt mere om dette her, assessor –

BRACK

Løvborg havde fåt indbydelse i forvejen, han også. Jeg vidste fuld besked om det. Men da havde han afslåt at komme. For nu har han jo iført sig et nyt menneske, som De véd.

HEDDA

Oppe hos fogden Elvsteds, ja. Men så gik han altså alligevel?

BRACK

Ja, ser De, fru Hedda, – så kommer uheldigvis ånden over ham oppe hos mig i aftes –

HEDDA

Ja, der blev han jo beåndet, hører jeg.

BRACK

I temmelig voldsom grad beåndet. Nå, så kom han vel på andre tanker, kan jeg tro. For vi mandspersoner, vi er desværre ikke altid så principfaste, som vi burde være.

HEDDA

Å, De danner da visst en undtagelse, assessor Brack. Men Løvborg altså –?

BRACK

Ja, kort og godt, – enden blev, at han havned i frøken Dianas saloner.

HEDDA

Frøken Dianas?

BRACK

Det var frøken Diana, som gav soiréen. For en udvalgt kreds af veninder og beundrere.

HEDDA

Er det en rødhåret en?

BRACK

Netop.

HEDDA

Sådan en slags – sangerinde?

BRACK

Å ja, – det også. Og derhos en vældig jægerinde – for herrerne, – fru Hedda. De har visst hørt tale om hende. Ejlert Løvborg var en af hendes varmeste beskyttere – i sine velmagtsdage.

HEDDA

Og hvorledes endte så dette her?

BRACK

Mindre venskabeligt, lader det til. Frøken Diana skal fra den ømmeste modtagelse være gået til håndgribeligheder –

HEDDA

Imod Løvborg?

BRACK

Ja. Han beskyldte hende eller veninderne for at ha’ bestjålet ham. Han påstod, at hans tegnebog var ble’t borte. Og andre sager også. Kort sagt, han skal ha’ gjort et morderligt spektakel.

HEDDA

Og hvad førte så det til?

BRACK

Det førte såmæn til almindelig hanekamp mellem både damer og herrer. Heldigvis så kom da endelig politiet tilstede.

HEDDA

Kom politiet også?

BRACK

Ja. Men det blir nok en dyr spas for Ejlert Løvborg, det gale menneske.

HEDDA

Nå!

BRACK

Han skal ha’ gjort voldsom modstand. Skal ha’ slåt en af konstablerne på øret og revet hans frakke istykker. Så måtte han da med på stationen også.

HEDDA

Hvoraf véd De nu alt dette?

BRACK

Fra politiet selv.

HEDDA ser hen for sig

Således er det altså gåt for sig. Da har han ikke havt vinløv i håret.

BRACK

Vinløv, fru Hedda?

HEDDA slår over i tonen

Men sig mig nu, assessor, – hvorfor går De egentlig sådan og sporer og spejder efter Ejlert Løvborg?

BRACK

For det første kan det da ikke være mig så ganske ligegyldigt, om det oplyses ved forhørerne, at han kom lige fra mig.

HEDDA

Blir der altså forhører også?

BRACK

Forstår sig. For resten så fik nu det endda være for hvad det var. Men jeg synes, at jeg, som ven af huset, pligted at skaffe Dem og Tesman fuld oplysning om hans natlige bedrifter.

HEDDA

Hvorfor egentlig det, assessor Brack?

BRACK

Jo, fordi jeg har en levende mistanke om, at han vil bruge Dem som et slags skærmbræt.

HEDDA

Nej, men hvor kan De da falde på sligt noget!

BRACK

Å herre gud, – vi er da ikke blinde, fru Hedda. Se De bare til! Denne fru Elvsted, hun rejser såmæn ikke så snart fra byen igen.

HEDDA

Nå, skulde der være noget imellem de to, så er der vel så mange andre steder, hvor de kan mødes.

BRACK

Ikke noget hjem. Ethvert anstændigt hus vil fra nu af igen være lukket for Ejlert Løvborg.

HEDDA

Og så bør mit også være, mener De?

BRACK

Ja. Jeg tilstår, det vilde falde mig mere end pinligt om denne herre fik fast indpas her. Om han, som en overflødig – og en uvedkommende – skulde trænge sig ind i –

HEDDA

– ind i trekanten?

BRACK

Netop. Det vilde for mig være det samme, som at bli’ hjemløs.

HEDDA ser smilende på ham

Altså, – eneste hane i kurven, – det er Deres mål.

BRACK nikker langsomt og sænker stemmen

Ja, det er mit mål. Og det mål vil jeg kæmpe for – med alle de midler, jeg har til min rådighed.

HEDDA idet smilet viger

De er visst et farligt menneske, – når det kommer til stykket.

BRACK

Tror De det?

HEDDA

Ja, jeg begynder at tro det nu. Og jeg er hjerteglad – sålænge De ikke i nogen måde har hals og hånd over mig.

BRACK ler tvetydigt

Ja-ja, fru Hedda, – De kan kanské ha’ ret i det. Hvem véd, om jeg ikke i så fald var mand for at finde på både det ene og det andet.

HEDDA

Nej men hør nu her, assessor Brack! Det er jo næsten som om De sidder og truer.

BRACK rejser sig

Å, langtfra! Trekanten, ser De, – den bør helst befæstes og forsvares i frivillighed.

HEDDA

Det mener jeg også.

BRACK

Ja, nu har jeg altså fåt sagt, hvad jeg vilde. Og så får jeg sé at komme indover igen. Farvel, fru Hedda!

Han går mod glasdøren.

HEDDA rejser sig

Går De gennem haven?

BRACK

Ja, for mig er det kortere.

HEDDA

Ja, og så er det jo en bagvej også.

BRACK

Meget sandt. Jeg har ikke noget imod bagveje. Til sine tider kan de være nokså pikante.

HEDDA

Når der skydes med skarpt, mener De?

BRACK i døren, lér til hende

Å, man skyder da vel ikke sine tamme kurvhaner!

HEDDA lér også

Å nej, når man ikke har flere end den ene, så –

De nikker, under latter, til afsked. Han går. Hun lukker døren efter ham.

Hedda står en stund alvorlig og ser ud. Derpå går hun hen og kikker ind gennem forhænget på bagvæggen. Går så til skrivebordet, tager Løvborgs pakke frem fra reolen og vil blade i papirerne. Bertes stemme høres højrøstet ude i forstuen. Hedda vender sig og lytter. Lukker så hurtigt pakken ned i skuffen og lægger nøglen på skrivetøjet.

Ejlert Løvborg med overfrakken på og med hatten i hånden, river forstuedøren op. Han ser noget forvirret og ophidset ud.

LØVBORG vendt mod forstuen

Og jeg siger Dem, jeg må og skal ind! Se så!

Han lukker døren, vender sig, ser Hedda, behersker sig straks og hilser.

HEDDA ved skrivebordet

Nå, herr Løvborg, det er lovlig sent De kommer efter Thea.

LØVBORG

Eller lovlig tidlig jeg kommer ind til Dem. Jeg be’r Dem undskylde.

HEDDA

Hvoraf véd De, at hun er hos mig endnu?

LØVBORG

Det blev sagt i hendes logis, at hun havde været ude hele natten.

HEDDA går til salonbordet

Kunde De mærke noget på folkene, da de sa’ det?

LØVBORG ser spørgende på hende

Mærke noget på dem?

HEDDA

Jeg mener, om det lod til, at de tænkte sig sådan et og andet ved det?

LØVBORG forstår pludselig

Å ja, det er jo også sandt! Jeg trækker hende ned med mig! Forresten kunde jeg ikke mærke noget. – Tesman er vel ikke ståt op endnu?

HEDDA

Nej, – jeg tror ikke –

LØVBORG

Når kom han hjem?

HEDDA

Svært sent.

LØVBORG

Fortalte han Dem noget?

HEDDA

Ja, jeg hørte, at der havde været rigtig muntert hos assessor Brack.

LØVBORG

Ikke noget andet?

HEDDA

Nej, jeg tror ikke det. For resten var jeg så gruelig søvnig –

Fru Elvsted kommer ind gennem forhængene på bagvæggen.

FRU ELVSTED hen imod ham

Ah, Løvborg! Endelig –!

LØVBORG

Ja, endelig. Og for sent.

FRU ELVSTED ser i angst på ham

Hvad er for sent?

LØVBORG

Alt er for sent nu. Med mig er det ude.

FRU ELVSTED

Å nej, nej, – sig da ikke det!

LØVBORG

Du vil selv sige det samme, når du får hørt –

FRU ELVSTED

Jeg vil ikke høre noget!

HEDDA

De ønsker kanské helst at tale alene med hende? For så går jeg.

LØVBORG

Nej bliv, – De også. Jeg be’r Dem om det.

FRU ELVSTED

Ja, men jeg vil ikke høre noget, siger jeg!

LØVBORG

Det er ikke nattens eventyr, jeg vil tale om.

FRU ELVSTED

Hvad er det så –?

LØVBORG

Det er om det, at vore veje må skilles nu.

FRU ELVSTED

Skilles!

HEDDA uvilkårligt

Jeg vidste det!

LØVBORG

For jeg har ikke mere brug for dig, Thea.

FRU ELVSTED

Og det kan du stå her og sige! Ikke mere brug for mig! Jeg skal da vel hjælpe dig nu som før? Vi skal da vel bli’ ved at arbejde sammen?

LØVBORG

Jeg agter ikke at arbejde herefterdags.

FRU ELVSTED i selvopgivelse

Hvad skal jeg så bruge mit liv til?

LØVBORG

Du får prøve på at leve livet, som om du aldrig havde kendt mig.

FRU ELVSTED

Men det kan jeg jo ikke!

LØVBORG

Prøv om du kan, Thea. Du får rejse hjem igen –

FRU ELVSTED i oprør

Aldrig i denne verden! Hvor du er, der vil jeg også være! Jeg la’r mig ikke således forjage! Jeg vil være her tilstede! Være sammen med dig, når bogen kommer.

HEDDA halvhøjt, i spænding

Ah, bogen, – ja!

LØVBORG ser på hende

Min og Theas bog. For det er den.

FRU ELVSTED

Ja, det føler jeg, at den er. Og derfor så har jeg også ret til at være hos dig, når den kommer! Jeg vil sé på, at der strøes agtelse og ære over dig igen. Og glæden, – glæden, den vil jeg dele med dig.

LØVBORG

Thea, – vor bog kommer aldrig ud.

HEDDA

Ah!

FRU ELVSTED

Kommer den ikke!

LØVBORG

Kan aldrig komme.

FRU ELVSTED i angstfuld anelse

Løvborg, – hvor har du gjort af hæfterne!

HEDDA ser spændt på ham

Ja, hæfterne –?

FRU ELVSTED

Hvor har du dem!

LØVBORG

Å Thea, – spørg mig helst ikke om det.

FRU ELVSTED

Jo, jo, jeg vil vide det. Jeg har ret til at få vide det straks.

LØVBORG

Hæfterne –. Nu vel da, – hæfterne, dem har jeg revet i tusend stykker.

FRU ELVSTED skriger

Å nej, nej –!

HEDDA uvilkårligt

Men det er jo sletikke –!

LØVBORG ser på hende

Ikke sandt, tror De?

HEDDA fatter sig

Jo vel. Naturligvis. Når De selv siger det. Men det lød så urimeligt –

LØVBORG

Sandt alligevel.

FRU ELVSTED vrider hænderne

Å gud, – å gud, Hedda, – revet sit eget værk istykker!

LØVBORG

Jeg har revet mit eget liv istykker. Så kunde jeg vel rive mit livsværk også –

FRU ELVSTED

Og det har du altså gjort inat!

LØVBORG

Ja, hører du. I tusend stykker. Og strød dem ud i fjorden. Langt ude. Der er i alle fald friskt saltvand. Lad dem drive i det. Drive for strøm og vind. Og om en stund så synker de. Dybere og dybere. Ligesom jeg, Thea.

FRU ELVSTED

Véd du vel, Løvborg, at dette her med bogen –. Alle mine dage vil det stå for mig, som om du havde dræbt et lidet barn.

LØVBORG

Du har ret i det. Det er som et slags barnemord.

FRU ELVSTED

Men hvor kunde du så –! Jeg havde jo også min del i barnet.

HEDDA næsten lydløst

Ah, barnet –

FRU ELVSTED ånder tungt

Forbi altså. Ja, ja, nu går jeg, Hedda.

HEDDA

Men du rejser da vel ikke?

FRU ELVSTED

Å jeg véd ikke selv, hvad jeg gør. Nu er alting mørkt foran mig.

Hun går ud gennem forstuedøren.

HEDDA står og venter lidt

De vil altså ikke følge hende hjem, herr Løvborg?

LØVBORG

Jeg? Gennem gaderne? Skulde kanské folk sé, at hun gik sammen med mig?

HEDDA

Jeg véd jo ikke, hvad der ellers er gåt for sig inat. Men er det da så rent uopretteligt?

LØVBORG

Det blir ikke ved denne nat alene. Jeg véd det så sikkert. Men så er der det, at jeg gider ikke leve den slags liv heller. Ikke nu pånyt. Det er livsmodet og livstrodsen, som hun har knækket i mig.

HEDDA ser frem for sig

Den søde lille tosse har havt sine fingre i en menneskeskæbne.

(ser på ham)

Men at De kunde være så hjerteløs imod hende alligevel?

LØVBORG

Å sig ikke, at det var hjerteløst!

HEDDA

Gå hen og ødelægge, hvad der har fyldt hendes sind gennem lange, lange tider! Det kalder De ikke hjerteløst!

LØVBORG

Til Dem kan jeg sige sandheden, Hedda.

HEDDA

Sandheden?

LØVBORG

Lov mig først, – gi’ mig Deres ord på, at hvad jeg nu betror Dem, det får Thea aldrig vide.

HEDDA

Det har De mit ord på.

LØVBORG

Godt. Så vil jeg da sige Dem, at det ikke var sandt, hvad jeg stod her og fortalte.

HEDDA

Det om hæfterne?

LØVBORG

Ja. Jeg har ikke revet dem istykker. Ikke kastet dem i fjorden heller.

HEDDA

Nej, nej –. Men – hvor er de da?

LØVBORG

Jeg har ødelagt dem alligevel. I bund og grund, Hedda!

HEDDA

Dette her forstår jeg ikke.

LØVBORG

Thea sa’, at det, jeg havde gjort, det stod for hende som et barnemord.

HEDDA

Ja, – så sa’ hun.

LØVBORG

Men det, at dræbe sit barn, – det er ikke det værste, en far kan gøre imod det.

HEDDA

Det ikke det værste?

LØVBORG

Nej. Det var det værste, jeg vilde skåne Thea for at høre.

HEDDA

Og hvad er så dette værste?

LØVBORG

Sæt nu, Hedda, at en mand, – sådan henad morgenstunden, – efter en forvildet, gennemsviret nat kom hjem til sit barns mor og sa’: hør du, – jeg har været der og der. På de og de steder. Og jeg har havt vort barn med mig. På de og de steder. Barnet er kommet væk for mig. Rent væk. Pokker véd, hvad hænder det er faldet i. Hvem der har havt sine fingre i det.

HEDDA

Ah, – men til syvende og sidst så – så var da dette her bare en bog –

LØVBORG

Theas rene sjæl var i den bog.

HEDDA

Ja, jeg forstår det.

LØVBORG

Og så forstår De vel også, at mellem hende og mig er der ikke fremtid foran.

HEDDA

Og hvad vej vil De så gå?

LØVBORG

Ingen. Bare sé til at få ende på det altsammen. Jo før jo heller.

HEDDA et skridt nærmere

Ejlert Løvborg, – hør nu her –. Kunde De ikke sé til, at – at det skede i skønhed?

LØVBORG

I skønhed?

(smiler)

Med vinløv i håret, som De før i tiden tænkte Dem –

HEDDA

Å nej. Vinløvet, – det tror jeg ikke længer på. Men i skønhed alligevel! For én gangs skyld! – Farvel! De skal gå nu. Og ikke komme her oftere.

LØVBORG

Farvel, frue. Og hils Jørgen Tesman fra mig.

Han vil gå.

HEDDA

Nej vent! En erindring fra mig skal De da ta’ med Dem.

Hun går hen til skrivebordet og åbner skuffen og pistolkassen. Kommer så hen igen til Løvborg med en af pistolerne.

LØVBORG ser på hende

Den der? Er det erindringen?

HEDDA nikker langsomt

Kan De kende den igen? Den har engang været løftet imod Dem.

LØVBORG

De skulde ha’ brugt den dengang.

HEDDA

Sé der! Brug De den nu.

LØVBORG stikker pistolen i brystlommen

Tak!

HEDDA

Og så i skønhed, Ejlert Løvborg. Lov mig bare det!

LØVBORG

Farvel, Hedda Gabler.

Han går ud gennem forstuedøren.

Hedda lytter en stund ved døren. Derpå går hun hen til skrivebordet og tager pakken med manuskriptet frem, kikker lidt ind i omslaget, drager nogle af bladene halvt ud og ser på dem. Så går hun med det hele hen og sætter sig i lænestolen ved ovnen. Pakken har hun på skødet. Lidt efter åbner hun ovnsdøren og derefter også pakken.

HEDDA kaster et af hæfterne ind i ilden og hvisker hen for sig

Nu brænder jeg dit barn, Thea! – Du med krushåret!

(kaster et par hæfter til i ovnen)

Dit og Ejlert Løvborgs barn.

(kaster det øvrige ind)

Nu brænder, – nu brænder jeg barnet.

FJERDE AKT

Samme værelser hos Tesmans. Det er aften. Selskabsværelset ligger i mørke. Bagværelset er belyst af hængelampen over bordet derinde. Forhængene for glasdøren er trukne til.

Hedda, sortklædt, driver om på gulvet i det mørke værelse. Kommer så ind i bagværelset og går henover mod venstre side. Der høres nogle akkorder fra pianoet. Så kommer hun frem igen og går ind i selskabsværelset.

Berte kommer fra højre side gennem bagværelset med en tændt lampe, som hun stiller på bordet foran hjørnesofaen i salonen. Hendes øjne er forgrædte, og hun har sorte bånd på kappen. Går stille og varsomt ud til højre. Hedda går hen til glasdøren, letter forhænget lidt tilside og sér ud i mørket.

Kort efter kommer frøken Tesman, sørgeklædt, med hat og slør ind fra forstuen. Hedda går hende imøde og rækker hende hånden.

FRØKEN TESMAN

Ja, Hedda, her kommer jeg i sorgens farver. For nu har da min stakkers søster endelig stridt ud.

HEDDA

Jeg véd det allerede, som De vel sér. Tesman sendte et kort ud til mig.

FRØKEN TESMAN

Ja, han lovte mig jo det. Men jeg syntes da alligevel, at til Hedda, – her i livets hus, – her måtte jeg da melde døden selv.

HEDDA

Det var meget venligt af Dem.

FRØKEN TESMAN

Å, Rina skulde bare ikke gåt bort netop nu. Heddas hus skulde ikke bære sorg i denne tid.

HEDDA afledende

Hun døde jo så stille, frøken Tesman?

FRØKEN TESMAN

Å så dejligt, – så fredeligt løste det sig op for hende. Og så den usigelige lykke, at hun fik sé Jørgen engang til. Og fik sige ham rigtig farvel. – Er han kanské ikke kommen hjem endnu?

HEDDA

Nej. Han skrev, at jeg ikke måtte vente ham så snart. Men sæt Dem da ned.

FRØKEN TESMAN

Nej tak, kære – velsignede Hedda. Jeg vilde nok gerne. Men jeg har så liden tid. Nu skal hun stelles og pyntes så godt jeg kan. Rigtig pén skal hun komme i sin grav.

HEDDA

Kan ikke jeg hjælpe med noget?

FRØKEN TESMAN

Å tænk da aldrig på det! Sligt noget må ikke Hedda Tesman ta’ sine hænder i. Og ikke fæste sine tanker ved heller. Ikke i denne tid, ikke.

HEDDA

Å tankerne, – de lar sig ikke sådan mestre –

FRØKEN TESMAN vedblivende

Ja, herre gud, så går det i verden. Hjemme hos mig skal vi nu sy lintøj til Rina. Og her skal vel også snart syes, kan jeg tænke. Men det blir af et andet slags, det, – gud ske lov!

Jørgen Tesman kommer ind gennem forstuedøren.

HEDDA

Nå, det var da godt, du endelig kom engang.

TESMAN

Er du her, tante Julle? Hos Hedda? Tænk det!

FRØKEN TESMAN

Jeg vilde just til at gå igen, min kære gut. Nå, fik du så udrettet alt det, du lovte mig?

TESMAN

Nej, jeg er virkelig ræd, jeg har glemt halvparten, du. Jeg får springe ind til dig imorgen igen. For idag er mit hode så rent fortumlet. Jeg kan ikke holde tankerne sammen.

FRØKEN TESMAN

Men, snille Jørgen, du må da ikke ta’ det på den vis.

TESMAN

Så? Hvorledes da, mener du?

FRØKEN TESMAN

Du skal være glad i sorgen. Glad for det, som skét er. Ligesom jeg er det.

TESMAN

Å ja, ja. Du tænker på tante Rina, du.

HEDDA

Det blir ensomt for Dem nu, frøken Tesman.

FRØKEN TESMAN

I de første dagene, ja. Men det kommer vel ikke til at vare så længe, vil jeg håbe. Salig Rinas lille stue skal da ikke stå tom, véd jeg!

TESMAN

Så? Hvem vil du da skal flytte ind i den? Hvad?

FRØKEN TESMAN

Å, der findes altid en eller anden syg stakker, som trænger røgt og pleje, desværre.

HEDDA

Vil De virkelig ta’ sligt kors på Dem igen?

FRØKEN TESMAN

Kors! Gud forlade Dem, barn, – det har da ikke været noget kors for mig.

HEDDA

Men om der nu skulde komme et fremmed menneske, så –

FRØKEN TESMAN

Å, med syge folk blir en snart venner. Og jeg behøver da så sårt at ha’ nogen at leve for, jeg også. Nå, gud ske lov og tak, – her i huset turde vel også bli’ et og andet at ta’ hånd i for en gammel tante.

HEDDA

Å, tal bare ikke om vort.

TESMAN

Ja, tænk, hvor dejligt vi tre kunde ha’ det sammen, dersom –

HEDDA

Dersom –?

TESMAN urolig

Å, ikke noget. Det ordner sig vel. Lad os håbe det. Hvad?

FRØKEN TESMAN

Ja, ja. I to har nok noget at snakke sammen, kan jeg skønne.

(smiler)

Og Hedda har kanske også noget at fortælle dig, Jørgen. Farvel! Nu må jeg hjem til Rina.

(vender sig ved døren)

Herregud, hvor underligt at tænke sig! Nu er Rina både hos mig og hos salig Jochum.

TESMAN

Ja, tænk det, tante Julle! Hvad?

Frøken Tesman går ud gennem forstuedøren.

HEDDA følger Tesman koldt og forskende med øjnene

Jeg tror næsten, dødsfaldet går dig mere til hjertet end hende.

TESMAN

Å, det er ikke dødsfaldet alene. Det er Ejlert, som jeg er så inderlig urolig for.

HEDDA hurtigt

Er der noget nyt med ham?

TESMAN

Jeg vilde løbet op til ham i eftermiddag og sagt ham, at manuskriptet var i god behold.

HEDDA

Nå? Traf du ham så ikke?

TESMAN

Nej. Han var ikke hjemme. Men bagefter så mødte jeg fru Elvsted, og hun fortalte, at han havde været her tidlig imorges.

HEDDA

Ja straks efter du var gåt.

TESMAN

Og han skal jo ha’ sagt, at han havde revet manuskriptet istykker. Hvad?

HEDDA

Ja, han påstod det.

TESMAN

Men, herre gud, så har han jo været rent sindsforvirret! Og så turde du vel sagtens ikke gi’ ham det tilbage heller, Hedda?

HEDDA

Nej, han fik det ikke.

TESMAN

Men du sa’ ham da vel, at vi havde det?

HEDDA

Nej.

(hurtigt)

Sa’ du kanske det til fru Elvsted?

TESMAN

Nej, det vilde jeg ikke. Men til ham selv skulde du ha’ sagt det. Tænk, om han i fortvilelse går hen og gør en ulykke på sig! Lad mig få manuskriptet, Hedda! Jeg vil springe ind til ham med det straks. Hvor har du pakken?

HEDDA kold og ubevægelig, støttet til lænestolen

Jeg har den ikke mere.

TESMAN

Har du den ikke! Hvad i al verden mener du med det!

HEDDA

Jeg har brændt det op – alt sammen.

TESMAN farer op i skræk

Brændt! Brændt Ejlerts manuskript!

HEDDA

Skrig ikke så. Tjenestepigen kunde gerne høre dig.

TESMAN

Brændt! Men du godeste gud –! Nej, nej, nej, – dette er rent umuligt!

HEDDA

Ja, det er nu så alligevel.

TESMAN

Men véd du da selv, hvad du der har gjort, Hedda! Det er jo ulovlig omgang med hittegods. Tænk det! Ja, spørg du bare assessor Brack, så skal du få høre.

HEDDA

Det er visst rådeligst, at du ikke taler om det, – hverken til assessoren eller til nogen anden.

TESMAN

Men hvorledes kunde du da gå hen og gøre noget så uhørt! Hvorledes kunde sligt falde dig ind? Hvorledes kunde det komme over dig? Svar mig på det. Hvad?

HEDDA undertrykker et næsten umærkeligt smil

Jeg gjorde det for din skyld, Jørgen.

TESMAN

For min skyld!

HEDDA

Da du kom hjem imorges og fortalte, at han havde læst for dig –

TESMAN

Ja, ja, hvad så?

HEDDA

Da tilstod du, at du misundte ham det værk.

TESMAN

Å herre gud, det var da ikke så bogstavelig ment.

HEDDA

Alligevel. Jeg kunde ikke tåle den tanke, at nogen anden skulde stille dig i skyggen.

TESMAN i udbrud, mellem tvil og glæde

Hedda, – å, er det sandt, hvad du siger! – Ja-men, – ja-men – på den slags måde har jeg aldrig mærket din kærlighed før. Tænk det!

HEDDA

Nå, så er det bedst du får vide da – at just i denne tid –

(hæftigt, afbrydende)

Nej, nej, – du kan spørge dig for hos tante Julle. Så gir hun dig nok besked.

TESMAN

Å, jeg tror næsten jeg forstår dig, Hedda!

(slår hænderne sammen)

Nej, herre gud, du, – skulde det være muligt! Hvad?

HEDDA

Skrig da ikke så. Pigen kan høre dig.

TESMAN leende i overstadig glæde

Pigen! Nej, du er virkelig kostelig, du, Hedda! Pigen, – det er jo Berte, det! Jeg vil selv ud og fortælle det til Berte.

HEDDA knuger hænderne som fortvilet

Å, jeg forgår, – jeg forgår i alt dette her!

TESMAN

I hvad for noget, Hedda? Hvad?

HEDDA koldt, behersket

I alt dette – løjerlige, – Jørgen.

TESMAN

Løjerligt? At jeg er så sjæleglad? Men alligevel –. Kanské det ikke er værdt, at jeg siger noget til Berte.

HEDDA

Å jo, – hvorfor ikke det også?

TESMAN

Nej, nej, ikke endnu. Men tante Julle må tilforladelig få vide det. Og det, at du begynder at kalde mig Jørgen også! Tænk det. Å, tante Julle, hun vil bli’ så glad, – så glad!

HEDDA

Når hun hører, at jeg har brændt Ejlert Løvborgs papirer – for din skyld?

TESMAN

Nej, det er jo også sandt! Det med papirerne, det må naturligvis ingen få vide. Men at du brænder for mig, Hedda, – det skal så sandelig tante Julle ha’ del i! For resten gad jeg vide, jeg, om sligt noget er almindeligt hos unge koner, du? Hvad?

HEDDA

Du bør spørge tante Julle om det også, synes jeg.

TESMAN

Ja, det vil jeg virkelig gøre ved lejlighed.

(ser atter urolig og betænkelig ud)

Nej men, – nej men manuskriptet da! Herre gud, det er jo forfærdeligt at tænke sig for den stakkers Ejlert alligevel.

Fru Elvsted, klædt ligesom ved sit første besøg, med hat og overtøj, kommer ind gennem forstuedøren.

FRU ELVSTED hilser hurtigt og siger i sindsbevægelse

Å, kære Hedda, tag mig ikke ilde op, at jeg kommer igen.

HEDDA

Hvad er der hændt dig, Thea?

TESMAN

Er det noget med Ejlert Løvborg igen? Hvad?

FRU ELVSTED

Å ja, – jeg er så gruelig ræd for, at der er tilstødt ham en ulykke.

HEDDA griber hende i armen

Ah, – tror du det!

TESMAN

Nej men, herre gud, – hvor kan De da falde på sligt, fru Elvsted!

FRU ELVSTED

Jo, for jeg hørte, at de talte om ham i pensionen, – just som jeg kom ind. Å, der går jo de utroligste rygter om ham i byen idag.

TESMAN

Ja, tænk, det hørte jeg også! Og så kan jeg bevidne, at han gik lige hjem og la’ sig. Tænk det!

HEDDA

Nå, – hvad sa’ de så i pensionen?

FRU ELVSTED

Å, jeg fik ikke rede på nogen ting. Enten de nu ikke vidste noget nærmere eller –. Der blev stille, da de så mig. Og spørge, det turde jeg ikke.

TESMAN urolig om på gulvet

Vi vil håbe – vi vil håbe, De har hørt fejl, fru Elvsted!

FRU ELVSTED

Nej, nej, jeg er viss på, at det var ham, de talte om. Og så hørte jeg, der blev nævnt noget sådant som hospitalet eller –

TESMAN

Hospitalet!

HEDDA

Nej, – det er da vel umuligt!

FRU ELVSTED

Å, jeg blev så dødelig ræd for ham. Og så gik jeg op i hans logis og spurgte efter ham der.

HEDDA

Kunde du bekvemme dig til det, Thea!

FRU ELVSTED

Ja, hvad skulde jeg vel andet gøre? For jeg syntes ikke, jeg kunde holde den uvissheden ud længer.

TESMAN

Men De traf ham vel ikke, De, heller? Hvad?

FRU ELVSTED

Nej. Og folkene vidste ikke nogen besked om ham. Han havde ikke været hjemme siden igår eftermiddag, sa’ de.

TESMAN

Igår! Tænk, at de kunde si’ det!

FRU ELVSTED

Å, jeg synes det er umuligt andet, end at der må være noget galt på færde med ham!

TESMAN

Du, Hedda, – om jeg gik indover, du, og forhørte mig sådan på forskellige steder –?

HEDDA

Nej, nej, – bland ikke du dig op i dette her.

Assessor Brack, med hat i hånden, kommer ind gennem forstuedøren, som Berte åbner og lukker efter ham. Han sér alvorlig ud og hilser i taushed.

TESMAN

Å, er De der, kære assessor? Hvad?

BRACK

Ja, jeg måtte nødvendigvis ud til Dem iaften.

TESMAN

Jeg kan sé på Dem, at De har fåt budskabet fra tante Julle.

BRACK

Det har jeg også fåt, ja.

TESMAN

Er det ikke sørgeligt, De? Hvad?

BRACK

Nå, kære Tesman, det er nu som man ta’r det.

TESMAN sér uviss på ham

Er der kanské ellers hændt noget?

BRACK

Ja, der er det.

HEDDA spændt

Noget sørgeligt, assessor Brack?

BRACK

Også som man ta’r det, frue.

FRU ELVSTED i uvilkårligt udbrud

Å, det er noget med Ejlert Løvborg!

BRACK sér lidt på hende

Hvorledes falder fruen på det? Véd fruen kanské allerede noget –?

FRU ELVSTED forvirret

Nej, nej, det gør jeg sletikke; men –

TESMAN

Men, gud bevar’ os, så sig det dog!

BRACK trækker på skuldrene

Nå, – desværre, – Ejlert Løvborg er bragt på hospitalet. Han ligger nok for døden allerede.

FRU ELVSTED skriger ud

Å gud, å gud –!

TESMAN

På hospitalet! Og for døden også!

HEDDA uvilkårligt

Så hurtigt altså –!

FRU ELVSTED jamrende

Og vi, som skiltes uden forsoning, Hedda!

HEDDA hvisker

Men, Thea, – Thea da!

FRU ELVSTED uden at agte på hende

Jeg må ind til ham! Jeg må sé ham ilive!

BRACK

Det nytter Dem ikke noget, frue. Der får ingen komme til ham.

FRU ELVSTED

Å, men sig mig da bare, hvad der er hændt ham! Hvad er det for noget?

TESMAN

Ja, for han har da vel aldrig selv –! Hvad?

HEDDA

Jo, det er jeg viss på han har.

TESMAN

Hedda, – hvor kan du da –!

BRACK som stadig holder øje med hende

De har desværre gættet ganske rigtigt, fru Tesman.

FRU ELVSTED

Å, hvor forfærdeligt!

TESMAN

Selv altså! Tænk det!

HEDDA

Skudt sig!

BRACK

Også rigtig gættet, frue.

FRU ELVSTED søger at fatte sig

Når skete det, herr assessor?

BRACK

Nu i eftermiddag. Mellem tre og fire.

TESMAN

Men, herre gud, – hvor gjorde han det da? Hvad?

BRACK lidt usikker

Hvor? Ja, kære, – han gjorde det vel i sit logis.

FRU ELVSTED

Nej, det kan ikke være rigtig. For der var jeg indom mellem sex og syv.

BRACK

Nå, så et andet steds da. Det véd jeg ikke så nøje. Jeg véd bare, at han blev fundet –. Han havde skudt sig – gennem brystet.

FRU ELVSTED

Å, hvor grufuldt at tænke sig! At han skulde ende således!

HEDDA til Brack

Var det gennem brystet?

BRACK

Ja, – som jeg siger.

HEDDA

Altså ikke gennem tindingen?

BRACK

Gennem brystet, fru Tesman.

HEDDA

Ja, ja, – brystet er også godt.

BRACK

Hvorledes, frue?

HEDDA afvisende

Å nej, – ikke noget.

TESMAN

Og såret er livsfarligt, siger De? Hvad?

BRACK

Såret er absolut dødeligt. Sandsynligvis er det allerede forbi med ham.

FRU ELVSTED

Ja, ja, det aner mig! Det er forbi! Forbi! Å Hedda –!

TESMAN

Men sig mig da, – hvor har De fåt vide dette her altsammen?

BRACK kort

Gennem en af politiets folk. En, som jeg skulde tale med.

HEDDA højlydt

Endelig engang en dåd!

TESMAN forskrækket

Gud bevare mig, – hvad siger du, Hedda!

HEDDA

Jeg siger, at dette her er der skønhed i.

BRACK

Hm, fru Tesman –

TESMAN

Skønhed! Nej tænk det!

FRU ELVSTED

Å, Hedda, hvor kan du da tale om skønhed i sligt noget!

HEDDA

Ejlert Løvborg har gjort op regningen med sig selv. Han har havt mod til at gøre det, som – som gøres skulde.

FRU ELVSTED

Nej, tro da aldrig, at det er gået til på den vis! Hvad han har gjort, det har han gjort i vildelse.

TESMAN

I fortvilelse har han gjort det!

HEDDA

Det har han ikke. Det er jeg så viss på.

FRU ELVSTED

Jo, han har! I vildelse! Ligesom da han rev vore hæfter istykker.

BRACK studsende

Hæfterne? Manuskriptet, mener De? Har han revet det istykker?

FRU ELVSTED

Ja, det gjorde han inat.

TESMAN hvisker sagte

Å, Hedda, vi kommer aldrig bort fra dette her.

BRACK

Hm, det var da besynderligt.

TESMAN henover gulvet

Tænke sig til, at Ejlert skal gå således ud af verden! Og så ikke efterlade sig det, som vilde ha’ fæstet hans navn så varigt –

FRU ELVSTED

Å, om det kunde sættes sammen igen!

TESMAN

Ja, tænk, om det kunde det! Jeg véd ikke, hvad jeg vilde gi’ –

FRU ELVSTED

Kanské det kan, herr Tesman.

TESMAN

Hvad mener De?

FRU ELVSTED søger i kjolelommen

Se her. Jeg har gemt de løse lapper, som han havde med, når han diktérte.

HEDDA et skridt nærmere

Ah –!

TESMAN

Dem har De gemt, fru Elvsted! Hvad?

FRU ELVSTED

Ja, her har jeg dem. Jeg tog dem med, da jeg rejste. Og så er de ble’t liggende i lommen –

TESMAN

Å, lad mig bare få sé!

FRU ELVSTED rækker ham en bunke småblade

Men det er så forvirret. Så rent om hinanden.

TESMAN

Tænk, om vi kunde finde ud af det alligevel! Kanske når vi to hjalp hinanden –

FRU ELVSTED

Å ja, lad os forsøge idetmindste –

TESMAN

Det skal gå! Det må gå! Jeg sætter mit liv ind på dette her!

HEDDA

Du, Jørgen? Dit liv?

TESMAN

Ja, eller rettere sagt al den tid, jeg kan råde over. Mine egne samlinger, de får ligge sålænge. Hedda, – du forstår mig? Hvad? Det er noget, jeg skylder Ejlerts eftermæle.

HEDDA

Kanske det.

TESMAN

Og så, kære fru Elvsted, så vil vi ta’ os sammen. Herre gud, det nytter jo ikke at ruge over det, som sket er. Hvad? Vi vil sé at komme så vidt til ro i sindet, at –

FRU ELVSTED

Ja, ja, herr Tesman, jeg skal prøve så godt jeg kan.

TESMAN

Nå, kom så her. Vi må sé på notitserne straks. Hvor skal vi sætte os? Her? Nej, derinde i bagstuen. Undskyld, kære assessor! Kom så med mig, fru Elvsted.

FRU ELVSTED

Å gud, – om det endda bare var gørligt!

Tesman og fru Elvsted går ind i bagværelset. Hun tager hat og overtøj af. Begge sætter sig ved bordet under hængelampen og fordyber sig i ivrig undersøgelse af papirerne. Hedda går hen mod ovnen og sætter sig i lænestolen. Lidt efter går Brack hen til hende.

HEDDA halvhøjt

Å assessor, – hvilken befrielse der er i dette med Ejlert Løvborg.

BRACK

Befrielse, fru Hedda? Ja, for ham er det jo rigtignok en befrielse –

HEDDA

Jeg mener, for mig. En befrielse at vide, at der dog virkelig kan ske noget frivilligt modigt i verden. Noget, som der falder et skær af uvilkårlig skønhed over.

BRACK smiler

Hm, – kære fru Hedda –

HEDDA

Å jeg véd nok, hvad De vil sige. For De er dog et slags fagmenneske, De også, ligesom – nå!

BRACK ser fast på hende

Ejlert Løvborg har været Dem mere, end hvad De kanské vil tilstå for Dem selv. Eller skulde jeg ta’ fejl i det?

HEDDA

Sligt svarer jeg Dem ikke på. Jeg véd bare, at Ejlert Løvborg har havt mod til at leve livet efter sit eget sind. Og så nu – det store! Det, som der er skønhed over. Det, at han havde kraft og vilje til at bryde op fra livsgildet – så tidligt.

BRACK

Det gør mig ondt, fru Hedda, – men jeg nødes til at rive Dem ud af en smuk indbildning.

HEDDA

En indbildning?

BRACK

Som De for resten snart vilde kommet ud af alligevel.

HEDDA

Og hvad er så det?

BRACK

Han har ikke skudt sig selv – frivilligt.

HEDDA

Ikke frivilligt!

BRACK

Nej. Sagen med Ejlert Løvborg hænger ikke ganske således sammen, som jeg fortalte.

HEDDA i spænding

Har De fortiet noget? Hvad er det?

BRACK

For den stakkers fru Elvsteds skyld brugte jeg et par små omskrivninger.

HEDDA

Hvilke da?

BRACK

Først det, at han virkelig allerede er død.

HEDDA

På hospitalet.

BRACK

Ja. Og uden at komme til bevidsthed.

HEDDA

Hvad mere har De fortiet?

BRACK

Det, at begivenheden ikke gik for sig på hans værelse.

HEDDA

Nå, det kan jo også være så temmelig ligegyldigt.

BRACK

Ikke så ganske. For jeg skal sige Dem, – Ejlert Løvborg blev funden skudt i – i frøken Dianas boudoir.

HEDDA vil springe op, men synker tilbage

Det er umuligt, assessor Brack! Der kan han ikke ha’ været idag igen!

BRACK

Han var der i eftermiddag. Han kom for at kræve noget, som han sa’, de havde ta’t fra ham. Talte forvirret om et barn, som var ble’t borte –

HEDDA

Ah, – derfor altså –

BRACK

Jeg tænkte mig, at det kanské kunde været hans manuskript. Men det har han jo selv tilintetgjort, hører jeg. Så må det vel ha’ været tegnebogen da.

HEDDA

Det har vel det. – Og der, – der blev han altså fundet.

BRACK

Ja, der. Med en affyret pistol i brystlommen. Skuddet havde truffet ham dødeligt.

HEDDA

I brystet, – ja.

BRACK

Nej, – det traf ham i underlivet.

HEDDA ser op på ham med et udtryk af ækelhed

Det også! Å det latterlige og det lave, det lægger sig som en forbandelse over alt det, jeg bare rører ved.

BRACK

Der kommer noget til, fru Hedda. Noget, som går ind under det gemene også.

HEDDA

Og hvad er det?

BRACK

Pistolen, som han havde på sig –

HEDDA åndeløst

Nå! Hvad den!

BRACK

Den må han ha’ stjålet.

HEDDA springer op

Stjålet! Det er ikke sandt! Det har han ikke!

BRACK

Det er umuligt andet. Han må ha’ stjålet den –. Hys!

Tesman og fru Elvsted har rejst sig fra bordet i bagværelset og kommer ind i salonen.

TESMAN med papirerne i begge hænder

Du, Hedda, – det er næsten ikke muligt for mig at sé derinde under hængelampen. Tænk det!

HEDDA

Ja, jeg tænker.

TESMAN

Måtte vi kanské få lov til at sidde lidt ved dit skrivebord. Hvad?

HEDDA

Ja, gerne for mig.

(hurtigt)

Nej, vent! Lad mig få rydde af først.

TESMAN

Å det behøver du slet ikke, Hedda. Der er god plads.

HEDDA

Nej, nej, lad mig bare få rydde af, siger jeg. Bære dette her ind på pianoet sålænge. Se så!

Hun har trukket en genstand, dækket med noteblade, frem under reolen, lægger nogle flere blade til og bærer det hele ind til venstre i bagværelset. Tesman lægger papirlapperne på skrivebordet og flytter lampen fra hjørnebordet derhen. Han og fru Elvsted sætter sig og tager igen fat på arbejdet. Hedda kommer tilbage.

HEDDA bag fru Elvsteds stol, kramser hende blødt i håret

Nå, søde Thea, – går det så med Ejlert Løvborgs mindesmærke?

FRU ELVSTED ser modfalden op på hende

Å gud, – det blir visst uhyre svært at finde rede i.

TESMAN

Det må gå. Der er ikke andet for. Og det, at bringe orden i andres papirer, – det er netop noget, som ligger for mig.

Hedda går hen til ovnen og sætter sig på en af taburetterne. Brack står over hende, støttet til lænestolen.

HEDDA hvisker

Hvad var det, De sa’ om pistolen?

BRACK sagte

At den må han ha’ stjålet.

HEDDA

Hvorfor netop stjålet?

BRACK

Fordi enhver anden forklaring bør være umulig, fru Hedda.

HEDDA

Ja så.

BRACK ser lidt på hende

Ejlert Løvborg har naturligvis været her imorges. Ikke sandt?

HEDDA

Jo.

BRACK

Var De alene med ham?

HEDDA

Ja, en stund.

BRACK

Forlod De ikke værelset, mens han var her?

HEDDA

Nej.

BRACK

Tænk Dem om. Var De sletikke ude et øjeblik?

HEDDA

Jo, kanské et lidet øjeblik – ude i forstuen.

BRACK

Og hvor havde De Deres pistolkasse imens.

HEDDA

Den havde jeg nede i –

BRACK

Nå, fru Hedda?

HEDDA

Kassen stod der borte på skrivebordet.

BRACK

Har De siden sét efter, om begge pistolerne er der?

HEDDA

Nej.

BRACK

Behøves heller ikke. Jeg så den pistol, Løvborg havde havt på sig. Og jeg kendte den straks igen fra igår. Og fra før af også.

HEDDA

Har De den kanské?

BRACK

Nej, politiet har den.

HEDDA

Hvad vil politiet gøre med pistolen?

BRACK

Sé til at komme på spor efter ejeren.

HEDDA

Tror De, at det kan opdages?

BRACK bøjer sig ned over hende og hvisker

Nej, Hedda Gabler, – ikke så længe jeg tier.

HEDDA ser sky på ham

Og hvis De ikke tier, – hvad så?

BRACK trækker på skuldrene

Der er jo altid den udvej, at pistolen er stjålet.

HEDDA fast

Heller dø!

BRACK smiler

Sligt noget siger man. Men man gør det ikke.

HEDDA uden at svare

Og når så pistolen altså ikke er stjålet. Og ejeren opdages. Hvad kommer så?

BRACK

Ja, Hedda, – så kommer skandalen.

HEDDA

Skandalen!

BRACK

Skandalen, ja, – som De har slig dødelig skræk for. De må naturligvis ind for retten. Både De og frøken Diana. Hun må jo forklare, hvorledes det hænger sammen. Om det er et vådeskud eller et drab. Har han villet trække pistolen op af lommen for at true hende? Og så er skuddet gåt af? Eller har hun revet ham pistolen ud af hånden, skudt ham, og stukket pistolen ned i lommen igen? Det kunde nok ligne hende. For hun er et håndfast pigebarn, den samme frøken Diana.

HEDDA

Men alt dette modbydelige kommer jo ikke mig ved.

BRACK

Nej. Men De må svare på det spørgsmål: hvorfor gav De Ejlert Løvborg pistolen? Og hvilke slutninger vil man uddrage af den kendsgærning, at De gav ham den?

HEDDA sænker hovedet

Det er sandt. Det har jeg ikke tænkt på.

BRACK

Nå, heldigvis er der ingen fare, sålænge jeg tier.

HEDDA sér op på ham

Jeg er altså i Deres magt, assessor. De har hals og hånd over mig fra nu af.

BRACK hvisker sagtere

Kæreste Hedda, – tro mig, – jeg skal ikke misbruge stillingen.

HEDDA

I Deres magt lige fuldt. Afhængig af Deres krav og vilje. Ufri. Ufri altså!

(rejser sig hæftigt)

Nej, – den tanke holder jeg ikke ud! Aldrig.

BRACK sér halvt spottende på hende

Man plejer ellers at finde sig i det uundgåelige.

HEDDA gengælder blikket

Ja, kanské det.

Hun går henover mod skrivebordet.

HEDDA undertrykker et uvilkårligt smil og efterligner Tesmans tonefald

Nå? Lykkes det så, Jørgen? Hvad?

TESMAN

Vorherre véd, du. Det blir ialfald hele måneders arbejde, dette her.

HEDDA som før

Nej tænk det!

(farer let med hænderne gennem fru Elvsteds hår)

Er ikke det underligt for dig, Thea? Nu sidder du her sammen med Tesman, – ligesom du før sad med Ejlert Løvborg.

FRU ELVSTED

Å gud, hvis jeg bare kunde beånde din mand også.

HEDDA

Å, det kommer nok – med tiden.

TESMAN

Ja, véd du hvad, Hedda, – jeg synes virkelig, jeg begynder at fornemme noget sådant. Men sæt så du dig hen til assessoren igen.

HEDDA

Er der ingen ting, I to kan bruge mig til her?

TESMAN

Nej, ingen verdens ting.

(vender hovedet)

Herefter får såmæn De være så snil at holde Hedda med selskab, kære assessor!

BRACK med et øjekast til Hedda

Skal være mig en overmåde stor fornøjelse.

HEDDA

Tak. Men iaften er jeg træt. Jeg vil lægge mig lidt derinde på sofaen.

TESMAN

Ja gør det, kære. Hvad?

Hedda går ind i bagværelset og trækker forhængene til efter sig. Kort ophold. Pludselig høres hun at spille en vild dansemelodi inde på pianoet.

FRU ELVSTED farer op fra stolen

Uh, – hvad er det!

TESMAN løber til døråbningen

Men, kæreste Hedda, – spil da ikke op til dans iaften! Tænk da på tante Rina! Og på Ejlert også!

HEDDA stikker hovedet frem mellem forhængene

Og på tante Julle. Og på dem allesammen. – Herefter skal jeg være stille.

Hun lukker atter for sig.

TESMAN ved skrivebordet

Hun har visst ikke godt af at sé os ved dette sørgelige arbejde. Véd De hvad, fru Elvsted, – De skal flytte ind til tante Julle. Så kommer jeg op om aftenerne. Og så kan vi sidde og arbejde der. Hvad?

FRU ELVSTED

Ja, det vilde kanské være det bedste –

HEDDA inde i bagværelset

Jeg hører godt, hvad du siger, Tesman. Men hvad skal så jeg fordrive aftenerne med herude?

TESMAN blader i papirerne

Å, assessor Brack er visst så snil, at han sér ud til dig alligevel.

BRACK i lænestolen, råber muntert

Gerne hver evige aften, fru Tesman! Vi skal såmæn få det nokså morsomt sammen her, vi to!

HEDDA klart og lydeligt

Ja, nærer De ikke det håb, assessor? De, som eneste hane i kurven – –

Et skud høres derinde. Tesman, fru Elvsted og Brack farer ivejret.

TESMAN

Å, nu fingrerer hun med pistolerne igen.

Han slår forhængene tilside og løber ind. Fru Elvsted ligeså. Hedda ligger livløs udstrakt på sofaen. Forvirring og råb. Berte kommer forstyrret fra højre.

TESMAN skriger til Brack

Skudt sig! Skudt sig i tindingen! Tænk det!

BRACK halvt afmægtig i lænestolen

Men, gud sig forbarme, – sligt noget gør man da ikke!

Innledning til Hedda Gabler

ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

I 1869 utgav John Stuart Mill On the Subjection of Women. Boken ble straks oversatt av Georg Brandes og utkom samme år på dansk. I forordet til den danske utgaven sammenlignet Brandes den vestlige kvinnens ufrie stilling med kinesernes snøring av kvinnenes føtter, og to år senere tok han i Hovedstrømninger i det 19de Aarhundredes Litteratur til orde for at den moderne skjønnlitteraturen måtte ta kvinners ufrie situasjon i ekteskap og samfunn opp til kritisk debatt. Han ble snart bønnhørt. I løpet av 1870- og -80-årene ble kvinnesak og spørsmål knyttet til kvinnens plass i hjem og samfunn sentrale stridstemaer også i den skandinaviske litteraturen og samfunnsdebatten.

I 1871 ble Dansk Kvindesamfund dannet. Ett av foreningens formål var å gi kvinner lik rett til utdannelse og å oppheve gifte kvinners juridiske umyndighet. Sverige fulgte etter i 1873, da Föreningen för gift kvinnas äganderätt ble stiftet. Men det var først et tiår senere at det skandinaviske kvinnesaksarbeidet virkelig skjøt fart, med 1884 som et viktig årstall. Da stiftet Sophie Adlersparre det svenske Fredrika-Bremer-Förbundet, som arbeidet for likelønn og kvinners deltagelse i samfunnsstyringen. Samme år ble Norsk Kvinnesaksforening og den enda mer radikale Göteborgs Kvinnoförening etablert. Den norske foreningen, stiftet av Gina Krog og H.E. Berner, arbeidet blant annet for en ny ekteskapslov som skulle gi gifte kvinner særeie. Fra 1887 var Krog også redaktør for kvinnesaksforeningens blad Nylænde.

Kvinnebevegelsen målbar saker som det stod stor politisk strid om, og som kom til å sette preg på både skjønnlitteraturen og det offentlige ordskiftet i siste del av 1880-årene. Kvinners rett til utdannelse og fritt yrkesvalg og gifte kvinners eiendomsforhold og underordnede stilling i ekteskapet var aktuelle spørsmål. Men noe av det som skapte størst oppmerksomhet og uenighet, var kravet om å frigjøre og likestille kvinnene i forhold til tidens dobbeltmoral, der det gjaldt ulike normer for kvinnelig og mannlig seksualitet. En kvinnelig frigjøring på dette området ble av mange oppfattet som en trussel mot alminnelig moral, og i slik forstand som en trussel mot selve samfunnsordningen.

Bjørnstjerne Bjørnson søkte å løse dilemmaet om full erotisk likestilling mellom kjønnene ved å kreve samme sedelige renhet for begge kjønn. Heller ikke mannen skulle ha noe seksualliv før og utenfor ekteskapet. Strategien ble kalt hanskemoralen, etter Bjørnsons skuespill En Handske (1883, ny versjon 1885), der den unge Svava nekter å gifte seg med sin forlovede da hun får vite at han tidligere har hatt et utenomekteskapelig forhold. Den stikk motsatte løsning, med krav om full seksuell frihet for kvinner som for menn, ble representert av den såkalte Bohemen, en gruppe radikale kunstnere og Kristiania-borgere, med forfatteren Hans Jæger som sin fremste talsmann. Jæger hadde allerede vinteren 1881–82 vakt sensasjon ved å holde foredrag i Kristiania Arbeidersamfund, der han fremholdt at prostitusjon måtte respekteres under de rådende sosiale forhold, men der han samtidig fremholdt fri kjærlighet som et fremtidsmål som ville gjøre prostitusjonen overflødig. Jæger mente at det var naturlig for en mann å ha nærmere tyve seksualpartnere i løpet av livet. Beryktet ble han for utsagnet om at han under de nåværende forhold (det vil si så lenge ekteskapet som institusjon eksisterte med sitt krav om trofasthet) ble snytt for nitten tyvendedeler av sitt livsinnhold. Bohemen oppfattet ikke fritt kjønnsliv som noe problem, men krevde tvert om fullstendig seksuell frihet for begge kjønn. Jæger foreslo endog å oppheve ekteskapet som institusjon. Motsetningene stod steilt mot hverandre, i en kulturkamp som i ettertid er blitt kalt den store nordiske krig om seksualmoralen (etter en boktittel fra 1973 av den danske forskeren Elias Bredsdorff), og som kom til å sette sterkt preg på det offentlige ordskiftet i siste halvdel av 1880-årene.

Forvalterne av samfunnsmoralen så alvorlig på utviklingen. Både i Danmark, Sverige og Norge hadde påtalemyndighetene lenge reagert overfor såkalte uakseptable blasfemiske og seksuelt utfordrende skildringer i litterær form. Den danske forfatteren Herman Bang ble allerede i 1880 tiltalt og dømt for usedelighet da han utgav romanen Haabløse Slægter, og boken ble inndratt. I Sverige ble August Strindberg i 1884 satt under tiltale for novellesamlingen Giftas : tolf äktenskapshistorier ( Giftas I), først og fremst for gudsbespottelse, men indirekte også for sitt erotiske emnevalg. Strindbergs noveller skildret forsørgelsesekteskap, seksuelle frustrasjoner og ødeleggende konsekvenser av seksuell avholdenhet. Også Giftas I ble inndratt, men avgjørelsen kom så sent at store deler av første opplag allerede var solgt og hadde rukket å skape sensasjon og debatt. Det meste av forordet i boken hadde Strindberg benyttet til et sterkt angrep på Henrik Ibsen for å ha «karikerat kulturkvinnan och kulturmannen i sitt Et Dukkehjem […] denna Nora, som nu blivit alla fördärvade kulturkvinnors ‹ideal›» (Strindberg 1981, b. 16, 13). Allerede i forordet til Giftas I nærmet Strindberg seg den norske bohemens program: «Äktenskapet vilar […] på en orimlighet. […] Nu är det så illa ställt att somliga människor äro födda till monogami […] andra till polygami» (1981, b. 16, 19). Dette får Strindberg til å foreslå et friere forhold mellom kjønnene og innføring av «Civiläktenskap» som fritt kan oppløses når partene ikke lenger føler noen naturlig tiltrekning til hverandre.

I Norge reiste myndighetene tiltale mot forfatterne Hans Jæger og Christian Krohg. Jæger ble dømt til 80 dagers fengsel og fikk sin roman Fra Kristiania-bohêmen (1885) konfiskert. Krohgs roman Albertine (1886), som beskrev en fattig sypikes vei inn i prostitusjon, led samme skjebne. Da Jæger etter beslagleggelsen, i samarbeid med en boktrykkervenn, sørget for å utgi og distribuere sin bok med nytt omslag under tittelen Julefortællinger af Hans Jæger, endte saken i Høyesterett, der Jæger ble dømt til ytterligere fengselsstraff, en større bot og ny inndragning. På det tidspunkt fant forfatteren det best å rømme landet til fordel for Paris.

Fra Kristiania-bohêmen var egentlig en nøkkelroman som gav en naturalistisk skildring av to menn, Herman Eek (forfatteren selv) og hans venn kadett Jarmann, og deres seksualliv. Også flere andre av romanpersonene var lett gjenkjennelige i tidens Kristiania, noe som skapte stor harme. Budskapet var entydig: Jæger gikk inn for å fjerne fordommene mot kvinnelig seksualitet utenfor ekteskapet, for på denne måten å likestille kjønnene, skaffe kvinnene flere erotiske gleder og gjøre slutt på unge menns seksuelle frustrasjoner. Oppskriften gikk ut på «fri kjærlighet». Sentralt i romanen står derfor Herman Eeks planer om å starte en pikeskole der han vil oppdra unge piker til å akseptere dette nye og moderne syn på seksuallivet.

Jægers roman ble sett som et samlet angrep på kristendom, moral og almene rettsbegreper. Men da forfatteren ble tiltalt og boken konfiskert, fant likevel mange at dette var en krenkelse av litterær ytringsfrihet. Den frisinnede Studenterforening, som høsten 1885 var blitt stiftet av utbrytere fra Det Norske Studentersamfund etter samfundets feide med Ibsen (jf. HIS 8k, 260), og hvor Ibsen selv var æresmedlem, var blant dem som av prinsipielle grunner protesterte mot beslagleggelsen og rettsforfølgelsen (Wallem 1916, b. 2, 869–72).

Jægers frigjøringsprosjekt førte ikke til noen reell endring av tidens kjønnsdelte seksualmoral, hans roman og øvrige skribent- og foredragsvirksomhet utløste bare en langvarig offentlig skandale. Den heftige offentlige debatten hadde likevel skapt større bevissthet om de personlige frustrasjonene og psykologiske konsekvensene av en kjønnsfiendtlig offentlig moral.

Idéhistorikeren Hilde Bondevik peker på at det fantes en rekke samtidige beskrivelser av «emosjonell labilitet, kronisk nervøsitet, egosentrisitet, virkelighetsfjernt dagdrømmeri, levende forestillingsevne, lettbevegelighet, overdreven erotisk drift, seksuell umettelighet og en tendens til suicidalitet» . Alt sammen var sentrale innslag i hva man på denne tid anså som typisk hysteriske reaksjoner (Bondevik 2007, 280–81). Bondeviks sammenfatning rammer ikke bare karakteristiske trekk ved Jægers romanpersoner Jarmann og Herman Eek, men synes like dekkende for personskildringene i verker som Bjørnsons Over Ævne I (1883), Strindbergs Frøken Julie (1888), Arne Garborgs Mannfolk (1887) og Amalie Skrams Constance Ring (1885) og Lucie (1888).

Bondevik ser utviklingen av begrepet hysteri som en sosial og kulturell konstruksjon og gjør undersøkelsen av det til ledd i en kulturdiagnose. Den franske legen Jean Martin Charcots arbeid med hysteriske pasienter ved hospitalet Salpêtrière i Paris fra 1870-årene og fremover gav viktige impulser. Dit søkte både Strindberg og Bjørnson for å studere de sykdomstilstandene og -symptomene Charcot beskrev. Så vel Charcots Paris som Sigmund Freuds Wien ble arnesteder for utviklingen av hysteridiagnosen, som kom til å spille en viktig rolle i tidens oppfatning av kvinnelighet. Hysteridiagnostikken stod ifølge Bondevik aldri så sterkt som i siste halvdel av 1800-tallet. Oppfatningen av tilstanden aktualiserte forholdet mellom psyke og kropp og mellom kvinnelighet og mannlighet. Bondevik opererer med den historiske forekomsten av fire paradigmer for forståelsen og forklaringen av hysteri: gynekologisk, demonologisk, nevrologisk og psykologisk, og peker på at det er den psykologiske tilnærmingen som preger det sene 1800-tallet. Det var ifølge en slik oppfatning ikke bare kvinnelig biologi og seksualitet, men mer kompliserte psykiske årsaker som utløste hysteriske tilstander.

Ibsens senere lege, Edvard Bull, var representativ for et slikt psykologisk begrunnet syn. Han plasserte seg i grenseområdet mellom medisinens og den kulturelle offentlighetens oppfatning og så tilstanden som «Forandringer paa Sjælelivets Omraade». Nervesystemet hos hysterikeren led ifølge Bull av en sykelig forhøyet irritabilitet:

gemyttet og viljen hos hysterikeren [er] avvikende, hvilket innebærer at hysterikere kan være lunefulle og uberegnelige i sine stemninger, ømtålelige overfor inntrykk, «bruser let op eller bliver overmodige og kaade», de «svinger mellem dyb Nedtrykthed og Overspændthed, snart ‹himmelhoch jauchzend›, snart ‹zum Tode betrübt›». Hysterikeren kan slik være en plage for seg selv og andre, ha heftige antipatier og sympatier: «De er fulde af Egenheter; deres Smag er bizar, med Væmmelse og Modbydelighed for visse Ting og omvendt overdreven Forkjærlighed for andre» (Bondevik 2007, 93).

Bulls beskrivelser, som har paralleller hos andre samtidige norske medisinere, ble presentert i et foredrag om hysteri i Norsk kvinnesaksforening i november 1889 og umiddelbart deretter publisert som pamflett. Han var ikke alene om å interessere seg for fenomenet. Året etter holdt medisinerprofessoren Ferdinand Lochmann et foredrag i Det medicinske Selskab, der han hevdet at skuespill som Et dukkehjem og Fruen fra havet var typiske eksempler på hysteri: «I ‹Fruen fra Havet› kan man studere Overgangen til Sindssykdom. Denne Literatur er baade et Symptom paa Hysterien og en Aarsag til den» (sitert etter Bondevik 2007, 289).

Den tysk-svenske forfatterinnen Laura Marholm (pseudonym for Laura Hansson, født Mohr, gift med den svenske forfatteren Ola Hansson) knyttet tilsvarende symptombeskrivelser til kvinnen som kjønnsvesen. I første del av 1890-årene skrev hun om den internerte konveniens hos samtidens kvinner at den «ikke [er noget som findes] udenfor hende, den er ogsaa i hende. Den er tillige hendes intimeste, kvindelige skam, den er hendes væsens rettesnor, hvorfra intet kan befri hende uden kjærligheden» (L. Hansson 1894, 47). Konsekvensene av en slik internert, livshemmende dobbeltmoral skaper

hin hyppig forekommende [kvinde]type, den kloge, kydske, moderne pige med den strengt undertrykte og svagt vakte sanselighed, der næsten kun ytrer sig som nervøsitet, med den skarpsindige gjætteevne ligeoverfor hendes eget og andres følelsesliv og den kydske stolthed, der grunder sig på den umiddelbare bevidsthed om eget værd, den stolthed, der ikke tager imod mindre, end den giver. Og disse piger er henvist til kvindernes trange kreds, til to eller tre muligheder i hele deres lange ungdomstid. Endnu nogle år senere, og disse retfærdige dommere over kjærlighedens mit og dit har et bittert træk om munden og et brændende hemmeligt nag i sjælen (L. Hansson 1894, 52–53).

Også Ibsen hadde interessert seg for psykologiske reaksjoner knyttet til kvinnelig erotikk og seksualitet. I Rosmersholm (1886) og Fruen fra havet (1888) er det ikke lenger primært kvinnens samfunnsmessige utfoldelsesmuligheter som opptar ham. Han retter i sterkere grad søkelyset mot kvinners følelsesliv, kvinners seksualitet og kvinners psyke, og gjør irrasjonelle sjelelige eller psykiske reaksjoner til del av skuespillenes sentrale tematikk. Både Rebekka West og Ellida Wangel er gåtefulle og til dels irrasjonelle karakterer som styres i sine handlinger av erotisk pregede drivkrefter.

Det gåtefulle preger i minst like høy grad generaldatteren Hedda Gabler. Skuespillet om henne kan nok fra én side betraktes som en kritisk fremstilling i det moderne gjennombrudds ånd av den innestengte og ørkesløse tilværelsen for en gift kvinne av det høyere borgerskap. Hedda har ingen utdannelse og ikke noe eget yrke, hun er henvist til å leve som sin manns hustru, forsørget av ham og innestengt i et borgerlig hjem der tjenerskapet tar seg av alt praktisk arbeid. At en kvinne kan reagere med frustrasjon i en slik situasjon, er ikke så vanskelig å forstå. Men det synes ikke å være den sosiale bakgrunnen som i første rekke opptar Ibsen i hans fremstilling av Heddas tilpasningsvansker. Han stiller samfunnskritikken i skyggen og legger større vekt på Heddas psyke, relatert til (i vid forstand) erotiske spenninger og svangerskap.

Lesere, teatergjengere og kritikere stod fra første stund i villrede. Heddas mange innfall og impulsive og «onde» handlinger ble oppfattet som ubegripelige og uakseptable. Samtiden reagerte med undring og til dels avsky på stykket og så hovedpersonen som en «unormal» kvinne (jf. Mottagelse av utgaven og Mottagelse av oppførelsene). Slike vurderinger har også preget en del av forskningslitteraturen om skuespillet like opp til våre dager. For oss kan dette virke overraskende, fordi det både i det fyldige materialet av forarbeider til Hedda Gabler og i selve skuespillet finnes en rekke innslag som synes å peke direkte mot stykkets aktuelle tidsbakgrunn. Her finnes flere henspillinger på Bohemens opprørske seksualprogram, og her fremstilles karaktertrekk hos de fiktive personene som ser ut til å stemme godt overens med samtidens oppfatning av hysteri.

Et notat i forarbeidene til stykket gjelder «Den traditionelle vildfarelse at en mand passer for en kvinde» , noe som kan minne om Hans Jægers opprørske uttalelser. Det samme gjør ordene om at «Mænd og kvinder hører ikke til det samme århundrede – Stor fordom, det, at man elsker kun en!» Om Løvborg sier Ibsen direkte at han har «bøjet sig mod ‹Bohemen›», og det heter samme sted at «Hedda drages mod den samme side, men vover ikke spranget». Minnelser om Jæger og Bohemens program klinger også med i noen ord som knyttes til Løvborg: «Kan vi for samfundets skyld ikke få lov til at leve sædeligt med dem (kvinderne) så lever vi usædeligt» (NBO Ms.8° 2638).

Også begrepet hysteri benyttes eksplisitt flere steder i de samme forarbeidene til stykket. Thea Elvsted beskrives som «det konventionelle sentimentale, hysteriske spidsborgeri», mens «Brack forstår godt at det er det indelukkede hos H., hendes hysteri, som egentlig er det motiverende i hele hendes handlemåde» . Hedda selv preges av «Det dæmoniske» som består i at hun «vil øve indflydelse på en anden» (NBO Ms.8° 2638). Demonisk var ikke noe nytt og moderne begrep. Det hadde vært aktuelt i europeisk idéhistorie helt siden begynnelsen av 1800-tallet, og både Ibsen og Bjørnson fremstilte allerede i 1850-årene såkalte demoniske kvinneskikkelser (jf. Ystad 1993; jf. også HIS 2k, 25–26). Men når Ibsen nå også benytter ordet hysterisk, knytter han beskrivelser av tilsynelatende tilsvarende personlighetstrekk direkte til en type karakteristikk av kvinner og kvinnelighet som først i løpet av 1880-årene hadde trengt inn i almen språkbruk. Heddas reaksjonsmønster i det endelige dramaet, slik det arter seg gjennom spillet med tante Julles hatt, brenningen av Løvborgs manuskript, oppfordringen til Løvborg om å ta sitt liv og endelig hennes selvmord, ser nemlig ut til å være i samsvar med karakteregenskaper samtiden oppfattet og definerte som hysteriske (jf. ovenfor).

I Women in Modern Drama har Gail Finney pekt på at Heddas reaksjonsmønster viser trekk som få år senere ble sentrale i Sigmund Freuds beskrivelse av hysteri (Finney 1989). Også Hilde Bondevik ser Hedda som hysteriker:

Heddas avsky for svangerskap, hennes frigiditet og narsissisme, hennes forførende og manipulerende, sadistiske karakter og ikke minst hennes kamp mot egen kropp gjør henne til en slags modell for kvinnelige hysterikere i litteraturen, kort sagt en paradigmatisk hysterisk protagonist. […] [Ibsen] har i Hedda-skikkelsen portrettert hysteriet som en dyptloddende kulturdiagnose (Bondevik 2007, 303).

Også idéhistorikeren Eivind Tjønneland har vært opptatt av sammenhengen mellom Hedda Gabler og samtidens interesse for såkalte hysteriske tilstander. Men han hevder at «Ibsen her opererer med to forskjellige forestillinger om hysteri, og at den som tilskrives Thea ikke uten videre må blandes med den hysteri Ibsen mener er nøkkelen til å forstå Hedda» (2007, 139). Tjønneland mener at Thea er preget av det moderne menneskes generelle nervøsitet, en form for kultursykdom, mens Heddas hysteri ikke er en reaksjon på moderniteten, men «noe innestengt i henne» (2007, 140). Inspirert av Freud taler Tjønneland om en form for spesifikt kvinnelig hysteri, knyttet til seksualitet og graviditet. Hedda lever et dobbeltliv. Hun bærer på sterke indre fantasier som hun ikke våger å leve ut. Tjønneland mener i likhet med Finney at Ibsen med dette foregriper Freuds oppfatning av hysteri som en seksuelt motivert sjelelig forstyrrelse (2007, 142). Dette er en mer avgrenset og spesifikk forståelse av hysteri enn den som ble diskutert av doktor Bull og andre i årene omkring 1890 (jf. ovenfor).

Ibsen har selv gitt direkte uttrykk for at psykologien er det sentrale i fremstillingen av Hedda. Til sin franske oversetter Moritz Prozor skrev han 4. desember 1890:

Det er i dette stykke ikke egentlig såkaldte problemer jeg har villet behandle. Hovedsagen har for mig været at skildre mennesker, menneskestemninger og menneskeskæbner på grundlag af visse gældende samfundsforholde og anskuelser.

I forarbeidene til stykket finnes noen gåtefulle ord: «Det er om de ‹underjordiske kræfter og magter› der handles. Kvinden som grubearbejder: Nihilisme. […] Den kvindelige underjordiske revolution i tænkningen[.] Slavefrygten udad imod det ydre» (NBO Ms.8° 2638). Ordene ser ut til å gjelde undertrykte lidenskaper og kan være myntet på den kvinnelige hovedpersonen i det planlagte dramaet. Men revolusjonær tenkning og et så spesifikt ord som «slavefrygt» kan også knyttes til en bestemt tenker i samtiden, nemlig Friedrich Nietzsche. I så fall åpner det for perspektiver som er større enn de rent individuelt-psykologiske.

Arne Garborg oversatte Ola Hanssons artikler om Nietzsche til norsk og publiserte dem i bokform i 1890 ( Friedrich Nietzsche : hans Personlighed og hans System). I forordet, datert november 1890, skriver Garborg: «Friedrich Nietzsche – Navnet høres oftere og oftere. Enhver, som vil gjøre Krav paa literær Dannelse, søger at anbringe det i sin Konversation […] Han har ogsaa allerede begyndt at faa betydning for nordisk Aandsliv. Strindbergs senere Digtning f.Ex. er inspirerert af ham» (O. Hansson 1890, [3]). Strindberg og Garborg var ikke de eneste med et åpent sinn for Nietzsche. Også Ibsen må ha kjent og latt seg inspirere av den tyske tenkeren, skal vi dømme etter de spor av Nietzsche som kan anes i Hedda Gabler.

Georg Brandes var sannsynligvis den som først formidlet Nietzsches tanker til Skandinavia. Hans forelesninger om den tyske tenkeren våren 1889 ble fyldig referert i den danske avisen Politiken. I august samme år publiserte også Brandes sin fremstilling av Nietzsches forfatterskap under tittelen «Aristokratisk Radikalisme : en Afhandling om Friedrich Nietzsche» i det danske bladet Tilskueren. Artikkelen fra Tilskueren ble oversatt til tysk av Laura Marholm, og mot slutten av året også publisert i Deutsche Rundschau. Den danske filosofen Harald Høffding reagerte skarpt på «Aristokratisk Radikalisme» og protesterte i Tilskueren mot innholdet i Brandes’ Nietzsche-portrett med sin egen artikkel «Demokratisk Radikalisme : en Indsigelse» (nr. 9, november–desember 1890). Dette ble innledningen til en debatt mellom Brandes og Høffding som strakte seg over ni måneder, fra august 1889 til mai 1890. Diskusjonen var preget av sterke gjensidige angrep. Et kjernepunkt for begge debattanter var de etiske perspektivene hos Nietzsche. Brandes forsvarte tankegangen i Nietzsches Zur Genealogie der Moral og hevdet at morallovene begrenser menneskeåndens frie utfoldelse. Han fremholdt at Nietzsche var en mysteriøs og demonisk tenker som beveget seg i store sprang, forståelige bare for en fri sjel som Brandes selv, men ikke for borgeren og den politisk korrekte Høffding, en mann med «rigtige Meninger» og «Lutter modne, humane Domme» (G. Brandes 1890a, 5).

I månedene etter at Brandes publiserte artiklene om «Aristokratisk Radikalisme», begynte Ibsen å tenke i retning av det som senere skulle bli Hedda Gabler. Men hans egentlige arbeid med stykket foregikk først i perioden juli–november 1890, altså i umiddelbar forlengelse av moraldebatten mellom Høffding og Brandes (jf. Tilblivelse).

I «Aristokratisk Radikalisme» fremstilte Brandes Nietzsche som en motstander av all konvensjonalitet og alt dannelsesfilisteri, noe Nietzsche så som mangel på sann kultur og sann personlighet. En egentlig kulturtilstand oppstår først når menneskene lar det geniale få rom og aksepterer at menneskehetens høyeste mål må ligge i dens ypperste eksemplarer. Brandes viet et eget avsnitt til omtale av Nietzsches ungdomsarbeider under samletittelen «Ikke-tidssvarende Betragtninger». Her fremholdt han sammenhengen mellom Nietzsches historiefilosofi og hans syn på oppdragelse og utdannelse. Historisk viden om fortiden ødelegger menneskenes handlekraft, gjør deres ånd ufruktbar og menneskene livsudyktige. Ved å vekke pietet for fortiden virker den historiske kunnskapen antikvarisk og kritisk, men ikke skapende: «Betegnende for Nietzsches senere saa udpræget aristokratiske Tendens er hans Ivren mod den moderne Historieskrivnings Respekt for Masserne» (G. Brandes 1889, 581).

Brandes’ presentasjon legger vekt på at det for Nietzsche ikke bare er historievitenskapen, men også pliktlæren som forringer naturen. I stedet for å handle med grunnlag i plikt må mennesket lære av livet selv for å stå rustet til handling. Mennesket må skape sin egen moral og bli sin egen lovgiver. Dets adel består i at det kan overta ansvaret for seg selv og ta herredømmet over de ytre omstendigheter i kraft av sin vilje. Samfunnet sperrer mennesket inne og underkuer sterke og ville drifter som foretakslyst, dumdristighet, forslagenhet, rovbegjærlighet og herskesyke. Resultatet blir at instinktene, «fjendligt Sindelag, Grumhed, Drifterne til Afvæksling, Vovespil, Overfald, Forfølgelse, Ødelæggelse» (G. Brandes 1889, 598), vender seg innover mot mennesket selv. Samfunnet og den kristne religion har skapt en skyldfølelse som gjør at vi avskyr verden som en jammerdal, hvor de temmede individene hensettes i en tilstand av sykelighet, «opfyldte af Nid og Nag mod Skønhed og Glæde […] Væmmelsen ved Livet med Ønsket om at være noget andet, være andensteds, dette Ønske potenseret til højeste Inderlighed og Lidenskab» (1889, 599–600).

Omtrent på samme tid offentliggjorde den svenske forfatteren Ola Hansson sitt store essay om Nietzsche. Det ble publisert på tysk i Neue Freie Presse i oktober 1889. Hansson legger enda klarere enn Brandes vekt på Nietzsches historiefilosofi og på hans kritikk av samtidens historiske studier. Nietzsche ser ifølge Hansson historiestudiet bare som nyttig og befruktende dersom det er «framtidsalstrande». Et retrospektivt studium er passiviserende, det får menneskene til å mene at

allt är med nödvändighet så som det är. […] vi äro vid målet, vi äro den fullkomnade naturen! Men härtill svarar Nietzcshe: «Ditt vetande fullkomnar icke naturen, det dödar blott din egen. Mät en gång din höga ståndpunkt såsom vetande med din låga ståndpunkt såsom kunnande.» Ett historiskt fenomen, vilket upplösts i ett fenomen för vetandet, är ofruktbart för den som analyserat det: det har mist sin grokraft […] Den uteslutande kritiska uppfattningen av historien är […] en sluträkning, efter vilken ingen framtid kann följa. Samtidens beprisade bildning […] är blott ett vetande om bildning. Den kan frambringa lärde och filistrar, men den kan inte skapa människor, individer som i sin tur göra historia [och] med hela sin uppsparade energi och livslust handla enligt sitt starka, trotsiga bejakande: «så skall det vara»! (O. Hansson 1997, 284–85).

Mot den tilbakeskuende historievitenskapen setter Nietzsche opp to positive idealer: en ny kultur og nye mennesker. Den ekte kulturen er «framtidens kultur». Mennesker som skal fremme et slikt ideal, må være muntre seirere og vende seg djervt mot fremtiden: «De ha undsluppit den moraliska och intellektuella förbeningen; de läto ej knåda sig i den form, vilken för dagens bildade människor gäller som den enda rätta; de framställde uti sig själva förebilden för framtidens släkte» (1997, 285–86).

I forordet til Hanssons artikler sier Garborg at dette er den beste fremstilling han har støtt på av den tyske filosofens tanker og forfatterskap. Særlig vekt vil Garborg selv legge på betydningen av Jenseits von Gut und Böse : zur Genealogie der Moral og Also sprach Zarathustra. Garborg gir Hansson rett i at Nietzsches tenkning er

en i Væsen som i Form voldsom Reaktion mod i Grunden alle de Retninger og Tendenser, som man fortrinsvis kan kalle Nutidens, og vi, som holder paa at gaa os fast i Nutid, og som dyrker en Demokratisme, der blir til Almueagtighed, fordi den gjør sig til Selvformaal og glemmer, at Demokratiets Opgave er at jevne Veiene for det ny Aristokrati: Aandens, de frie Menneskers, – vi kan ha særlig godt af at lufte vore Hjerner i den Ide-Orkan, som kaldes Friedrich Nietzsche. […] Han vil ikke være os umulig at forstaa. Der er Træk i hans aandelige Fysiognomi, som minder om Henrik Ibsen (O. Hansson 1890, [2–3]).

En rekke senere forskere har satt forholdet mellom Jørgen Tesman og Ejlert Løvborg i direkte relasjon til Nietzsches historiefilosofi og historismekritikk, slik den kom til uttrykk i Vom Nutzen und Nachteil der Historie für das Leben (1872–73). Den tyske Ibsen-forskeren Fritz Paul peker på at Ejlert Løvborgs manuskript om fortidens kulturhistorie leder tanken mot Nietzsche,

[med] en svekkelse av de borgerlige moralforestillinger og konvensjoner på alle områder. Alene titlene på bøkene til de to vitenskapsmennene Tesman og Løvborg står altså for to motsatte verdener […] fortid og fremtid, smålighet og storartethet, borgerskap og bohem, arkivtenkning, herunder pedanteri, og det dristige utkastet til en fremtidig verden befridd for tradisjonell moral (Paul 1994, 169–70; til norsk ved HIS).

Også Asbjørn Aarseth ser Ibsens fremstilling av motsetningen mellom forskertypene Tesman og Løvborg som en henspilling på Nietzsches tanke om at den som vil dyktiggjøre seg til livet, må frigjøre seg fra viten om tidligere tider for å unngå handlingslammelse (Aarseth 1999, 233–35). Den amerikanske litteraturforskeren Evert Sprinchorn mener i tillegg at Ibsen har gjenskapt motsetningen mellom debattantene Brandes og Høffding i form av skuespillets Jørgen Tesman (Høffding) og Ejlert Løvborg (Brandes) (Sprinchorn 1972, 71–72).

Blant forarbeidene finnes flere notiser som kombinerer begrepene historie og moral (sedelære) på en måte som kan minne om Nietzsche: «Det ødelagte manuskript heder: ‹Fremtidskulturens filosofi [overstrøket]›. sædslære›» (NBO Ms.8° 2638). En notis sammenfatter hva dramaets vendepunkt skal bygge på, og antyder at det rommer et opprør mot samtidsmoralen og troen på en fremtid bygget på helt andre moralske forutsetninger enn de overleverte:

I den store samtale mellem Hedda og E. L. sker omslaget i stykket. Han: Hvilken jammerlighed at indrette sig efter den bestående moral[.] Idealet vilde være om et nutidsmenneske kunde leve fremtidens liv. Hvilken jammerlighed at stride om en professorpost! (NBO Ms.8° 2638).

Mye kan tyde på at det ferdige skuespillet også rommer gjenklang av Nietzsches tidlige verk Die Geburt der Tragödie aus dem Geiste der Musik (1872). Her behandlet Nietzsche antikkens skille mellom to livsprinsipper, det apollinske (forstand, rasjonalitet, klarhet, orden, beherskelse, det individuelle) og det dionysiske (mørke, villskap, instinkter, rus, seksualitet, det kollektive). Nietzsche mente at den antikke tragedie sprang ut av det dionysiske koret (dvs. musikken), som en syntese der dialogen representerte det apollinske og koret det dionysiske. Han så tragedien som et utslag av Dionysos-kulten, men det apollinske element var nødvendig for at mennesket ikke skulle gå til grunne ved å oppslukes av drifter og lidenskaper. Georg Brandes beskriver Nietzsches begrepspar slik:

Drømmen [det apollinske] er det skønne Skins Verden. Se vi derimod ned i Menneskets dybeste Grund under Tankens og Fantasiens Sfære møde vi en Verden af Gru og Henrykkelse, Dionysos’s Rige. Foroven hersker Skønhed, Maal og Maade; men derunder bølger frit Naturens Overmaal i Lyst og Kval (G. Brandes 1889, 582).

Nietzsches tragedieavhandling skapte livlig debatt da den utkom, både blant tyske lærde og i dagspressen.

Ifølge Susanna Ibsen «kjendte ikke [Ibsen] en linie af den tyske filosof […] For ham var Nietzsche kun et navn, han havde stødt på i avisen» (Paulsen 1943, 57). Det kan ha vært tilstrekkelig. Fordi Ibsen nettopp på den tid Nietzsche publiserte sin tragedieavhandling, arbeidet med fullførelsen av dobbelttragedien Kejser og Galilæer (1873), der motsetningen mellom kristen forsakelse og hedensk livsglede stod sentralt, er det ikke urimelig å tenke seg at han allerede da kan ha merket seg Nietzsches synspunkter på de apollinske og dionysiske livskreftene. Dionysos-symbolet vinløv var et av de attributtene sol- og skjønnhetsdyrkeren Julian ble forsynt med fra Ibsens hånd, slik det senere kom til å stå sentralt i hans fremstilling av Hedda. Selv om vinløvet i skuespillet fra 1890 bare er til stede i form av Heddas drøm om å se Ejlert Løvborg med «vinløv i håret», har en rekke forskere knyttet forbindelsen herfra tilbake til Kejser og Galilæer og lest Heddas ord som uttrykk for en skjønnhetslengsel og livsoppfatning som svarer til Julians drøm om å gjenopprette det hedenske skjønnhetsrike (jf. f.eks. Høst 1958; White 1966).

Begrepene apollinsk og dionysisk vant etter hvert gjennomslag og ble benyttet også av andre enn Nietzsche. Som et forsinket svar på Strindbergs mange negative uttalelser om kvinnespørsmål utgav for eksempel den svenske forfatterinnen Ellen Key i 1896 sin artikkel «Reaktionen i kvinnofrågan». Hun ser (den kvinnelige) individualitetens ubegrensede frihet som en forutsetning for kulturens ubegrensede fremtid:

Och när kvinnlighetens väsen är frigjordt, skola vi vinna oanade rikedomar. Vi behöfva allt: […] den dionysiska yran och den apolloniska klarheten. Vi behöfva den demoniska styrkan, som är ett med skaparmodet […] Vi behöfva den fromma själfförgätenhet, […] och vi behöfva den stora hänsynslösheten med sin brandrök och sin stormklocka. Vi behöfva den stora tro och det stora tviflet, den stora kärleken och det stora hatet. […] Ur samma källa som den högsta lifsintensitet väller, måste också den högsta lifsleda komma att härflyta (Key 1896, 148, 155).

Med adresse til samtidens sedelighetsdebatt hevder hun også: «Först när jungfrur och ynglingar lära sig dyrka Eros, som den starke guden och den starke hämnaren af alla brott mot hans heliga lag, först då skall människolifvet vinna en äkta sedlighet. Då blir celibatet värdigt och äktenskapet värdigt» (1896, 173).

Nietzsches tanker om forholdet mellom det apollinske og det dionysiske hadde altså kommet til å prege tidens tanker og uttrykksmåte mer generelt. Men uansett hvor Ibsen har hentet sin inspirasjon fra, er hans bilde mer tvetydig enn for eksempel Keys. Hverken Julian eller «fremtidsfilosofen» og den moralske opprører Ejlert Løvborg (og heller ikke Hedda) makter å leve i samsvar med dionysiske skjønnhetsidealer.

Til den konkrete uformingen av sin kvinnelige hovedperson kan Ibsen ha hatt en eller flere modeller i tankene. Det eksisterer tre innbyrdes forskjellige teorier om hvem som kan skjule seg bak Hedda Gabler. Den som tidligst og oftest har vært utpekt som Heddas forbilde, er den østerrikske Emilie Bardach, som Ibsen traff under sitt siste sommeropphold i alpelandsbyen Gossensass i 1889, og som han åpenbart ble sterkt opptatt av. Ibsen-biografene har helt til det siste omtalt Emilie som en pike i tenårene, en oppfatning som trolig bygger på feilaktige opplysninger i en artikkel av Basil King fra 1923 (jf. nedenfor). I virkeligheten var Emilie Bardach en 27 år gammel ugift kvinne fra Wiens høyere borgerskap, født 5. august 1862 som datter av en velstående jødisk forretningsmann (Figueiredo 2007, 615). Hun var altså en voksen kvinne da Ibsen møtte henne sommeren 1889. Etter samværet i Gossensass fortsatte forbindelsen mellom dem i form av et fire måneder langt brevskifte, der i alle fall noen av Ibsens brev kan oppfattes som rene kjærlighetsbrev (jf. HIS 14 og 15).

Etter dikterens død i mai 1906 gikk det ikke stort mer enn en måned før Georg Brandes begikk den indiskresjon å publisere brevene til Emilie Bardach i avisen Politiken, oversatt til dansk og kommentert av Brandes selv. Den amerikanske forskeren Basil King var imidlertid den første som gav en mer omfattende fremstilling av forholdet mellom Ibsen og Bardach og satte dette i sammenheng med Ibsens senere forfatterskap. King var personlig blitt kjent med Bardach og kunne bygge på hennes dagbøker, som han gjengav i utdrag, da han i 1923 publiserte to artikler under tittelen «Ibsen and Emilie Bardach» i det amerikanske The Century Magazine. Et direkte modellforhold er også hovedpoenget i amerikaneren A.E. Zuckers artikkel «Ibsen’s Bardach episode and Hedda Gabler» i publikasjonen Philological Quarterly i 1929. Zucker mener det er «definite relationship» mellom Bardach og hovedpersonen i det senere skuespillet, og hevder at «Ibsen found in Fraülein Emilie Bardach the elegant bored society girl – in other words, Hedda Gabler before her marriage» (Zucker 1929, 293).

En rekke Ibsen-forskere og -biografer har bygget videre på disse artiklene, inklusive misforståelsen når det gjelder Bardachs alder (jf. ovenfor). Men noen har ment at et eventuelt modellforhold ikke gjorde seg gjeldende før med Hilde-skikkelsen i Bygmester Solness (jf. f.eks. Koht 1954, b. 2, 200–13; Bull et al. 1924–37, b. 4, 433). Den som har gått fyldigst inn på Bardachs rolle i Ibsens diktning, er den norske Ibsen-forskeren Else Høst. I monografien Hedda Gabler (1958) bygger hun både på korrespondansen mellom Ibsen og Bardach og det hun den gang kjente av referater fra Bardachs dagbøker, samt annet materiale. Høst så forholdet mellom Bardach og Ibsen som et avbrutt, ikke fullt realisert kjærlighetsforhold som fikk avgjørende virkning for utformingen av den kvinnelige hovedpersonen i skuespillet Hedda Gabler.

Det bildet Høst presenterer oss for, er et helt annet enn det Ibsen selv gav av Bardach-episoden. Da han i februar 1891, i forbindelse med stykkets Berlin-premiere, hadde en samtale med den tyske litteraten Julius Elias (i ettertid oppfattet som Jørgen Tesmans modell), skal dikteren ha sagt at han med Hedda hadde ønsket å skildre «en liten, demonisk ødelegger» på grunnlag av et bekjentskap han hadde gjort sommeren 1889. Den unge kvinnen Ibsen siktet til, var ifølge ham opptatt av å lokke ektemenn fra sine hustruer, men hadde gitt uttrykk for at hun selv aldri ville gifte seg. Ibsen skal i 1891 ha sagt at han hadde studert hennes psyke inngående og gjort den til emne for litterær behandling, men Elias mener at modellforholdet først ble realisert med Hilde-skikkelsen i Bygmester Solness 1892 (Elias 1906; til norsk ved HIS). Høst setter ikke lit til denne fremstillingen og påpeker at den ble skrevet etter Brandes’ famøse offentliggjøring av brevene og etter samtaler mellom Julius Elias og Susanna Ibsen, som nok var interessert i å beskytte sin manns ettermæle (Høst 1958, 66, 70–72). I stedet ser Høst Ibsens Bardach-opplevelse som et «dyptgripende følelsesengasjement» og som Hedda Gablers «vesentlige inspirasjonskilde». Emilie har ifølge Høst ikke bare levert trekk til Heddas utseende og karakter. Ibsen må også ha opplevd forholdet til henne så eksistensielt dyptgripende at Emilies eksistens ble en del av hans eget liv. Slik kunne Emilie bli «en dynamisk modell», «den impuls som utløser et helt verk» (1958, 193–94).

Uten å ta stilling til realitetene bak dette må det også nevnes at andre forskere har sett andre modeller bak Hedda-skikkelsen. Daniel Haakonsen mener at den svenske forfatterinnen Victoria Benedictsson (kjent under det mannlige forfatterpseudonymet Ernst Ahlgren) har levert de mest avgjørende trekk til dramafiguren. Ikke bare Benedictsson, men også hennes forfatterkollega og nære personlige venn Axel Lundegård kan ifølge Haakonsen gjenfinnes i paret Hedda–Løvborg.

Ibsen kunne ha fått kjennskap til Victoria Benedictssons skjebne gjennom flere kanaler. Han møtte henne personlig da han besøkte Stockholm i september 1887, først ved en privat middag hos forfatterinnen Anne Charlotte Edgren, dernest samtalte han lenge med henne ved en bankett på Grand Hotel, der han 24. september holdt sin tale om forholdet mellom naturvitenskapelig og åndelig evolusjon og om et fremtidig sammenfall av poesi, filosofi og religion i form av «det tredje rige». «Ibsen ägnat henne en påtaglig uppmerksamhet» under denne banketten (Böök 1949, 229–30; jf. talen slik den er gjengitt i HIS 16). Benedictsson hadde et nært og problematisk forhold til Georg Brandes. Året etter møtet med Ibsen begikk hun selvmord, og i samtiden ble det sagt at forholdet til Brandes var årsaken (selv om dette neppe er riktig). Etter hennes død utkom ganske raskt to biografier som bygget på et rikholdig materiale av hennes brev og etterlatte selvbiografiske notiser. Den første, utgitt i 1889, var skrevet av Ellen Key. Deretter utkom i april 1890 Axel Lundegårds egen fremstilling av det nære forholdet mellom de to forfattervennene. Hos Lundegård er det etterlatte brevmaterialet supplert med hans egne omfattende kommentarer om Benedictssons personlighet og om samværet mellom de to «kameratene». Ibsen kan teoretisk ha kjent begge disse fremstillingene da han skrev Hedda Gabler, enten ved egen lesning eller gjennom omtale.

Haakonsen, som bygger på Keys biografi, finner at en rekke trekk i det bildet hun tegner, peker klart i retning av Victoria Benedictsson som Heddas modell. Hennes far hadde ikke fått oppfylt sitt ønske om å bli offiser, men oppdro den yngste datteren som en gutt og i pakt med militære idealer. I en av hennes egne selvbiografiske opptegnelser forteller Benedictsson: «Han lärde mig rida, brottas, skjuta med pistol» (sitert etter Haakonsen 1981, 230). I den etterlatte brevvekslingen mellom Benedictsson og Lundegård adresserte de hverandre med ordet «Kamrat!». I korrespondansen diskuterte de slike emner som Ibsens diktning og betydningen av å være seg selv, men også spørsmål som det på denne tid var tabu å beskjeftige seg med for en kvinne. Lundegård gav sin venninne uforbeholdne opplysninger om livet blant menn og frigjorde henne slik fra kvinnelige fordommer, ifølge Key. Både Key og Lundegård fremstiller Benedictsson som en reservert, aristokratisk natur med avsky for tomme konvensjoner. Hun var fylt av skjønnhets- og frihetslengsel, men viste også, særlig slik Lundegård fremstiller henne, manglende selvtillit og klare tendenser til alvorlig depresjon.

Ett bestemt tema i Keys fremstilling kan ifølge Haakonsen ha inspirert Ibsen spesielt, og samtidig kan det ha vekket i ham «en grunnleggende uenighet som forklarer at han kunne bruke [Benedictsson som forbilde], uten å miste noe av sin originalitet» (Haakonsen 1981, 232). Det gjelder Benedictssons fascinasjon for norrøn kraft og gresk skjønnhetskultus og hennes avstandtagen fra kristen selvfornektelse. I Keys fremstilling satte Benedictsson sitt håp til foreningen av kristendommen og den greske skjønnhetsverden, en fremtidsvisjon om «enandet af antikens och kristendomens ideal». Haakonsen skriver videre: «Det må ha vært litt av et sjokk for Ibsen plutselig å finne grunnideen fra Kejser og Galilæer formulert i denne sammenheng: foreningen av hedendom og kristen idealitet. Det han selv kalte sin positive trosbekjennelse, blir omtalt som fremtidens religionsform og som en hovedkarakteristikk av Ernst Ahlgrens religiøse tro» (1981, 233). Men der Key fremstiller Benedictssons selvmord som et nederlag, ser Haakonsen Ibsens selvstendighet i at han lar Heddas selvvalgte død være en villet handling under full selvkontroll.

En tredje teori om hvem som utgjorde modellen til Hedda Gabler, er lansert av Håvard Nilsen, som mener at hun er portrettert etter Friedrich Nietzsches venninne, Lou Andreas-Salomé. Hun var datter av en tysk-russisk general og oppvokst i et adelig og høyborgerlig miljø i St. Petersburg. Hennes far beundret og dyrket sin begavede datter, men da han døde i 1879, mistet familien sin høye sosiale posisjon. Lou reiste til Tyskland for å studere og etablere seg som forfatter. Der møtte hun i 1882 Nietzsche, som ble dypt forelsket i henne.

Nilsen beskriver Lous personlighet som «emblematic of certain aspects of Nietzsche’s philosophy: The aristocrat with a masculine, war-like ethos» . Han understreker også hennes tvetydige erotiske oppførsel: «men would fall madly in love with her, and seemed to have an easy way with the open-minded woman, only to encounter cold resistance as soon as they made a physical pass at her» (2003, 13). I 1883 møtte hun også Georg Brandes, og hun gjorde ham kjent med Nietzsches tanker. Både Lou og Brandes var kritiske til religion og kristendom, og Nilsen mener de må ha delt radikale oppfatninger også på en rekke andre områder. Han antar dessuten at Brandes tidlig må ha gjort Ibsen oppmerksom på henne. I 1887 giftet Lou seg med sinologen Friedrich Carl Andreas, som Brandes hadde kjent allerede da Andreas i 1870 studerte skandinavisk språk og litteratur i København. Andreas-Salomé kjente også August Strindberg, Knut Hamsun og en rekke andre skandinaviske kulturpersonligheter.

Nilsen mener å gjenfinne en rekke av Lous karakterdrag i Ibsens fremstilling av Hedda. Han diskuterer også et eventuelt modellforhold bak dramapersonen Løvborg, og foreslår at han kan være utstyrt med flere trekk av Georg Brandes. Videre gjøres det til et poeng at Lou Andreas-Salomés bok Henrik Ibsens Frauengestalten (1892) uttrykker beundring for de fleste av Ibsens kvinneskikkelser, men ikke for Hedda Gabler, som forfatteren tar sterkt avstand fra. Nilsen mener dette skyldes at « Hedda Gabler is a pointed portrayal of none other than Lou Salomé herself, known to Ibsen through the literary critic Georg Brandes» (2003, 9).

Det har også vært pekt på at Ibsen kan ha utnyttet andre impulser i fremstillingen både av hovedpersonen og av enkeltheter i skuespillet. En av de mest markante scenene i stykket er der hvor Hedda brenner Ejlert Løvborgs manuskript. Halvdan Koht viser til at Ibsen kan ha hørt en historie om hustruen til en kjent norsk komponist, som i et anfall av sjalusi skulle ha brent hans manuskript til en nykomponert symfoni (HU 11, 276; Koht 1954, b. 2, 211). Det dreier seg i så fall antagelig om komponisten Johan Svendsen, som selv skal ha fortalt om hendelsen til John Paulsen (Paulsen 1943, 43). Sannhetsgehalten i historien er tvilsom. Svendsens tredje symfoni ble riktignok aldri utgitt, men en rekke skisser og forarbeider til symfonien er bevart (opplyst av Norsk musikksamling ved NBO). Fordi komponisten aldri rekonstruerte symfonien på dette grunnlag, er det usikkert om den noen gang hadde vært gjort ferdig (Benestad & Schjelderup-Ebbe 1990, 170–71).

Til Ejlert Løvborgs skikkelse kan Ibsen ha lånt trekk fra den danske norrønfilologen og litteraturforskeren Julius Hoffory, som Ibsen hadde kjent siden år tilbake. Hoffory besøkte også München på den tid Ibsen avsluttet arbeidet med skuespillet (jf. brev til Julius Elias 19. november 1890, der Ibsen uttrykker bekymring for Hofforys mentale tilstand). Hoffory var en begavet forsker og filolog med doktorgrad fra Københavns Universitet. Fra 1887 var han professor i nordisk filologi og almen fonetikk ved Friedrich-Wilhelms-Universität i Berlin. Han gjorde mye for utbredelsen av skandinavisk litteratur i Tyskland og utgav et Nordische Bibliothek med oversettelser til tysk, der også flere av Ibsens skuespill inngikk. Av andre utgivelser kan nevnes en avhandling om Ludvig Holbergs komedier. Hoffory oppsøkte gjerne prostituerte, og en av dem gikk under navnet «Fräulein Diana». En berømt episode går ut på at Hoffory under en nattlig orgie skulle ha mistet den eneste versjonen av et manuskript til en bok som hadde vært imøtesett med spenning. I 1889 ble Hoffory erklært sinnssyk, kanskje som følge av syfilis (DBL 7, 498).

Til sin sønn Sigurd skal Ibsen ha sagt at den tyske litteraten og kunstsamleren Julius Elias var Jørgen Tesmans modell (HU 11, 279–81). Elias hadde introdusert Ibsen ved Fischer Verlag, og han ble senere (sammen med Georg Brandes) utgiver av Ibsens samlede verker på tysk.

I Hedda Gabler knyttes en del av spenningen til en ledig professorstilling. Jørgen Tesman har giftet seg på utsikten til å få et ledig embete, men assessor Brack slår ham kaldt vann i blodet ved å fortelle at kollegaen Ejlert Løvborg har skrevet en ny genial bok, og at det visstnok skal avholdes konkurranse om stillingen. Koht peker på at Ibsen under sitt Norges-besøk i 1885 kan ha fått kjennskap til et lignende konkurranseforhold i forbindelse med et mye omtalt ekteskap mellom en norsk overklassefrøken og en ung stipendiat. Det gjaldt filologen Peter Groth, som i 1884 giftet seg i håpet om å få et universitetsstipend som kunne forsørge ekteparet. Han konkurrerte med den begavede germanisten og språkforskeren Hjalmar Falk, og «det var mange som mente at Falk var den betydeligste videnskapsmann av de to» (HU 11, 279). Groth gikk likevel av med seieren. I 1884–85 oppholdt han seg som stipendiat i Berlin, Tübingen og Freiburg, før han i 1886 reiste til København, der han fordypet seg i sagahåndskrifter. Senere samme år emigrerte han av økonomiske årsaker til USA (NBL).

Et tiår forut hadde det også vært stor oppmerksomhet rundt besettelsen av et professorat ved Det kongelige Frederiks Universitet i Kristiania. I 1874 lå det an til at den radikale historikeren Ernst Sars skulle bli kallet til ekstraordinær professor. Sars var påvirket av Auguste Comtes positivisme og Charles Darwins utviklingslære, og «for de konservative kom Sars til å personifisere det europeiske venstre og alle former for radikalisme» (SNL). Opprinnelig hadde Sars deltatt i den såkalte hollenderkretsen, sammen med blant andre Ibsen og historikerne Ludvig Ludvigsen Daae, Michael Birkeland og Oluf Rygh. I 1863 søkte han et universitetsstipend i konkurranse med Daae. Den konservative Daae ble foretrukket. Etter at Sars i 1873 hadde publisert første bind av sitt epokegjørende verk Udsigt over den norske Historie, ble det fra Stortinget tatt initiativ til å utnevne ham i et ekstraordinært professorat. Forslaget møtte motbør, men ble vedtatt (NBL).

Den konservative avisen Morgenbladet hadde advart mot en slik ansettelse, og i september 1874 holdt den like konservative medisinerprofessoren Ferdinand Lochmann en immatrikuleringstale som siktet mot å stille Sars i et så uheldig lys som mulig. Her advarte hygienikeren Lochmann mot farlige smittestoffer i moderne åndsliv (jf. HIS 7k, 411–12). I 1874 var Ibsen på besøk i den norske hovedstaden, hvor han må ha fått kjennskap til striden rundt Sars, men vi vet ikke om han hørte Lochmanns tale.

Også i samtidig skjønnlitteratur fantes det personskildringer og konfliktstoff beslektet med det Ibsen tok opp til behandling i Hedda Gabler. Strindberg hadde et skarpt øye for de psykologiske konsekvensene av en seksualundertrykkende moral og gjorde dette til et hovedemne i sine novellesamlinger Giftas I og II (1885–86). Novellen «Mot betalning» i Giftas II skildrer en kvinne ikke ulik den senere Hedda. Generaldatteren Helene vokser opp morløs og blir oppdratt av sin far. Hun lærer å ri og deltar ved gymnastikkøvelser og militærmønstringer. Helene er skjønn og stolt, men bærer i seg en sterk seksualangst som gjør at hun skremmer fra seg alle friere:

Hennes få kvinnliga kamrater funno henne kall, likgiltig för allt som rörde förhållandet mellan könen. Själv yttrade hon missaktning för sådant, ansåg det osnyggt och kunde aldrig fatta huru en kvinna kunde vilja lämna sig åt en man. […] Männen dyrkade henne för hennes skönhet och oåtkomlighet, men hon erfor aldrig något oroande i deras närvaro (Strindberg 1981, b. 16, 232–33, 239).

Når Helenes far dør uten å etterlate seg midler, blir hun sosialt degradert og tvinges til å se seg om på ekteskapsmarkedet. Men der er hennes stjerne allerede dalende: «Den enda som ännu var henne trogen var en docent i etik, vilken förut icke vågat tränga sig fram. Nu var hans tid kommen» (1981, b. 16, 240). Helene tar sine frustrasjoner med seg inn i ekteskapet med dosenten, der hun lunefull og uberegnelig manipulerer sin ektemann nærmest til galskap ved hjelp av erotikken som maktmiddel.

I Strindbergs drama Fröken Julie (1888), med tittel etter den kvinnelige hovedpersonen, styres handlingen av Julies irrasjonelle og «hysteriske» reaksjoner. Overklassekvinnen Julie er datter av en greve, og av sin mor oppdratt til frihet og selvstendighet og et liv i pakt med såkalte mannlige idealer. Men hun hemmes likevel av sosiale konvensjoner for kvinnelig oppførsel, og hennes reaksjonsmønster blir derfor tvetydig og uforståelig for omverdenen. Julie tar avstand fra både mannlighet og kvinnelighet fordi hun ikke finner seg til rette i tilværelsen. Tjeneren Jean er tiltrukket av henne og vil utnytte hennes sosiale posisjon og formue, men ser også hennes oppførsel som en form for galskap. Det utvikler seg et erotisk og psykologisk maktspill mellom dem der de vekselvis har overtaket. Begge vet at den gjensidige erotiske tiltrekningen de føler, er sosialt uakseptabel, men etter at de faktisk har hatt et samleie, blir Jean den ledende og behandler Julie slik at hennes selvfølelse går i oppløsning. Dramaet ender med hennes selvmord.

Både Heddas karakteregenskaper og hennes ytre situasjon viser slektskap med den svenske forfatterinnen Anne Charlotte Edgren Lefflers hovedperson Aurore Bunge i den store novellen med samme tittel fra samlingen Ur lifvet II. Lefflers tekst hadde vakt voldsom oppsikt og førte til skandale da den utkom.

Aurore er en sosietetsfrøken i slutten av tyveårene, men har hittil holdt alle kavalerer på avstand med sitt kjølige og likegyldige vesen. Hun betrakter sine friere med øyne som er «fulla af högdragenhet och nedlåtande, halft välvillig forakt», og ler trett og gledeløst mot dem (Leffler 1883, 3, 6). Men samtidig merker hun at hennes skjønnhet og tiltrekning er i ferd med å falme: «den hyllning, som omgaf henne, var en nyans ljummare än förr och [hon hade] redan bestigit den höjdpunkt, från vilken vägen börjar slutta utföre» (1883, 8). Derfor innser hun at hun snart vil bli nødt til å akseptere et godt ekteskapstilbud.

I sitt indre drømmer Aurore om å foreta seg noe som kan bryte med de konvensjonelle samfunnsnormer som omgir henne: «men hon visste mycket väl själf, att alt detta endast var fantasier, och att hon i själfva verket var lika mycket slaf af sällskapslifvets konvenans-lagar, som någon i hennes omgifning» (Leffler 1883, 9). Hennes egen natur er imidlertid sterkere enn hennes vilje. Før hun orker å bestemme seg for en av sine friere, reiser hun til familiens landeiendom ute ved kysten. Omgitt av det uberørte landskapet og havet utenfor slakker hun av på alle konvensjoner. Hennes sanne jeg får utfolde seg fritt, og hun føler seg for en gangs skyld lykkelig. Når hun så møter en fyrvokter som både tiltrekker henne med sine sympatiske karakteregenskaper, og som vekker hennes sterke, undertrykte erotiske lidenskaper, utvikler forholdet mellom dem seg slik at Aurore blir gravid. Likevel tør hun ikke tenke på å gifte seg med barnets far. Det ville være et uhørt brudd med etiketten å inngå ekteskap med en mann så fjernt fra hennes eget sosiale miljø. For å redde fasaden aksepterer hun derfor tilbudet fra en av sine tidligere friere, en forgjeldet baron på jakt etter et rikt parti. Bryllupet feires kort etter «med så mycken offentlighet som möjligt» (1883, 52), og Aurore ender som sosietetsfrue, med en mann hun bare har forakt til overs for.

Det er ikke usannsynlig at Ibsen kjente Charles Dickens’ roman Bleak House da han skrev Hedda Gabler. Dette verket utkom i 1852–53 i en tobindsutgave i dansk oversettelse ved L. Moltke, og i en fjerde dansk utgave i 1878. Bokens mest interessante person er den fornemme Lady Dedlock, en vakker og stolt kvinne. Hun er kald utadtil, og gir gjentatte ganger uttrykk for at hun nærmest kjeder seg til døde, også under et opphold i utlandet. Lady Dedlock har bare giftet seg for å få en forsørger. Hun bærer på en hemmelighet knyttet til et tidligere utenomekteskapelig kjærlighetsforhold til Captain Hawdon, som hun var forlovet med da han ble utkalt til krigstjeneste. Den gang fikk hun et barn som hun trodde var dødfødt, og hun trodde også at Hawdon omkom ved drukning. Alt dette har hun holdt skjult for ektemannen. Nå får hun vite at Hawdon først nylig er død, men at barnet lever. En sakfører er hyppig gjest i ekteparets hjem. Han får kjennskap til Lady Dedlocks fortid og truer henne til å tie for å beskytte Sir Leicester og unngå skandale. Sakføreren blir skutt av ladyens avskjedigede kammerpike, som anklager sin frue for mordet. Det hele blir for meget for Lady Dedlock, som med viten og vilje flykter og søker sin død i utmattelse på sin tidligere elskers grav.

Hedda kan også ha arvet egenskaper fra hovedpersonen i George Eliots roman Middlemarch (1871–72). Allerede på de første sidene blir Dorothea Brooke presentert som en dame av fin familie, med admiraler og prester blant sine aner. Hun elsker å ri, og de fleste menn blir betatt når de ser henne på hesteryggen. Men hun bryr seg ikke om materielle ting: «She was enamoured of intensity and greatness, and rash in embracing whatever seemed to her to have those aspects» (Eliot 1899, 4). Dorothea gifter seg med den pedantiske teologen Edward Casaubon i den tro at han skal føre henne inn i et høyere åndsliv. På bryllupsreisen til Roma sitter Casaubon dag etter dag i Vatikanets bibliotek og skriver notater til en stor avhandling det aldri blir noe av, om en nøkkel til all verdens mytologier. Dorothea kjeder seg, men når ektemannen spør henne om de skal bli eller reise, er reaksjonen at «it seemed to her as if going or staying were alike dreary» (1899, 177). Da den unge kunstneren Will Ladislaw, som hun har stiftet et tidligere bekjentskap med, dukker opp igjen, blir de forelsket i hverandre. Han kan i denne sammenheng minne om Ejlert Løvborg. Den revolusjonære legen Lydgate er Dorotheas åndelige motpart. Han er pasjonert forelsket i en fransk skuespillerinne som ved en impulshandling dreper sin ektemann på scenen. Senere sier hun at det var fordi han kjedet henne.

I april 1890 hadde Ibsen lest Peter Nansens novellesamling Korte Veje : Scener og Smaahistorier, som åpenbart gjorde inntrykk på ham (jf. brev til Nansen 30. april 1890). Boken inneholder små noveller og situasjonsskisser, dels i prosa, dels i dramatisk form. «En Sejltur», som innleder boken, er en av de lengste og kanskje den psykologisk mest interessante av tekstene. En enke forteller her om sin avdøde ektemann, som lenge hadde vist klare symptomer på sinnssykdom, uten at familiens lege og andre i omgivelsene hadde reagert. En del av småstykkene i boken inneholder humoristiske (og ironiske) beskrivelser av hvordan forstokkede konvensjoner virker inn på unge kvinners oppførsel i møtet med forelskelse og kjærlighet.

DRAMAFORM

Else Høst oppfatter Hedda Gabler som en klassisk tragedie plantet om til en moderne, borgelig 1800-tallsvirkelighet (Høst 1958), mens Sigurd Aa. Aarnes ser stykket som en tragedieparodi:

I Hedda Gabler er Gud død og de gamle dyder gjelder ikke lenger. Derfor kan vi heller ikke få noen tragedie i tradisjonell forstand. I samme grad vi frikjenner Hedda Gabler moralsk som sosial type, i samme grad umuliggjør vi henne som tragisk helt, for man kan frata den tragiske helt alt, bare ikke frihet til å treffe moralske valg og ansvar for disse valg. […] [Skuespillet er] en tragedieparodi som skal vise oss at tragedien er umulig i den realistiske og pluralistiske verden vi lever i (Aarnes 1997a, 145).

Gretchen P. Ackerman finner på sin side fellestrekk mellom Hedda og kvinnelige hovedpersoner i viktorianske melodramaer (Ackerman 1987). Den uregjerlige eventyrersken Hedda ser seg om etter underholdning alle andre steder enn hos sin ektemann, og her leker hun med hele to menn, Ejlert og assessoren. Den «onde» Hedda har, som i melodramaet, en sidestilt «god» person i den blonde Thea Elvsted. Heltinnen, som er en slave av sosial konvensjon, overmannes til sist av sine egne intriger og lider nederlag i forhold til den tilsynelatende konforme Thea, som eier det mot Hedda mangler. De to «uskyldige» og «gode», Thea og Tesman, går seirende ut av konflikten og blir de som sørger for å ivareta livsnyteren Løvborgs etterlatenskaper.

Knut Brynhildsvoll mener at Ibsen i Hedda Gabler forsøker å forene innbyrdes ulike dramturgiske modeller. Hedda er både en tradisjonell realistisk dramakarakter, i form av betrakter ( «Voyeurin»), og samtidig selv en iscenesetter av dramaets handling. Hun overtar så å si regien, bekymrer seg om dramaets rekvisitter, endrer belysningen og beordrer ommøblering på scenen. Ibsen har «delegert som oppgave til hovedrollen å iverksette et spill [et intrigestykke etter hennes egen estetiske smak] som finner sted innenfor et annet spill [fra den borgerlige realismens repertoar] og med dettes figurer, og som derfor har dette spillet – og ikke den ytre virkeligheten – som referansehorisont» (Brynhildsvoll 1992, 50; til norsk ved HIS). Heddas handlinger blir for Brynhildsvoll et villet parodisk trekk ved stykket, som på denne måten foregriper fin de siècle-dramatikkens modernitet.

IBSENS SPRÅKLIGE UTVIKLING

Som i de foregående skuespillene finner vi også i Hedda Gabler en inkonsekvent fordeling av enstavelses- og tostavelsesformer av ett og samme verb. Dette gjelder i replikker. I sceneanvisningene benytter Ibsen som regel tostavelsesformene. Noen ganger er den bortfalte stavelsen markert med apostrof, andre ganger står den forkortede verbformen uten apostrof. Fordelingen av slike eksempler virker tilfeldig, og materialet er for lite til at man kan avgjøre om fravær av apostrof er intendert eller ikke. For eksempel heter det i en sceneanvisning i første akt «spørger» (HIS 9, ), og som i tidligere skuespill beholdes konsonanten i verbets imperativ, «spørg» ( og ), men personene sier «spør’» (fru Elvsted, , og Berte, ) eller «spør» (Tesman, ).

Av den eldre infinitivformen «bede» benyttes bare «be’», og i presens «be’r». Det sies også bare «bli’» med apostrof, men bare «blir» uten apostrof. Som regel brukes også «ble’t» med apostrof, unntatt «blét», der trykket er markert med aksent. Det sies videre «gi’», «gi’r» (Løvborg, HIS 9, ) og «gi’t» (frøken Tesman, bl.a. ). Den eneste infinitivformen av det opprinnelige «have» er «ha’» med apostrof, mens den eneste presensformen som brukes, er «har» uten apostrof. Tesman sier «by’» (), mens Brack sier «byde» (). I uttrykk som «lade som» og i sammensetninger som «efterlade» og «forlade» benyttes verbets eldre form. Ellers sies «la’» med apostrof, og i presens både «lar» uten apostrof (Hedda, ) og «la’r» med apostrof (Tesman, ). Noen ganger benyttes formen «si’», men vanligst er «sige», «siger» og «siges». I replikker brukes bare «ta’», mens sceneanvisningene bare har «tage», «gentage» og særlig «tager».

Språket i Hedda Gabler viser eksempler på de løse sammensetningene som finnes i Ibsens skuespill helt fra De unges Forbund av, for eksempel «tydet hen» (hentydet) (HIS 9, ) og «gi’r … af» (afgir, afgiver) ().

I Hedda Gabler benyttes aksent for å markere trykk og dermed for å skille mellom homonympar. Dette var Ibsen opprinnelig forsiktig med, men slik bruk tiltar i løpet av samtidsdramatikken og når sitt forløpige høydepunkt her. Til gjengjeld har Ibsen nå nesten forlatt den hyppige dobbeltskrivningen av konsonanter etter kort vokal som han benyttet fra 1860-tallet av. Det eneste unntaket (bortsett fra at han benytter tiltaleformen herr) er konsekvent bruk av ss i viss og uviss (også i sceneanvisninger). Vis/ viss var for øvrig et eksempel Jakob Løkke brukte i sin beretning fra det skandinaviske rettskrivningsmøtet i Stockholm i 1869, der også Ibsen deltok, da han ville vise hvordan aksent kunne benyttes i stedet for dobbeltskrivning av konsonant for å unngå homonympar: «en vis mand» / «én vís mand» (Løkke 1870, 17; jf. HIS 12k, 480–82). Ibsen følger altså ikke Løkkes anbefaling på dette punktet.

Dramapersonene er i noen grad karakterisert gjennom sitt språk. Bertes replikker preges av hva Ibsen må ha oppfattet som folkelig språk (til tross for at hun kanskje benytter en noe modifisert og mer skriftlig form enn de egentlige talemålsuttrykkene). Hun bruker interjeksjoner som «Jøsses» (HIS 9, ), «min sandten» () og «Å herre gud» (), og hun gjentar pronomen til slutt i replikkene: «Jeg mener, jeg får sætte den her, jeg, frøken» () og «han kan nok bli’ til hvad det skal være, han» (). Berte benytter også «mener» i betydningen ‘tror, tenker’ (f.eks. ), noe som svarer til dialekten i nedre Telemark (og Skien), men som også kan være et generelt folkelig talemålstrekk. Andre folkelige trekk i Bertes språk er «rigtig så ræd for […] gøre det til lags for» () og «mandsperson» (). Dessuten benytter hun dobbeltbestemmelse: «Ja, nu netop var her en pige med dette brevet» ().

Frøken Tesmans språk preges av interjeksjoner som «Gud» (HIS 9, ), «herre gud» (), «gud ske lov» () og «Gud forlade Dem» (). Hun kan (i likhet med Berte) benytte et talemålstrekk som dobbelt bestemmelse, «den lange sorte klædeskjolen» (), men har også mange innslag av høyere stil, «om salig Jochum kunde få skue op af sin grav» () og «nu, da du har fåt hende, som dit hjerte begærte» (). Også det potenserende «tungere end tungt» () hører vel hit.

Et bestemt trekk ved Heddas uttrykksmåte kan karakteriseres som kvinnespråk, nemlig noen av hennes adjektiver: «gyseligt» (HIS 9, ), «græsseligste» (), «Forfærdelig» () og «Søde Thea» () (jf. Ord- og sakkommentarer).

Bruken av gradsadverbialet «så svært» er et spesielt trekk ved språket i Hedda Gabler: «jeg tænker så svært på hende» (HIS 9, ), «[bogen] gjorde så svært opsigt» () og «jeg synes det er så svært morsomt at opvarte dig» (). I teksten finnes også svært uten tilføyd så. Bruken av så skyldes sannsynligvis ønsket om å markere spesielt høy grad, og erstatter andre uttrykksmåter for dette. Fordelingen av eksemplene viser at de ikke er karakteriserende for bestemte personer i skuespillet. Dette kan derfor tyde på at uttrykksmåten er typisk for Ibsens eget språk.

TILBLIVELSE

Da Ibsen vendte hjem fra Gossensass i september 1889 (jf. Bakgrunn), må han ha vært i en spenningstilstand, for 13. oktober skrev han til fullmektig August Larsen ved Gyldendal forlag:

Det har ikke været nogen hvilens tid, jeg denne sommer tilbragte i Gossensass. Jeg har været stærkt optaget og havt mere end rigelig anledning til at gøre studier og iagttagelse blandt de talrige gæster. Det var højst interessant men i sine henseender også dybt oprivende. Jeg må nu først og fremst søge at finde ro igen og så sammenfatte og anvende lidt af det, jeg har erfaret.

Roen lot imidlertid vente på seg. I brev til Emilie Bardach skriver riktignok Ibsen 7. oktober (til norsk ved HIS):

En ny diktning begynner å demre i meg. Jeg vil fullføre den i løpet at denne vinteren og forsøke å overføre den glade sommerstemningen til den. Men i tungsinn vil den slutte. Det føler jeg.

En uke senere forteller han henne at han sitter ved skrivebordet uten å kunne skrive: «Nå ville jeg gjerne arbeide. Men kan det ikke. Min fantasi er riktignok i levende virksomhet» (brev til Bardach 15. oktober 1889; til norsk ved HIS). Det fulgte enda et brev som viste at Ibsen ved utgangen av oktober fremdeles ikke hadde begynt arbeidet med noe nytt skuespill: «De skal ikke være forstemt over at jeg foreløpig ikke kan dikte. I grunnen dikter jeg jo uten opphold, eller jeg drømmer iallfall om noe som, når det en gang er blitt modent, vil avsløre seg som diktning» (brev til Bardach 29. oktober 1889; til norsk ved HIS). I løpet av november 1889 kan det likevel ha løsnet. Mot slutten av denne måneden kan nemlig Ibsen fortelle Emilie at han er ivrig beskjeftiget med forarbeider til et nytt verk: «Sitter nesten hele dagen ved skrivebordet. Går bare litt ut om aftenen. Drømmer og erindrer og dikter videre» (brev til Bardach 19. november 1889; til norsk ved HIS). Hvor alvorlig man skal ta hans opplysninger til Emilie, er vanskelig å avgjøre, men det bevarte manuskriptmaterialet til Hedda Gabler ser ut til å bekrefte at Ibsen tidligst begynte å gjøre løse notater til et nytt drama i oktober 1889 (jf. Manuskriptbeskrivelse, manuskript 4). Notatene er imidlertid av en slik usammenhengende karakter at det er tvilsomt om det dreide seg om noe egentlig planmessig arbeid (jf. nedenfor).

Det er bevart et stort materiale av notater og arbeidsmanuskripter til Hedda Gabler. Mye kan tyde på at skrivearbeidet denne gang gikk tyngre enn vanlig. Det skulle også gå lang tid før arbeidet skjøt virkelig fart, og det var ikke før sent utpå sommeren 1890 at Ibsen kom i gang med den egentlige utformingen av stykket.

Det er bare mulig å danne seg et noenlunde klart bilde av tilblivelsen gjennom detaljerte undersøkelser av manuskriptene (jf. Tekstkritisk redegjørelse og Manuskriptbeskrivelse). Noen holdepunkter finnes i spredte dateringer i en del av manuskriptmaterialet. Jørgen Tesman hadde opprinnelig fornavnet Axel, mens Løvborg het Holger. Fru Elvsteds etternavn gjennomgikk endringer fra Rising via blant annet Elfstad til Elfsted. Også Juliane Tesman bar i en periode etternavnet Rising/Rysing. Ordet «vinløv» kom sent inn i manuskriptmaterialet, og det samme gjelder beskrivelsen av Hedda i sitt rideutstyr. For mer detaljerte opplysninger henvises til Tekstkritisk redegjørelse og Manuskriptbeskrivelse, samt til faksimilene og transkripsjonene av manuskriptene i HISe.

Blant det eldste materialet som kan knyttes direkte til Hedda Gabler, er sannsynligvis to notisbøker (mer nøyaktig en notis bok og en notis blokk), NBO Ms.8° 2638 og 2639. De tidligste innførslene i Ms.8° 2638 kan være fra oktober 1889. Ms.8° 2639 inneholder et par steder datoene 7. april og 26. juni 1890 (jf. Manuskriptbeskrivelse). På grunnlag av disse dateringene, og med støtte dels i innholdet i disse manuskriptene og dels i annet manuskriptmateriale, kan man slutte at Ibsen i perioden fra slutten av oktober 1889 og helt frem til slutten av juni 1890 bare arbeidet med større eller mindre løse utkast, og at han ikke begynte noen konkret utforming av en sammenhengende skuespilltekst før i løpet av juli–august 1890.

Sommeren 1890 tok ikke Ibsen seg tid til noen ferie, han ble værende i München. Ibsen skriver i slutten av august:

Her nede har vejret været såre misligt i de sidste par måneder, regnfuldt og stormende med enkelte hede og kvalme dage iblandt. Jeg regner det således ikke for noget offer at blive i byen ved mit arbejde. Dette går jævnt fremad og vil forhåbentlig blive færdigt i betimelig tid (brev til August Larsen 24. august 1890).

Men andre distraksjoner enn været kan ha hemmet fremdriften. En av dem var den franske oppførelsen av Gengangere, som 29. mai 1890 hadde hatt premiere ved André Antoines privatteater, det naturalistiske Thétre Libre i Paris, og som resulterte i et gjennombrudd for Ibsen i Frankrike (jf. brev til August Larsen 27. juni 1890 og Carl Snoilsky 29. juni 1890; jf. også HIS 7k, 467–68, 476–77). Til sin svenske venn Carl Snoilsky skrev Ibsen 29. juni at han egentlig hadde tenkt å tilbringe sommeren i Tyrol, men planen ble forandret på grunn av arbeidet med det nye skuespillet, «hvis fuldførelse desværre, af forskellige grunde, er blevet betydelig forsinket». Ibsen ser derfor ingen mulighet til å få «det fuldfærdige første koncept» ferdig så tidlig som ved utløpet av juli måned. To dager senere forteller han Fredrika Limnell at han har lagt til side «andet slags pennearbejde» for å kunne konsentrere seg helt om arbeidet med det nye stykket. Bakgrunnen for dette brevet var spesiell. Den danske forfatterinnen Laura Kieler hadde nemlig via Limnell bedt Ibsen avkrefte offentlig at han hadde benyttet Kieler som modell for Nora i Et dukkehjem. Ibsen avslo kategorisk å imøtekomme Kielers bønn og svarte at han ønsket å forholde seg taus og «blive udenfor» (brev til Fredrika Limnell 1. juli 1890). Denne henvendelsen utløste kanskje likevel større uro hos Ibsen enn han gir uttrykk for i sitt svarbrev, og kan ha vært en av årsakene til den forsinkede fremdriften i arbeidet med dramaet. Hvis Ibsen skrev Hedda Gabler med en modell for øye, kan Kielers bønn ha vært en ubehagelig påminnelse om hva et slikt modellforhold kunne føre til for modellen selv (jf. HIS 7k, 205–10). Et tegn på at tanken kan ha streifet ham, ser vi av et brev han skrev til Emilie Bardach 30. desember 1890, der han sier at han vil sende henne sitt nye skuespill: «Motta det i vennskapelighet, – men i taushet!» (til norsk ved HIS).

Det første arbeidsmanuskript til hele stykket (NBO Ms.8° 808) ble utformet så sent som i juli–september 1890. Det bærer tittelen Hedda (med etternavnet Gabler senere tilføyd) og inneholder to versjoner av begynnelsen av annen akt (den ene begynnelsen er overstrøket). Ibsen har datert arbeidet ved begynnelsen og slutten av annen, tredje og fjerde akt. Av dette ser vi at den opprinnelige annen akt ble påbegynt 13. august, og at den endelige utforming av denne akten ble avsluttet 15. september. Tredje akt ble påbegynt dagen etter, med avslutning 28. september. Fjerde og siste akt ble skrevet mellom 30. september og 7. oktober. Spesielt for dette arbeidsmanuskriptet er at Heddas pikenavn på et tidspunkt er Rømer, før det igjen rettes til Gabler. Mellom første og annen akt endres også Tesmans og Løvborgs fornavn fra Axel og Holger til Jørgen og Ejlert (jf. Manuskriptbeskrivelse). Dette skjer altså på et sent tidspunkt i skriveprosessen.

Mens Ibsen var intenst opptatt med arbeidsmanuskriptets annen akt, fikk han brev fra Emilie Bardach med beskjed om at hennes far uventet var død. Dødsdatoen var 29. august (Figueiredo 2007, 615). Det gikk en tid før Ibsen svarte henne. I brev 18. september unnskylder han seg (til norsk ved HIS):

Det nye, omfangsrike skuespillet som jeg beskjeftiger meg med nå, vil formodentlig være ferdig først i november, selv om jeg daglig, og nesten hele dagen, sitter ved mitt skrivebord.

Etter at den første gjennomskrivningen av stykket var ferdig (7. oktober), tok Ibsen fatt på bearbeidelse og renskriving. Heller ikke den gikk raskt. Ibsen meldte 26. oktober til August Larsen ved Gyldendal at han nå (nærmere tre uker etter fullførelsen av arbeidsmanuskriptet) var ferdig med halvdelen av renskriften, det vil si trykkmanuskriptet. I brev 22. oktober til Julius Elias sier Ibsen at stykket «næppe fra min hånd bliver færdigt forinden henimod slutningen af November». At han på denne tid arbeidet hardt, fremgår også av brev til Karl Hals 30. oktober: «Ikke en ledig time har jeg havt på flere måneder.»

Også arbeidet med trykkmanuskriptet har Ibsen datert i detalj, i form av innførsler i arbeidsmanuskriptet av 7. oktober. Av disse dateringene fremgår det at han var ferdig med første akt 22. oktober, at annen akt var ferdig 3. november, og at han begynte på fjerde akt 11. november. Det endelige og fullstendige trykkmanuskriptet var ferdig 16. november. I sitt brev til August Larsen 17. november meddelte Ibsen at hans nye skuespill «fuldførtes igår og […] manuskriptet afsendes imorgen […]. Efter gammel sædvane adresserer jeg pakken til Hegel. Men jeg forudsætter naturligvis at den, under hans mulige fraværelse, åbnes af Dem og at De da godhedsfuldt besørger det videre fornødne på sædvanlig måde.» Den 25. november takker Ibsen for Larsens melding om at manuskriptet er kommet trygt frem til forlaget.

Mot slutten av Ibsens arbeid med renskriften oppholdt den danske litteraturforskeren Julius Hoffory seg i München. Han var blitt erklært sinnssyk i 1889 (jf. Bakgrunn), og må på dette tidspunkt ha vært i tydelig psykisk ubalanse. Ibsen uttrykker sin uro overfor Julius Elias i brev 19. november 1890 (jf. også brev 30. november):

Vor fælles ven professor Hoffory opholder sig for tiden hersteds. Hans bedring skrider visstnok fremad; men han er dog endnu ikke på langt nær ved sin fulde kraft. Han taler dog alligevel om at genoptage sine forelæsninger i Berlin […]. Dog håber jeg for hans skyld at han først rådfører sig med sin læge dersteds.

Da stykket endelig var fullført, må Ibsen ha følt en form for utmattelse. Den 20. november skrev han til sin franske oversetter Moritz Prozor:

Det er en ejendommelig følelse af tomhed for mig således pludselig at være skilt fra et arbejde, som nu i flere måneder udelukkende har optaget min tid og mine tanker. Men for resten var det jo godt at det fik en ende. Det uophørlige samliv med disse digtede mennesker begyndte nemlig at gøre mig ikke så lidet nervøs.

UTGIVELSE

Forlagssjef Jacob Hegel skrev 25. november 1890 og takket Ibsen for mottagelsen av manuskriptet. Han tilbød samme vilkår som for utgivelsen av Fruen fra havet, et opplag på 10 000 eksemplarer mot et honorar på 600 kroner arket. Det ble i tillegg trykt 150 eksemplarer som sannsynligvis gikk til kritikere og andre mottagere (KBK Gyldendals arkiv A7). Trykkingen av skuespillet ble straks igangsatt, og i brev til fullmektig August Larsen ved Gyldendal uttrykker Ibsen 27. november sin glede og overraskelse over den raske produksjonen.

Boken utkom 16. desember 1890. Den var på 15 ark, og Ibsens honorar ble dermed 9000 kroner (KBK Gyldendals arkiv A7). Utsalgsprisen for utgaven var 3 kroner, i elegant innbinding kostet den 4 kroner og 35 øre (Anonym 1890a).

Materien til boken må ha vært ferdigprodusert en av de første dagene av desember, noe som innebærer mindre enn fjorten dager til trykkingen. Noen dager før utgivelsen i København, nærmere bestemt 11. desember 1890, utkom stykket også på originalspråket i England. Dette var ordnet ved at det danske forlaget hadde sendt tolv eksemplarer til forleggeren William Heinemann i London. Han forsynte boken med nytt tittelblad, men satsen i de to utgavene var for øvrig identisk (jf. Tekstkritisk redegjørelse). Heinemann så på Ibsen som en god forretningsinvestering. Etter at England i 1886 hadde ratifisert Bern-konvensjonen om forfatterrettigheter, oppdaget han at han kunne sikre seg rettighetene til Ibsens kommende skuespill ved å publisere den norske teksten i England samtidig med at den ble utgitt i København. Slik oppnådde han både publiserings- og teaterrettighetene til Hedda Gabler på engelsk. Oversetteren Edmund Gosse skriver:

Mr. Heineman, who, with the sanction of the poet and his Danish publishers, issued a small edition of the original in London some days before publication in Copenhagen, having by this means secured copyright for Great Britain, has reserved all rights of translation (Gosse 1891, 4).

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

En av de første anmeldelsene av Hedda Gabler må ha vært oversetteren Edmund Gosses brede omtale i The Fortnightly Review, trykt kort etter publiseringen av originalutgaven. Gosse understreker at stykket ikke er noe sosialt debattdrama, til tross for at det vender tilbake til en tydeligere realisme enn det som preget Ibsens foregående skuespill, Fruen fra havet. Den hurtige, oppstykkede dialogen er ett av tegnene på dette. Hedda er imidlertid en av de mest særpregede karakterer Ibsen har skapt. Hun er blottet for moral, mangler respekt for alder eller sorg, har ingen naturlige instinkter, er uinteressert i livet, usannferdig, intrigant og hevngjerrig. Gosse beskriver henne som en sosial panter, en oselot, helt uten sans for godt og ondt, «a product of the latest combination of pessimism, indifferentism and morbid selfishness, all claws and thirst for blood under the delicate velvet of her beauty» (Gosse 1891, 7). Dette får Gosse til å diagnostisere Hedda som «a more pronounced type of the fin de siècle woman than Ibsen has hitherto created» (1891, 9). De andre personene i skuespillet representerer et høyere idealt liv enn Hedda og er alle mindre egoistiske enn henne. Særlig positivt omtales Thea Elvsted. Hun er den gode ånd som enkelt og naivt kjemper med den djevelske Hedda om Ejlert Løvborgs ånd. Den tragiske spenningen i siste akt er ifølge Gosse noe av det beste Ibsen har skrevet. Han vil ikke innlate seg på å bestemme hva slags moral stykket bærer bud om, men spår likevel følgende: «Doubtless there will be scarcely less discussion over the ethics of Hedda’s final resolve than there was over those of Nora, when she slammed the front-door» (1891, 13). Gosse fikk rett. Knapt noe annet skuespill av Ibsen ble mottatt med større villrådighet og sterkere reservasjon enn Hedda Gabler, og en vanlig begrunnelse var at Hedda var en abnorm kvinne som manglet forbilder i det virkelige liv.

Kari Fjørtoft har undersøkt den skandinaviske dagspressens kritikk av skuespillet, og finner at det var stor forskjell mellom mannlige og kvinnelige kritikeres vurderinger, avhengig av deres forventningshorisont, kunnskaper og generelle verdisyn (Fjørtoft 1986). Det samme finner Sigurd Aa. Aarnes, som peker på at mennene ser Hedda utenfra, og hevder at de ikke drar kjensel på kvinnetypen, mens kvinnene ser Hedda innenfra og identifiserer seg med hennes situasjon (Aarnes 1997a, 139).

Fjørtoft deler inn de mannlige kritikernes reaksjoner i tre grupper, men gjør et unntak for Herman Bangs fremstilling av skuespillet (jf. referat av Bang nedenfor). Noen avviste Hedda på grunnlag av rent moralske kriterier. Til disse hørte Alfred Sinding-Larsen og Lars Holst. Den siste skrev i Dagbladet dagen etter utgivelsen at Hedda er en «Djævel» og en ren «Dæmon» (Holst 1890; jf. tilsvarende oppfatning hos Sinding-Larsen nedenfor). Andre pekte på manglende sammenheng i persontegningen, og dermed i dramaet som helhet. Disse kritikerne tilhørte den største gruppen, og her finner man især menn som var profesjonelle litterater. Både Bredo Morgenstierne, Gerhard Gran og Georg Brandes er blant dem (jf. gjengivelse av deres synspunkter nedenfor). Kritikerne i den tredje gruppen forsvarte Hedda ut fra forhold i hennes miljø. Blant dem var dramatikeren Gunnar Heiberg og litteratene Gunnar Gran og Henrik Jæger (jf. referater av kritikkene nedenfor). Fjørtoft fastslår at de mannlige kritikerne bygget på en oppfatning av kvinnens natur som forskjellig fra mannens, slik at man må stille ulike moralske og sosiale krav til kvinner og menn. Mennene var også enige om at de spesifikt kvinnelige egenskapene var knyttet til biologiske kjønnsforskjeller, noe Fjørtoft leser som uttrykk for tidens repressive kvinneideologi. Hun peker videre på at samtlige mannlige kritikere diskuterte representativitetsproblematikken, og ser dette som uttrykk for at realismen fremdeles stod sterkt som vurderingskriterium ved inngangen til 1890-årene (Fjørtoft 1986, 76–78). De kvinnelige kritikerne som undersøkes hos Fjørtoft, er Hanna Andresen Butenschøn, Vilhelmine Ullmann, Ragna Nielsen, Mathilde Schjøtt, F.B. (ukjent) (alle positive) og Johanna Vogt (negativ, fordi hun ikke så Hedda som troverdig, i likhet med de fleste mannlige kritikerne).

Den anonymt utgitte brosjyren Har Henrik Ibsen i Hedda Gabler skildret virkelige Kvinder av Hanna Andresen Butenschøn (Helene Dickmar) kom på Aschehoug forlag i 1891 (en forkortet versjon ble også publisert i det svenske Fredrika-Bremer-Förbundets tidsskrift Dagny nr. 4, 1891). Skriftet argumenterer mot manglende forståelse av Ibsens menneskeskildringer. Butenschøn hevder at Ibsen går til dypet av menneskesjelen, der et «lidet rum, forunderlig mørkt og hemmelighedsfuldt, viser sig» (Butenschøn 1891, 3). Hedda er nok «mørk, uhyggelig, grufuld» (1891, 7), men hennes handlingsmønster er fullt forståelig. Det er resultat av et forsørgelsesekteskap med en mann som hun ikke elsker, og som ikke er på høyde med hennes egne evner og lidenskaper. Heddas ekte, rene og moralske kvinnelige instinkter blir skadet ved forholdet til Tesman og resulterer i handlinger som til slutt dreper henne selv. Selvmordet må ikke misforstås som utslag av sløvhet og slapphet. I bunn og grunn handler hun moralsk:

Det er ikke smaat, ikke dagligdags, det maal, som lægges paa de moralske værdier i Ibsens digtning.

Han bryder sig ikke om konsekvenserne, ikke om den direkte eller indirekte indvirken paa samfundet, paa institutionerne. Han borer sit blik ind i dybet af menneskesjælen med kravet paa det store ideal: sandheden.

Og saa er der saa faa, som kan øine skjønheden, storheden i dette krav, om end dets form er stræng og mørk og bringer ens esthetiske nydelsestrang og ens flade, sløve hverdagsmoral […] i uro, i oprør (Butenschøn 1891, 28).

I brev til Butenschøn skrev Ibsen 5. april 1891:

Tillad mig herved at bringe Dem min varmeste tak for den glæde, De har beredt mig ved tilsendelsen af Deres brochure over «Hedda Gabler».

Deres tolkning af mit arbejde er fin og forståelsesfuld i enhver henseende. De har intet oversét i bogen og intet indfantaseret i den. Og just dette sætter jeg så stor pris på.

Et syn beslektet med Butenschøns kom også til uttrykk i kvinnetidsskriftet Nylænde, der en mannlig skribent under signaturen C.S. hevdet at stykket var et alvorlig og belærende innlegg for kvinnesaken. Hvis Heddas ekteskap og selvmord er en forbrytelse, må Tesman anklages som forbryteren, fordi han ikke har formådd å analysere seg selv, og fordi han som mann «sitter inde med retten og magten». Hedda har bare handlet ut fra den oppdragelse hun hadde fått som generalens datter, og dette har ødelagt de gode muligheter i henne: «Tag væk skranken for kvinderne, tag væk alle de forrettigheder og al den magt, vi mænd ufortjent besidder, […] og vi skal se baade Hedda og Thea udøve den gavnlige indflydelse, de ifølge sine evner […] er bestemte til» (C.S. 1892).

Herman Bang holdt 11. og 12. november 1891 to foredrag om Ibsen i Brødrene Hals’ Konsertsal i Kristiania. Hedda Gabler var emnet den siste av kveldene. Han sendte billetter til Ibsen, som kom og satt på første benk (Lugné-Poë 1938, 98). Foredraget ble referert både i Tilskueren i Danmark og Dagbladet i Norge. Bang oppfattet stykket som en psykologisk studie i rammene av et samfunn der kvinner og menn lever under ulike forutsetninger. Han understreket at Hedda ikke nødvendigvis er norsk, hun hører hjemme i West End mer enn i Norge. Skuespillet handler om en kvinnelig egoist, en kvinne som på grunn av lediggang og mangel på livsoppgaver fyller sin tilværelse med selvforgudelse og lever i et selvvalgt fengsel. Begrepsbruken i Bangs psykologiske analyse av Hedda virker forut for sin tid:

Som Narciss visnede hen over Kilden, er Hedda Gabler langsomt visnet for Livet […] Hver Ævne, som vi ikke bruger, sygner hen og dør ud […] alle de Ævner i Sjælen, som vender udad, […] er jo hos Hedda forblevet ubrugte: Ævnen til at forbinde sig i Venskab, Ævnen til Hengivenhed, Ævnen til at ofre, Ævnen til at hjælpe, give – – de har været unyttede og de er døde ud. […] Naar hun træder ud fra sine Spejle, ligger Livet kun foran hende som et Skuespil, hvor alle de Andre er Aktører (Bang 1892b, 834).

For Bang er Hedda en kvinne som hele tiden må fylle sin tomme sjel med noe, og som derfor jager etter hissende inntrykk, sensasjoner og følelsesmessige eksperimenter. Foredraget ble mottatt med stormende applaus, og Ibsen «takkede privat i Kunstnerværelset Foredragsholderen for den forstaaelsesfulde Udredning» (Bang 1891).

Ibsen var på dette tidspunkt et verdensnavn, og straks verket var utgitt, ble det anmeldt i europeisk presse. Det danske Morgenbladet refererte 3. januar 1891 noen av hovedsynspunktene i de utenlandske avisene. Jaques St. Cère i Le Figaro skrev to dager etter utgivelsen av originalutgaven at dette var en betydningsfull litterær begivenhet, men han fremholdt samtidig at «denne borgerlige Tragedie ikke staar paa Højde med den store Digters tidligere Arbejder». Begrunnelsen er at «denne Hedda forekommer mig at være noget for skandinavisk. – Og alligevel, i disse Sneens Hjemlande med den blege Sol og den milde, stadige Sørgmodighed vil det nye Drama nok afstedkomme stor Bevægelse. Thi […] for at forstaa Ibsen maatte man leve i Norden.» St. Cère råder Antoine til å ikke oppføre stykket ved Thétre Libre. Selv betrakter han fremdeles Ibsen som en kjempe, men «det hænder jo nemlig iblandt, at Kæmper gjør Misgreb – kæmpemæssige Misgreb» (sitert etter Anonym 1891n).

I England bragte Pall Mall Gazette ifølge referatet «paa en fremtrædende Plads og med samme Tryk som Bladets politiske Ledere» en lang aritkkel av William Archer, som fant Hedda Gabler mer dystert enn noe tidligere stykke av Ibsen. Det fremstiller ikke noe alment problem, men står med hensyn til komposisjon og psykologisk skarpsinn meget høyt, mente Archer (Anonym 1891n).

Engelske anmeldere sprikte i sin dom. En kritiker så stykket som «one of the poorest plays it has ever been our lot to read. The dialogue is trivial, dull, and clumsily expressed […] Were it not for the author’s name, the piece does not seem to us to deserve such close comment as even we have given it» (sitert etter Ackerman 1987, 188). Anmelderen i Saturday Review var av en annen mening (og mer overensstemmende med Georg Brandes’ kritikk av stykket, jf. nedenfor). Han betraktet Hedda som en rik og provoserende karakterstudie og en tragisk heltinne: «It is only a pity that her portrayer, in the pursuit of a foolish heresy, should have placed her in surroundings so ignoble and uninteresting» (sitert etter Ackerman 1987, 190).

De tyske anmeldelsene var mange og lange. Berliner Tageblatt bragte i februar 1891 et krast angrep av Otto Neumann-Hofer. Han omtalte skuespillet som «romantisk mystikk», i slekt med Rosmersholm og Fruen fra havet: «Hedda Gabler betyr Ibsens tilbakevending til demonveldets romantikk», samtidig som stykket fremstiller en sosial utopi i slekt med August Bebels Die Frau und der Sozialismus (1879). Ibsen er typisk for moderne skandinavisk skjønnlitteratur. Her møter man nå fantomer, havfruer og vampyrer, tilsynelatende skildret med realistiske virkemidler. Men bortvendingen fra den dagklare realisme er et sykdomstegn, og Ibsen er en mystagog. Hedda er ikke noe realistisk kvinneportrett, hun hører hjemme «i ‹elementæråndenes og demonenes› rike, hun er vampyren i modernisert skikkelse» som suger blodet av sine medmennesker og bare har ett mål i livet: kald sanselighet (Neumann-Hofer 1891; til norsk ved HIS).

Maximillian Harden så radikalt annerledes på det da han anmeldte stykket i Die Gegenwart. Han mente at Hedda Gabler var misforstått både av kritikere og skuespillere. Når publikum ved urpremieren i München hadde brutt ut i latter (jf. Oppførelser), skyldtes det at de har rett: Stykket er egentlig «et satirisk drama, eller rettere: en tragikomedie». Hedda er, i likhet med Tolstojs Anna Karenina og Strindbergs frøken Julie, et realistisk portrett av samtidens overklassekvinner, ufruktbare både på kropp og sinn, ute av stand til kraftfull handling, preget av perversitet og viljesvakhet – noe som resulterer i ødeleggelsesdrift:

Intet er endret ved dramaets slutt, det er bare en overflødig kvinne mindre, og i sitt fall har denne levningen etter den gamle krigeradel trukket med seg en representant for den nye nerve- og storhjerneadelen. Den åndelig innskrenkede sunnhet forblir i live, den evig utilfredse grinebiteren går til grunne: Slik har dikteren villet det, og han har – for første gang under avgjørende påvirkning av den yngre svensken August Strindberg – villet kaste satririsk lys over en type, som Strindberg – i den interessante fortalen til Fröken Julie – hadde omtalt som: «Halvkvinnan är en typ som tränger sig fram […] Det är ingen god art, ty den består icke, men den fortplantar sig tyvärr ett led med sitt elände […] Typen är tragisk […] såsom ett romantiskt arv, som nu förskingras av naturalismen, vilken endast vill lycka; och till lycka hör starka och goda arter» (Harden 1891; til norsk ved HIS).

Skuespillets oppbygning, strenge logiske utvikling og dramatiske teknikk karakteriseres som et mesterverk. Dette er ikke bare et drama som fanger vesenstrekk ved samtidens liv, det er et umiddelbart effektfullt teaterstykke som blir spådd et langt liv på scenen. Harden håper det senere kan befries fra «dogmatiske griller» og vurderes av «frie dommere» (Harden 1891; til norsk ved HIS).

Harden skrev også senere om Hedda Gabler at Ibsen her «på sitt vis varierer et tema fra – August Strindberg» (Harden 1896, 51; til norsk ved HIS). Både frøken Julie og Hedda stammer fra gammel krigeradel og tiltrekkes av et farlig spill med blanke våpen. Ibsen har forlatt sin gamle stiliseringsteknikk og har på grunnlag av egenskaper hos tusener av dagens kvinner skapt en «normalkvinne» som hører fremtiden til. Hedda er lammet av viljesvakhet, hun er ufruktbar og livsudyktig, «en tragisk, degenerert og forarmet representant for en føydalslekt som ikke lenger er krigsdyktig i livskampen» . Slik er hun i slekt med kvinneskikkelser hos Strindberg, Maupassant og Tolstoj: «Trolig har aldri noen før skildret medfødt manglende elskverdighet og grinebitersk impotens med mer kjærlige og subtile farver, aldri har Ibsen fremstilt godmodig mannsegoisme mer rettferdig og ømt enn i dette merkverdige, ragende drama» (1896, 59; til norsk ved HIS).

Ibsens tyske beundrer, teatermannen Otto Brahm, hevdet i sitt tidsskrift Freie Bühne für modernes Leben at dette nye skuespillet var «en hel Ibsen, en moden Ibsen, den beste Ibsen». Aldri i sin karriere har Ibsen kommet tettere inn på sitt emne, «aldri har han formet mer og problematisert mindre enn her». I Hedda Gabler fremtrer han derfor som en renere kunstner enn noen sinne. Brahm fremhever stykkets tekniske mesterskap og ser det som en videreutvikling av Ibsens dramatikk i realistisk retning:

Ingen tilbakegripende handling bestemmer over stykket, ingen avsløring av det som har vært, retarderer i ibsensk stil: Fremover drives tingene, og for våre øyne åpenbares og fullbyrdes tragiske skjebner (Brahm 1890; til norsk ved HIS).

Her finnes ingen slagord, ingen konflikt mellom livsløgner og ideale fordringer. Det som taler til oss og forskrekker oss gjennom Ejlert Løvborg og Hedda Gabler, er «de menneskelige lidenskapers demoniske makt […] selve naturens overstrømmende fylde, i sin fryktelighet og sin storhet» . Hedda fremtrer som en kvinnelighetens demon, slik ingen dramatiker har greid å skape det siden Shakespeares Lady Macbeth og Goethes Adelhaid. Dramaet spiller seg ut som en kvartett, med konflikt mellom de kontrasterende parene Thea og Jørgen, Hedda og Ejlert. Hedda og Ejlert er geniale mennesker, de omstråles av et hemmelighetsfullt skinn av symbolsk storhet. Ejlert representerer det ville og frie, i slekt med det grufulle. Men Heddas feighet blir dødbringende for dem begge. Brahm vil ikke vurdere dramaet moralsk, og til dem som kommer til å anklage det for å være dystert og pessimistisk, fremholder han at man i stedet må beundre det som kunstverk, som et kunstnerisk uttrykk for en stor personlighet, et verk av et geni

som lever fritt i sin egen fantasiverden, og som makter å gi naturalistisk form, med virkelighetens midler, til det han skuer i sitt indre; vi beundrer det som et uttrykk for en poetisk natur som lyser med demonisk skinn ned i menneskelighetens dybder, i sjelens avgrunner, i lidenskapenes virvler (Brahm 1890; til norsk ved HIS).

Franskmannen Arvède Barines annmeldelse i Journal des Debats 3. oktober 1891 ble seks dager senere referert i Dagbladet. Han så stykket som Ibsens ypperste prosadrama. Det er ikke noe debattstykke, men skildrer en overordentlig interessant og merkelig kvinnetype:

Repræsentant for en meget talrig Del af vor Generation, der sikkert ikke er synderligt bebyrdede med [moralske] Skrupler, men som ikke destomindre er uformuende, naar det gjælder om at handle. Der er i vore Dage fuldt op af Mennesker, som i Tanken ikke viger tilbage for nogetsomhelst, men som er «forfærdeligt fejge» overfor enhver Handling. […] Det er en stor Ulykke og en stor Lidelse (Anonym 1891f).

Barine ser Heddas selvmord som hennes første og eneste egentlige handling, og som et brudd med denne feigheten.

I Revue politique et litteraire : revue bleue uttrykker kritikeren Georges Viollat samme syn som kritikeren i Svenska Dagbladet: Dette stykket er ingen «harselas over moralske holdninger», det tar ikke opp moralske spørsmål, «det er heller en karakterstudie». Raskheten i dialogen berømmes, det samme gjelder karaktertegningen og utviklingen av handlingen. Personenes egenskaper kommer ofte frem bare med ett ord eller én setning. Men kritikeren har problemer med å si hva som er stykkets egentlige moral, og hvilken idé som ligger bak fremstillingen av Hedda: «Ibsens dramatikk er ikke alltid klar og tydelig.» Hedda Gabler fremstår som en gåte (Viollat 1891; til norsk ved HIS).

Også Charles de Casanove oppfattet skuespillet først og fremst som en psykologisk analyse, ikke som et debattdrama: «Hedda Gabler, vakker, grasiøs, distingvert, er fullstendig blottet for moralfølelse. Hun har ikke fått noen oppdragelse og er uten prinsipper.» Tidens egoisme slår hos henne ut i form av pessimisme. Hedda har ingen interesse av livet, og ser ikke noe perspektiv i det å bli mor. Hun er en pervers kvinnenatur, styrt av sine instinkter i retning av sjalusi og hevn. Teknisk sett er stykket bygget over en stram og enkel intrige, og stedets og tidens enhet er strengt overholdt. Den knappe og raske dialogen fremheves også som noe positivt, og anmelderen slutter med noen anerkjennende ord om Ibsen som «den store utenlandske dramatiker» (Casanove 1891; til norsk ved HIS).

Den første norske anmeldelsen av verket var skrevet av Bredo Morgenstierne og ble publisert i Aftenposten 20. og 21. desember 1890. Morgenstierne finner stykket mer dystert og trøstesløst enn noen av Ibsens tidligere skuespill, og hevder at dunkelheten, det bisarre og abnorme i den psykologiske fremstillingen grenser til det direkte uforståelige: «Hedda Gabler hverken forstaar vi eller tror vi paa. Hun er ikke i Slegt med de Mennesker, vi kjende, mindst af alle i de Omgivelser, hvor hun er hensat, paa hjemlig norsk Grund.» Hedda er vakker og bortskjemt, har en kald, overlegen intelligens, en sterk uavhengighetsfølelse og samtidig en voldsom frykt for skandale. Hun er en fullblods egoist som bare tar hensyn til egne ønsker og formål, uten interesser, dypere følelser og vilje til ansvar. Både Hedda og Løvborg forspiller sine liv på grunn av feighet og manglende evne til å leve i frihet og skjønnhet. Men dette er ikke godt nok som grunnlag for en dramatisk konflikt. Det er nemlig vanskelig å akseptere at Hedda har noen personlighetskjerne å tape, og Løvborg bærer selv (sammen med Hedda) skylden for sin vei tilbake til fornedrelsen. Morgenstierne spør seg derfor om stykket er parodisk ment fra Ibsens side, som en karikatur av skjønnhetsdyrkelse og frihetskrav: «Men man forlader hurtigt denne Tanke, der vilde gjøre Idesammenhængen og Udviklingen i Dramaet forøvrig endnu uforklarligere, end den allerede er» (Morgenstierne 1890, 20/12). Han fastslår at Ibsen tydeligvis ser Heddas kamp og nederlag som en tragisk konflikt. Stykkets oppbygning, karaktertegning og replikkbehandling er skapt av en mester, og anmelderen tviler ikke på at det kan få en kraftig virkning på scenen. Og hvis man forestiller seg at stykket ikke foregår i Norge, men utenlands og under andre og større forhold, «svinder visselig til en vis Grad det Indtryk af noget fremmed, uvirkeligt og usandsynligt, som gjør sig saa sterkt gjeldende» . Men helt greier likevel ikke Morgenstierne å undertrykke følelsen av noe kunstig, forskrudd og abnormt i personenes tanke- og følelsesliv: «Det er ingen opløftende, vederkvægende Digtning, Ibsen denne Gang har skjænket os; men det er som altid verket af en mægtig, grublende, vidtskuende Aand» (Morgenstierne 1890, 21/12).

Alfred Sinding-Larsen finner utelukkende negative karaktertrekk i sin omtale av Hedda, men sier at «Det Eneste, der ikke kan bebreides hende, er, at hun til Slutning ikke vil redde sig ved at lade Eilert Løvborg gjælde som Tyv» . Men dette er et frittstående trekk, uten sammenheng med personskildringen for øvrig. Sinding-Larsen aksepterer ikke den eventuelle unnskyldning at Heddas oppførsel kommer av at hun er gravid, og derfor er pirrelig og nervøs. Også hennes selvmord er pinlig: «Alt i Alt kan Hedda Gabler neppe kaldes Andet end et uhyggelig Fantasifoster, et af Digteren selv frembragt Uhyre i Kvindeskikkelse uden tilsvarende Forbillede i Virkeligheens Verden.» I forhold til slike feil hjelper det lite at stykket har en levende dialog og trolig kan få en kraftig scenisk effekt. Ibsen viser seg her «fremmed for Hjemmets [dvs. norske] Forhold. […] Men her har vi heldigvis endnu ikke saaledes som i Udlandets større Hovedstæder Kurtisaner, der holder Salon som denne Diana, hos hvem Løvborg skyder sig» (Sinding-Larsen 1890). Hedda Gabler er et stykke som ikke vekker glede. Det uttrykker en fin de siècle-stemning som er ensbetydende med en eiendommelig sykdomstilstand i samtidens europeiske kultur. Én ting er å være moderne, noe annet er om et slikt verk kommer til å overleve og bli av varig og virkelig betydning. Sinding-Larsen tviler.

Litteraten (og Ibsens biograf) Henrik Jæger publiserte en artikkel i Norsk Folkeblad, der han gikk inn på stykkets forhold til tidligere Ibsen-dramaer. Sine synspunkter gjentok han i den lange og varmt anerkjennende anmeldelsen som gikk over tre nummer av det norske Dagbladet (4., 6. og 7. februar 1891; senere også publisert i omarbeidet versjon i boken Henrik Ibsen og hans Værker, 1892). Jæger åpner sin anmeldelse i Dagbladet med en sammenligning mellom Hedda og tidligere dramaskikkelser som Furia ( Catilina), Margit ( Gildet paa Solhoug) og Hjørdis ( Hærmændene paa Helgeland), mens han i Thea mener å gjenfinne Aurelia ( Catilina) og ser Jørgen Tesman som en slektning av Bengt Gautesøn ( Gildet paa Solhoug). Hedda er en rikt utrustet kvinne som på grunn av forholdene er forkrøplet i sin utvikling, «en tragisk Personlighed, der udbreder Død og Tilintetgjørelse omkring sig, fordi det ædleste i hendes Natur dræbes og tilintetgjøres, uden at hun ejer hverken den Resignationens Styrke eller Selvopgivelsens Svaghed, der vilde bringe hende til at leve videre paa Stumperne» . Ibsens portrett er gjort med «den mest aristokratiske Kunst» (Jæger 1891a, 4/2). Særlig hefter Jæger seg ved språket i replikkene, der de få ordene i hver setning har betydning, der hver avbrytelse er karakteriserende og hver tankestrek kan ha samme mening som en hel monolog. Han leser Hedda Gabler både som en tragedie og som et idédrama om motsetningen mellom altruisme og egoisme. Stykket setter personlighetskrav mot konveniens og ideal skjønnhetslengsel mot virkelighetens usselhet og styggedom. Han kritiserer den uforstående mottagelsen litteraturkritikere før ham har gitt boken. Hedda er for Jæger en fullt tegnet figur, og hun er hverken en ren demon eller en ren uskyldighet:

Hun er ganske simpelthen en tragisk Personlighed, der gaar tilgrunde paa Grund af de uforsonede og uforsonlige Modsætninger i hendes eget Væsen. […] Jeg har kaldt Hedda Gabler en Hjørdis i Korset […] Hjørdisnaturen og Korsettet repræsenterer Grundmodsætningen i hendes Natur […] mellem alt det vildtvoxende og alt det indestængte (Jæger 1891a, 4/2, 6/2).

Men konveniensen har ikke nådd ned til det dypeste i hennes personlighet. Hun har anelse om noe rikt og stort, knyttet til den sterke og frie personlighet som ideal (i skuespillet fremstilt i Ejlerts skikkelse), og hun lengter etter dåd midt i sin ørkesløse kjedsommelighet. Det er dette som utvikler maktbegjæret i henne. Heddas uttrykk «vinløv i håret» knytter Jæger til beskrivelsen av de greske gudenes suverene, frie personligheter i Ibsens dikt «Ballonbrev til en svensk dame», og til det tidligere dramaet Kejser og Galilæer, der Julians drøm om den greske skjønnhetsverden ble uttrykt gjennom et tilsvarende symbol. Jæger ser Løvborgs avhandling om «Fremtidens Kulturmagter» i sammenheng med Maximos’ drøm om «det tredje Rige», en drøm han sies å dele med forfatteren Ibsen: «‹Fremtidens Kulturmagter› […] staar som et Slags Skjæbnegudinde fjernt ude i Dramaets Horisont, prøvende og dømmende alt, hvad der er forkvaklet, halvt og usselt i den Opløsningens og Hensmuldringens Oldingealder, som vi og Stykkets Personer tilhører» (Jæger 1891a, 7/2).

Gerhard Gran kommenterte indirekte Jægers anmeldelse i en kort omtale av stykket i tidsskriftet Samtiden. Her ser han Hedda Gabler som et rent psykologisk drama uten «nogensomhelst tendens, nogen lære, som her prædikes». Rent teknisk står stykket høyere enn noe annet drama Gran har lest. Men han mener at Hedda er uforståelig, og han er ikke i stand til å fange henne levende med sin fantasi. Det kan vel være at begavede kvinner kan utvikle seg slik som henne, dersom de er uten egentlig livsinnhold. Da kan de kanskje bli «En Hjørdis i korset […] Men det er kun en mulighed, og heri ligger netop det utilfredsstillende» (Ge. Gran 1891). Ibsen har denne gang forsøkt det umulige. En personlighet som Hedda lar seg ikke fange i et drama, hun måtte eventuelt skildres bredere og mer detaljert, i en roman.

Dramatikeren Gunnar Heiberg var av en annen mening. I en kort omtale i Verdens Gang hevdet han at den gåtefulle, «umoralske» Hedda er kvinne, og han antar at kvinnelige lesere vil forstå mer av henne enn «de professionelle» (dvs. de mannlige anmelderne): «De professionelle siger naturligvis, at Hedda er uvirkelig. Der er mange levende Mennesker, som hverken er saa levende eller saa meget Mennesker som Hedda Gabler og de Personer, som Tilfældet brutalt har rystet sammen med hende her i Livet» (Heiberg 1890).

I Verdens Gang 16. januar 1891 fulgte Gunnar Grans anmeldelse av stykket, der scene etter scene av handlingsreferatet er gjennomvevet av parallellføringer med dramaet Hærmændene på Helgeland. Hedda har (i likhet med Hjørdis) anmelderens sympati og fulle forståelse. Han ser Hedda og Ejlert som dramaets eneste personligheter, «de eneste som løfter sine Hoveder over Middelmaadighedens store Hav» (Gu. Gran 1891). Hedda elsker Ejlert og setter ham på en prøve for å se om han er henne verdig. Hun gir ham pistolen for å se om han har mot til å velge et dådrikt liv ved hennes side, eller om han i stedet flykter inn i døden. Men hun spenner buen for høyt. Ejlert er for svak og svikter sin kjærlighet til henne.

Georg Brandes anmeldte skuespillet i Kjøbenhavns Børstidende 22. februar 1891. Han åpner med å si at Hedda lever i et samfunn hvor det også i

«de højere Lag» råder en viss formløshet og «Raahed» i tenkemåte og måten å ordlegge seg på, og hvor konversasjonen mangler «Finhed» (G. Brandes 1891a) – kort sagt et samfunn uten aristokratiske overleveringer. Derfor blir også de laster som utvikles, så overdrevne og ufine. Av samme grunn makter ikke Ibsen å sette Heddas karakter i relieff ved å gjøre henne til datter av en norsk general. Derfor lykkes han heller ikke i å vise hvordan de krefter hun representerer, går til grunne. Men Brandes er egentlig usikker på om dette også har vært dikterens hensikt. Han mener stykket er mer gåtefullt enn noe tidligere drama av Ibsen. Det overskyggende problem er at hovedpersonen egentlig er uinteressant. Hennes død er uten storhet, og den utløser ikke vår medlidenhet med hennes skjebne. Brandes antyder i denne sammenheng at Hedda er frigid: «Hedda er da en sand Degenerasjonstype, uden Dygtighed, uden virkelig Ævne, uden Ævne til aandelig eller sanselig Hengivelse engang; hun kan ikke, kan ikke engang momentvis gaa op i en Anden.» Den lidenskap for skjønnhet som hun deler med sin spissborgermann, er ikke mer tiltalende hos henne enn hos ham. Det mest interessante Brandes finner ved Hedda, er at ondskapen i henne er fremstilt med slik styrke. Et slikt trekk er nærmest mannlig, og svarer ikke til egenskaper hos Ibsens tidligere kvinneskikkelser. I tillegg til dette handler stykket om et «Geni» (Løvborg) og et «Fæ» (Tesman). Men det at geniet ønsker å lese sitt manuskript opp for feet, er høyst usannsynlig og derfor en mangel ved stykket. Dette er bare en av flere usannsynligheter Brandes peker på. Trass sine innvendinger understreker han mot slutten av anmeldelsen sin store respekt for Ibsen som kunstner: «Men i ‹Hedda Gabler› staar, synes det mig, Ibsen kun som beregnende Kunstner, ikke som følende Digter paa sin Højde» (G. Brandes 1891a). Samme anmeldelse ble trykt i Verdens Gang 24. februar og Flensborg Avis 26. februar 1891. Den er også identisk med Brandes’ anmeldelse i Black and White 9. mai, selv om den engelske publikasjonen opplyser at Brandes har skrevet anmeldelsen spesielt for dem. Også i den engelske versjonen heter det at stykket lider under at hovedpersonen er uinteressant og hennes død uten «grandeur»: «But in Hedda Gabler, it seems to me that Ibsen is only at his best as the calculating artist, not as the sympathetic poet» (G. Brandes 1891b, 439).

I den danske avisen Fædrelandet skrev signaturen V.A. at det ikke fantes noen stor tanke eller høy og edel idé i skuespillet: «Det er en uren, fordærvet Luft fra de mest overkultiverede Samfundskredse, man inaander i denne Bog» . Hedda er typen på den slags moderne damer som foreløpig ikke finnes i Danmark, og hun er full av selvmotsigelser. Tross tilløp til sterk virkelighetsskildring av samtidens overraffinerte og fordervede kvinne virker fremstillingen av Hedda og hennes lek med pistolene som «teatralsk Effektjageri». Boken kan bli farlig, for ved siden av sine abnorme, umenneskelige og demoniske egenskaper kan Hedda også være forførende og inntagende. Også dette viser hvor lite helhetlig hennes karakter er, og tolkes av anmelderen som et tegn på «at Ibsen begynder at blive gammel» (V.A. 1891).

I Nordisk Tidskrift mente Georg Göthe at stykket er en « förödelse-historia» om en begavet, men forvillet kvinnenaturs undergang og om den ødeleggelse hun sprer rundt seg. Hedda er en mer gåtefull kvinne og har mer av sfinksens stenkulde enn Rebekka West i Rosmersholm. Anmelderen forstår henne ikke, og mener at Ibsen ikke har gitt tilstrekkelig stoff til portrettet, eller gjort det han faktisk beskriver, sannsynlig nok. Heller ikke de andre skikkelsene i dramaet er tilstrekkelig levende: «i deras innersta väsen är där någonting abstrakt, kallt, dödt». Inntrykket av det hele blir spøkelsesaktig, og dette forsterkes av romantiske innslag om «vinlöv i håret» og en død «i skönhed»: «Denna ursinnigt ‹estetiska› Hedda är i hög grad onaturlig.» Selv om stykkets dramaturgiske oppbygning og dets dialog er mesterlig utført, konkluderer Göthe med at Ibsen, som har evne til å se dypt i menneskenes fantasi- og følelsesliv, denne gang har sveket det ansvar han har overfor sin samtid (Göthe 1891).

Göteborgspostens anonyme anmelder mener at dramaet må være skrevet med tanke på scenevirkningen, «ty det är i tekniskt hänseende onekligen superlativt […] detta själfmordsdrama […] måste verka från scenen med makt, vi skulle vilja tillägga uppskakande, nästan brutal makt» (Anonym 1890b). Skuespillets emne blir sett som kvinnens innflytelse på mannen, hun kan gjøre ham enten til et godt eller dårlig menneske. Om Hedda har ikke anmelderen mye godt å si. Den svake og i bunn og grunn hederlige og gode Jørgen Tesman utsettes for påvirkning fra en kvinne som er utstyrt med bare dårlige instinkter: «begär, lögnaktighet, njutningslystnad, fåfänge, irreligiösitet, feghet och ytterlig konventionalism, framträdande i en sådan rädsla för skandalen, att hon heller dödar sig, än hon vill utsätta sin för densamma» . Men et så feigt og tomt vesen som Hedda kan umulig ha mot til å begå selvmord, derfor tolkes avslutningen som et utslag av eksaltert nervøsitet. Følgelig mangler det den gripende effekt som forfatteren antagelig har tilsiktet «för att visa, hvart de dåliga instinkterna, i brist på religiösitet och moral, kunna leda» . For riktig å sette den onde Hedda i relieff har forfatteren skapt Thea Elvsted som stykkets gode genius. Men det er også en svakhet ved stykket at den gode Thea egentlig har forbrutt seg moralsk når hun har forlatt sin ektemann til fordel for en annen elsker: «hvarför skall Thea Elvsted vara gift och därigenom äktenskapsbryterska?» Dette er kanskje en realistisk fremstilling av den moderne kvinne som tramper plikten under føtter for kun å adlyde egne drifter, men det svekker det positive element i stykket så alvorlig at fremstillingen mister balanse. Konklusjonen blir at dette stykket, i likhet med flere andre av Ibsens nyere arbeider, er «en negation» (Anonym 1890b).

Den finske professor i estetikk og moderne litteratur Carl Gustaf Estlander så Hedda Gabler mot bakgrunn av Ibsens tidligere skuespill, der ulike symbolske elementer satte sitt preg på handlingen (vildanden i stykket med samme navn, de hvite hestene i Rosmersholm, den gåtefulle fremmede i Fruen fra havet). Estlander oppfatter slike symboler som uttrykk for oversanselige og demoniske trekk ved tilværelsen, noe den rene realismen (naturalismen) ikke er i stand til å gjengi. I Hedda Gabler finnes tilsynelatende ikke metafysiske symboler, men her er Hedda selv «ett spöke, från en annan värld än de reala människor, som omgifva henne och öfver hvilka hon som ett sannskyldigt troll öfvar sin tjuskraft och sitt fördärfbringande inflytande» (Estlander 1891, 434). For Estlander er Hedda «i grunden blott ett inbillningsfoster» (1891, 435), sammensatt av en rekke disparate trekk rundt en tom kjerne. Hennes kalde, rolige blikk, hennes hjerteløshet og hensynsløshet, pistolene, trekantforholdet med Brack og de fortrolige stundene med Løvborg, samt den manglende kjerne i hennes karakter, gjør at hun ligner «pariserromanens femme forte fin de siècle» (1891, 439), selv om Ibsen har lokalisert henne til sitt hjemlands hovedstad. Det eneste som kan fengsle ved Hedda, er hennes demoni. I forholdet til Løvborg er hun besatt av «förstörelsens onde ande», og hun ofrer hans manuskript til sin egen ville lidenskap. Etter hvert blir hun en menade, svermer for vinløv i håret og taler om å dø i skjønnhet. Men som drivkraft i karakteren har ikke det demoniske bragt Ibsens drama lykke: «Huru vore det att en gång försöka hvad värkan det guddomliga skulle göra?» (1891, 442).

Men de negative synsmåtene var ikke enerådende blant mannlige kritikere. Niels Møller skriver i Illustreret Tidende at skuespillet eier «berusende Vælde». Dialogen er skarp og full av sterk spenning, og personene er sikkert tegnet og fint karakterisert. Stykket kan nok være vanskelig å forstå, men dette er ingen innvending. Replikkene er som isberg i sjøen, det er mer under vannflaten enn ovenfor, slik at man må gjette seg til hva de egentlig rommer. Hedda samler det meste av interessen. Hun er særegen, innvendig feig og utvendig «forvoven», en dressert tigernatur som ikke alltid greier å temme seg selv. Det er en «mørk og dæmonisk Vildhed over hende». Heddas selvvalgte død oppfattes som vel begrunnet. Hun har villet bryte ut av sitt bur, men ser at hun er lagt i lenker: «Saa vover hun Springet ud i det store Mørke» (Møller 1891).

Den anonyme anmelderen i Svenska Dagbladet peker på at stykket ikke er bygget over noen almen tese, det uttrykker ingen verdensanskuelse og fremstiller ingen kamp mellom ulike ideer: «Det visar oss, utan tendens, en enskild menniska i hennes specifika egendomlighet och det inflytande denna egendomlighet har på hennes eget och hennes närmaste omgifnings öde.» Hovedpersonen Hedda fanger all interesse. Hun inntar en fremtredende plass i Ibsens galleri av kvinneskikkelser, men hun er ikke skildret først og fremst som kvinne, derimot som et individ

som väl icke kunnat blifva den hon är annat än under vårt nervösa, öfverkultiverade århundrade, men som heller, i hvilken omgifning hon än varit försatt, aldrig blifvit till blott på grund af de yttre, allmänna betingelserna utan en alldeles säregen anläggning af den egna karakteren (Anonym 1891l).

Hedda er først og fremst en egoist som ingen hensyn tar til andre følelser eller rettigheter, «Ty viljan är det centrala i denna mycket sammansatta natur». Heddas vilje brukes til å herske over andre, men hun klarer ikke å herske over seg selv. Hun eier en skjult, men sterk indre lidenskap, selv om den er absolutt kald. Dit den leder, dit går også hennes vilje. Hedda er på leting etter et stort og opphøyet livsformål, eller en stor kjærlighet, men er ute av stand til å nå dit. Dette utløser hennes følelseskalde eksperimenter med andre. Men det betyr ikke at hun er demonisk, hennes reaksjoner uttrykker bare at hun finner tilværelsen komplett likegyldig, noe som også preger hennes holdning til selvmordet – hun bare legger livet fra seg som et plagg det ikke lenger lønner seg å reparere. Ibsen har med stor kunst maktet å gi både hovedpersonen og bipersonene virkelighetspreg, og dramaets tekniske oppbygning er fremragende, med en stadig stigende spenningskurve som betyr at det kommer til å gjøre kraftig virkning på teateret. Stykket er «ett af Ibsens mest spelbara og mest spännande», og det blir spådd at det med sin suverene kunstneriske karakterfremstilling endog kan komme til å overleve mange av Ibsens øvrige dramaer (Anonym 1891l).

I Aftonbladet skrev Hellen Lindgren at den stolte, overmodige Hedda er en nihilistkvinne. Av uforståelige grunner har hun giftet seg med den ubegavede narren Jørgen Tesman, som er blindt lykkelig og ubevisst om verdens farer. Men det førsteinntrykket man kan få av Hedda, er villedende. Hun er hverken uforståelig eller ensidig ond. Riktignok fremstår hun i begynnelsen som et beregnende og hensynsløst udyr, men etter hvert får man sympati med henne. Hun er ensom med sine drømmer om å leve et liv etter en annen målestokk enn smålighetens og tranghetens: «Man ryser för denna kallblodigt logiska varelse, men djupt nere och innerst inne har [hon] likväl kanske också något stort, något af detta inkommensurabla, som man benämner sublimt – man ryser för henne, men hata henne kann man ej.» Også når Hedda brenner manuskriptet, mener Lindgren at man på sett og vis får sympati for henne, fordi man da ser at hun er menneskelig: Hun kan føle ekte kjærlighet og samtidig bli besatt av barnslig sjalusi. Lindgren anser stykket som noe av det mest virkningsfulle Ibsen har skrevet (Lindgren 1890).

Det er ikke her anledning til å gå grundigere inn på den meget omfattende behandling som skuespillet ble gjenstand for i norsk og internasjonal litteratur straks det var utkommet. Nevnes må likevel at da George Bernhard Shaw sommeren 1891 utgav sin bok The Quintessence of Ibsenism, gjorde han også Hedda til gjenstand for oppmerksomhet.

William Archers harsellas over den moralsk oppbragte og uforstående engelske Ibsen-resepsjonen, slik han fremstilte den i sin satiriske artikkel «Ghosts and Gibberings» i Pall Mall Gazette 8. april 1891, rommet også eksempler fra anmeldelsene av Hedda Gabler (jf. HIS 7k, 477–78).

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

Parallelt med forberedelsen av utgivelsen i København sørget Ibsen for at korrekturarkene etter hvert ble sendt til hans autoriserte oversettere i England, Frankrike og Tyskland, henholdsvis Edmund Gosse, Moritz Prozor og Emma Klingenfeld. På denne måten kunne oversettelsene foreligge omtrent samtidig med originalutgaven og sikre rettigheter også i disse landene.

Fra Fischer forlag hadde Ibsen mottatt tilbud om et honorar på 300 mark for tilsendelsen av korrekturarkene, noe han takket for og aksepterte i brev til Julius Elias 19. november 1890. Men senere uttrykte han sterk irritasjon over Fischer, som åpenbart må ha foreslått at oversetteren (Klingenfeld) ikke skulle honoreres av forleggeren, men at hun i stedet kunne motta halvparten av Ibsens honorar for fremtidige teateroppførelser. Fischer må dessuten ha foreslått å publisere den tyske oversettelsen stykkevis, i en periodisk publikasjon. Ibsen skriver 17. desember et rasende brev til Julius Elias, hvor han melder at han har gått med på honoreringsmåten når det gjaldt Klingenfeld, men at han ikke aksepterer Fischers forslag om publiseringsmåte:

[Jeg tillader] aldrig under nogensomhelst omstændigheder eller på nogensomhelst betingelse […] at mit nye skuespil offentliggøres aktvis i et ugeskrift. Stykket skal udkomme som en heldhed, som en bog. […] Jeg for mit vedkommende har allerede ofret mere end nok til fordel for herr Fischers pekuniære interesser. […] Men dermed er også min lomme lukket for dennegang.

Irritasjonen kan være årsak til at Ibsen i brev til Philipp Reclam 20. desember tilbød det konkurrerende forlaget Reclam å overta rettighetene til den tyske utgivelsen (til norsk ved HIS):

Forhandlingene om ferdigstillelsen av den tyske utgaven av mitt nye skuespill hos herr S. Fischer har forvoldt meg ganske mange ergrelser, og jeg er fast bestemt på for fremtiden å tilby Dem autorisasjonen til de tyske oversettelsene av mine dramatiske arbeider, slik at Universalbibliothek kan bringe stykkene samtidig med originalutgaven.

Jeg ber imidlertid om at denne saken inntil videre forblir mellom oss.

Fischers utgave utkom imidlertid i bokform mellom 20. og 24. desember, og Ibsen takket for å ha mottatt den i brev til Fischer 25. desember 1890.

I Frankrike hadde Ibsen overlatt forhandlingene om oversetterhonorar til Société des auteurs et compositeurs dramatiques (brev til Prozor 20. november 1890). Moritz Prozor var der hans foretrukne oversetter. Den franske utgaven kom på forlaget Savine i Paris i oktober 1891, supplert med et forord av Prozor.

Forleggeren William Heinemann gav oversetteroppdraget til Edmund Gosse, og Hedda Gabler utkom på engelsk i januar 1891. Heinemann honorerte Ibsen med 2700 kroner for retten til å utgi stykket på engelsk (Anonym 1891n), og Ibsen skrev til Gosse 29. november 1890: «For det så liberalt fastsatte honorar […] føler jeg mig Mr: Heinemann meget forbunden.»

Men på samme tid hadde Ibsen-oversetteren William Archer planlagt en engelsk utgave med fem av Ibsens samtidsskuespill, utgitt av Walter Scott. Der skulle også Hedda Gabler inngå. Det oppstod dermed et konkurranseforhold mellom oversetterne. I en artikkel i Pall Mall Gazette 23. januar 1891 kom Archer med sviende kritikk av Gosses oversettelse, belyst med en lang rekke eksempler på grove oversettelsesfeil. Archers oversettelse kom ut i juli 1891. Det var den som dannet grunnlag for den første engelske teateroppsetningen av stykket (jf. Oppførelse). Gosses oversettelse ble opptrykt i fire nye utgaver før 1906. Den fungerte først og fremst som verkets litterære versjon i England. Men på lengre sikt skulle det bli Archers tekst som fikk størst betydning, også som litterær versjon. Som del av en samlet utgave av Ibsens verker på engelsk ( The Collected Works of Henrik Ibsen, 1906–12) kom den lenge til å danne grunnlag for oversettelser av Hedda Gabler til en rekke andre språk.

[1891]. Ibsen’s prose dramas, 5. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. XIII, 364 s. Inneholder bl.a. Hedda Gabler, overs. av William Archer

1891. Édda Gabler : drama v 4 dějstvijach. Perevod S.L. Stepanovoj [overs. av S.L. Stepanovoj]. Moskva, Tipografija P.E. Astaf’eva. VII, 168 s. (Polnoe sobranie dramatičeskich proizvedenij, 1:1)

1891. Gedda Gabler : drama v 4-ch dějstvijach. Perevod L.M. [overs. av L.M.]. Moskva, Universitet. tipografija. 104 s.

1891. Gedda Gabler : drama v četyrech dějstvijach. Perevod s datskago P. Ganzena [overs. fra dansk av P. Hansen]. Sěvernyj věstnik, nr. 7, 129–200

1891. Hedda Gabler : a drama in four acts. Translated from the Norwegian by Edmund Gosse. London, Heinemann. XV, 236 s.

1891. Hedda Gabler : a drama in four acts. Translated from the Norwegian by Edmund Gosse. Leipzig, Heinemann and Balestier. XI, 236 s. (The English library, 68)

1891. Hedda Gabler : a drama in four acts. Translated from the Norwegian by Edmund Gosse. New York, de Witt. 236 s.

1891. Hedda Gabler : a drama in four acts. Translated from the Norwegian by Edmund Gosse. New York, United States Book Co. 272 s.

1891. Hedda Gabler : drame en quatre actes. Traduit par M. Prozor. Paris, A. Savine. 261 s.

1891. Hedda Gabler : Schauspiel in 4 Akten. Deutsch von Emma Klingenfeld. Einzige vom Verfasser autorisirte deutsche Ausgabe. Berlin, S. Fischer. 111 s. (Nordische Bibliothek, 16)

1891. Hedda Gabler : Schauspiel in vier Akten. Deutsch von Victor Ottmann. Halle, Otto Hendel. 128 s. (Bibliothek der Gesamtlitteratur des In- und Auslandes, 475–76)

1891. Hedda Gabler : Schauspiel in vier Aufzügen. Aus dem Norwegischen von M. von Borch. Leipzig, Reclam. 99 s. (Universal-Bibliothek, 2773)

1891. Hedda Gabler : tooneelspel in vier bedrijven. Uit het noorsch vertaald door C. Honigh [overs. fra norsk av C. Honigh]. Amsterdam, Elsevier. 110 s.

1892. Hedda Gabler : drame en quatre actes. Traduit par M. Prozor. 2. éd. Paris, A. Savine. 261 s.

[1893]. Gesammelte Werke, 4. Leipzig, Reclam. 95, 136, 99, 99, 92 s. Inneholder bl.a. Hedda Gabler, overs. av Marie von Borch

1893. Hedda Gabler : dramma in quattro atti. Versione in italiano del prof. Paolo Rindler ed Enrico Polese Santarnecchi [italiensk overs. ved Paolo Rindler og Enrico Polese Santarnecchi]. Milano, M. Kantorowicz. 102 s. (Biblioteca Ibsen, 4)

1894. Los aparecidos; Hedda Gabler : dramas. Madrid, La España Moderna. 313 s. (Colección de libros escogidos, 53)

1895. Hedda Gabler : drama em 4 actos. Traduccao portugueza por Jeronymo Maldanado d’Eca [portugisisk overs. ved Jeronymo Maldanado d’Eca]. Foletim do Universal [føljetong av Universal]

1896. Sobranie sočinenij, 4. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. 333 s. Inneholder bl.a. Gedda Gabler, overs. av I. Jurovskij

1898. Wybór dramatów. Przełoźyła i wstępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning ved Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewentala. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Hedda Gabler

1899. Hedda Gabler : dramma in quattro atti. Traduzione di Paolo Rindler ed Enrico Polese Santarnecchi [overs. ved Paolo Rindler og Enrico Polese Santarnecchi]. Milano, Fratelli Treves. 100 s. (Teatro straniero, 72)

[1900]. Hedda Gabler : a drama in four acts. Translated from the Norwegian by Edmund Gosse. Boston, W.H. Baker. 272 s. (Ibsen’s plays)

1900. Hedda Gabler : drame en quatre actes. Traduit par M. Prozor. Nouvelle éd. Paris, Perrin. 261 s.

1900. Hedda Gabler : Schauspiel in 4 Akten. Deutsch von Emma Klingenfeld. Einzige vom Verfasser autorisirte deutsche Ausgabe. Berlin, S. Fischer. 111 s.

1902. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 8. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. LIV, 439 s. Inneholder bl.a. Hedda Gabler

1903. Hedda Gabler : drama en cuatro actos. Versión española de C. Costa y J.M. Jordá [spansk overs. ved C. Costa og J.M. Jordá]. Barcelona, López. 121 s. (Teatro antiguo y moderno, 2)

1903. Hedda Gabler : a drama in four acts. Translated from the Norwegian by Edmund Gosse. Theatre ed. London, Heinemann. XI, 236 s. (Dramatic literature)

1904. Polnoe sobranie sočinenij, 6. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 451 s. Inneholder bl.a. Gedda Gabler

1906. Hedda Gabler : drame en quatre actes. Traduit par M. Prozor. 5. éd. Paris, Perrin. 261 s.

1906. Hedda Gabler : Schauspiel in vier Aufzügen. Deutsch von Wilhelm Lange. Berlin, Quehl. 140 s. (Dramatische Werke)

PARODIER I SAMTIDEN

I Punch publiserte F. Anstey Hedda Gabler (fra 25. april til 9. mai 1891), der han især parodierer Ibsens sceneanvisninger og hans realisme generelt. Handlingen bygger på at general Gablers pistoler alltid skyter «crooked». Når Hedda bestemmer seg for å begå selvmord, skyter hun derfor i stedet Georg Tesman, assessor (Judge) Brack og Thea Elvsted. Idet hun oppdager at alle er døde, konkluderer hun med at livet, når alt kommer til alt, likevel er til å bære. Parodien kom i en rekke senere utgaver som del av Ansteys The Pocket Ibsen. Den ble utgitt på norsk under tittelen Punchs Lomme-Ibsen (1893), og kom på svensk i Harald Molanders oversettelse ( Ibsen i västficksformat, 1895).

Fra 1891 stammer også en utrykt parodi med tittelen Hedda Sabler, eller Had’a Kanoner, som skal ha gjort «megen Lykke i Stavanger i Vaaren 1891» (Halvorsen 1901, 106). Og 1. desember 1892 trykte Trondhjems Adresseavis under tittelen «Henrik Ibsens nye skuespil» en humoristisk omtale av «Helga Hamper» med referat av innholdet som skal være lekket ut.

OPPFØRELSE

I løpet av 1891 ble Hedda Gabler vist ved en rekke forskjellige oppsetninger i Tyskland, Finland, Sverige, Danmark, Norge, Nederland, England og Frankrike (i denne rekkefølge).

Ved slutten av 1880-årene hadde Ibsen endret strategi overfor teatrene. I stedet for selv å tilby teaterdirektørene sine nye skuespill avventet han deres eget initiativ for å få retten til å spille stykkene. Slik kunne han bedre styre hvor han ønsket stykket oppført, hvilket område oppførelsesretten skulle gjelde for, hvordan rollefordelingen skjedde, og hvilke honorarkrav han ville stille. Men da Hedda Gabler kom ut, gjorde han et unntak fra en slik praksis. I et brev 3. juni 1890 til direktør Gustaf Fredrikson ved Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm lovet han å sende det nye skuespillet så snart det forelå utgitt. Det tok imidlertid sin tid. Etter at en utålmodig Fredrikson i et brev i slutten av november 1890 hadde etterlyst stykket (som fremdeles ikke var utkommet), bekreftet Ibsen sitt løfte i et senere brev 5. desember 1890.

En rekke teatersjefer henvendte seg til Ibsen. I et brev til Julius Elias skrev Ibsen 17. desember 1890: «På mit bord ligger en mængde skriftlige henvendelser fra tyske teaterdirektører, deriblandt også fra berlinske, med anmodning om at få stykket tilsendt for eventuelt at opføre det.» Blant direktørene var Sigmund Lautenberg, sjef ved Residenz-Theater i Berlin. Han hadde skrevet til Ibsen 8. desember. Forfatteren svarte 18. desember at den tyske oversettelsen ennå ikke var utgitt, og at han hadde gitt teateragenturet Felix Bloch i Berlin i oppdrag å ta seg av alle rettighetshenvendelser vedrørende Hedda Gabler. Samme svar mottok skuespiller Carl Wiene, som kontaktet Ibsen 18. desember. Til direktør Oskar Blumenthal og instruktør Anton Anno ved Lessing-Theater gav Ibsen samme beskjed. Men til dem skrev han også at han gjerne ville gi dem retten til oppførelse, såfremt de mente å ha en skuespillerinne som ville makte å spille tittelrollen under Annos instruksjon (opplyst i brev til Elias 29. desember 1890). Ibsen hadde nemlig vært svært tilfreds med Annos innstudering av Rosmersholm ved Residenz-Theater i Berlin i mai 1887.

Otto Brahm og Paul Schlenther ved Freie Bühne i Berlin hadde ikke tatt kontakt med Ibsen, men da de fikk nyss om at Lessing-Theater hadde fått oppførelsesretten, kontaktet de straks Julius Elias og uttrykte bekymring for at man der neppe ville makte fremførelsen på en tilfredsstillende måte. Elias orienterte Ibsen, som svarte ham i brev 29. desember og sa at han stolte på Anno som instruktør og på at teatersjef Blumenthal ikke ville «fremføre for publikum et stykke, som hans teater ikke magtede at give en tilfredsstillende udførelse» . Og allerede 11. januar kunne Ibsen i et brev meddele Elias at Blumenthal hadde engasjert Anna Haverland i tittelrollen. Ibsen hadde sett henne for 15–16 år tilbake i Dresden og mente at hun var «en ypperlig kunstnerinde».

Direktør Hans Schrøder ved Christiania Theater var så forhippen på å sette opp det nye stykket at han henvendte seg direkte til forlaget (sannsynligvis 4. desember 1890) og bad om å få teksten tilsendt, eventuelt som manuskript. I så fall lovet han å behandle det med diskresjon (NBO TS ark A2 31b). Et umiddelbart svar fra forlaget meddelte at man «ikke har Ret til at lade nogen læse Henrik Ibsens nye Skuespil før Udgivelsen» (NBO TS ark A2 11, innførsel 138). Schrøder må deretter ha henvendt seg direkte til forfatteren etter at boken kom ut. Også dette brevet er ukjent, men i et svar fra Ibsen 27. desember sier han at Schrøders «opfatning af stykkets personer falder fuldstændig sammen med, hvad jeg har villet og tilstræbt. Som følge heraf tiltræder jeg også på ethvert punkt Deres mening om, hvad der med de forhåndenværende kræfter ved teateret må betragtes som den rigtigste rollebesætning.» Ibsen sa også at han ønsket Constance Bruun i rollen som Hedda, fordi hun opplagt ville «bestræbe sig for at finde udtryk for det dæmoniske underlag i karakteren». For oppførelsesretten krevde han et honorar på 2500 kroner etter første forestilling.

Teatersjef Edvard Fallesen ved Det kongelige Theater i København telegraferte 18. desember (to dager etter utgivelsen) til Ibsen med spørsmål om oppførelsesrett: «Vil De give det Kongl. Teater Bemyndigelse til at opføre ‹Hedda Gabler› paa de reglementsmæssige Honorarbestemmelser for danske Forfattere?» (RAK 220, Kopibog nr. 83, innførsel 624). For utenlandske dramatikere fantes ikke faste honorarregler, betaling skulle skje etter overenskomst mellom dramatiker og teaterdirektør. De innenlandske (danske) dramatikerne fikk først et antagelseshonorar og deretter en garantert andel av inntekten for hver oppførelse til og med den 25. forestillingen. I tillegg kom et slutthonorar (jf. HIS 12k, 524–25). Ibsen telegraferte prompte sitt standardsvar: «Ja! saerdeles gerne». Stykket ble straks levert til teaterets sensor, Erik Bøgh. Hans uttalelse er datert 25. desember 1891. Den er i realiteten et avslag, men slutter likevel med en anbefaling om å sette opp stykket. Årsaken er tydeligvis at Bøgh ikke våger å refusere den berømte dramatikeren:

Uagtet jeg fuldt ud erkender Henrik Ibsen for en af de Forfattere, der – under normale Omstændigheder – har erhvervet et «exempt» [unntagelse] […] betragter jeg det som min Pligt at paapege en styg Plet, der under den gentagne Gennemlæsning, som Oversættelsen har nødvendiggjort, efter mit Skøn mere og mere har sat Stykkets Hovedperson i Klasse med de Abnorme. Ibsen har med sin sædvanlige dæmoniske Tvetydighed holdt to Motiveringer parate til Fremkaldelsen af Heddas Nidingsgerninger – den ene: hendes onde misundelige Natur, den anden: hendes abnorme Sindstilstand under Svangerskabet […] Men Spørgsmaalet om Ansvarlighed eller Uansvarlighed for de Misgerninger, en Kvinde kan begaa som Følge af onde Indfald, der hidrører fra hendes abnorme Sindstilstand under Svangerskabet, har ikke sit rette Forum for et Teaterpublikum […] Ved denne Udtalelse skal jeg acquiessere [innvilge] (NBO Ms.fol. 4110:1k).

Ifølge Ibsens brev til teatersjef Schrøder 27. desember 1890 (jf. ovenfor) søkte også omreisende teaterdirektører enerett til å fremføre stykket utenfor byer med faste teatre. En av disse var direktør Isac Fredrik Smitt. I brev fra Ibsen 31. desember 1890 fikk han oppførelsesrett overalt i Sverige med unntak av Göteborg og Stockholm, mot et honorar på 300 kroner. Ibsen skriver: «Hurtig afgørelse er imidlertid nødvendig da også andre henvendelser til mig har fundet sted.» Hvem det dreide seg om, sa han ikke.

Lite er kjent om forberedelsene til det som skulle bli stykkets uroppførelse, oppsetningen ved Residenztheater i München 31. januar 1891 (Friese red. 1976, 141). Teatersjef Heinrich Keppler må før innstuderingen ha henvendt seg til Ibsen om en tolkning av hovedrollen, men hans brev er ikke kjent, og det er heller ikke Ibsens svarbrev fra januar 1891, annet enn i form av en oversettelse hos Øyvind Anker (Ibsen 1979–81), opprinnelig offentliggjort i Aftenposten 1. oktober 1900 som en meddelelse fra Keppler selv. Keppler må ha uttrykt meninger om dramaets hovedperson, for i sitt svar sier Ibsen:

Hedda er aldeles ikke nogen Kanalje [simpel, tarvelig person; tidligere ofte brukt spesielt om kvinner]; jeg har kun villet vise, hvilke Excentriciteter en livligt anlagt Kvinde, der befinder sig i velsignede Omstændigheder, paa et fremrykket Stadium af disse kan henfalde til. Andre Motiver bør De heller ikke søge (Ibsen 1979–81, b. 1, 369).

Stykket var oversatt av Emma Klingenfeld og ble iscenesatt av Heinrich Keppler. Hovedrollen ble spilt av Clara Heese, Thea Elvsted av Marie Conrad-Ramlo (som også hadde spilt Nora da Et dukkehjem ble satt opp i München), Jørgen Tesman av Richard Stury og Juliane Tesman av Marie Dahn-Hausmann. Instruktøren selv opptrådte i assessor Bracks rolle.

Urpremieren i München var imøtesett med feberaktig spenning, og de første forestillingene var fullstendig utsolgt (Anonym 1891a). Ibsen overvar premieren. Han ble fremkalt tre ganger etter tredje akt og fire ganger etter den fjerde, «hver gang møtt av en brusende applaus» (Brachvogel 1891, 118; til norsk ved HIS). Men publikum var splittet i sine reaksjoner. Flere ganger under forestillingen, særlig ved ordene om «vinløv», brast tilskuerne ut i latter. Ibsens motstandere hadde dessuten arrangert en pipekonsert under forestillingen, men hans beundrere, som var i stor overvekt, gikk løs på piperne både etter tredje og fjerde (siste) akt, og applausen «overdøvede ganske den Hyssen, hvormed enkelte Modstandere af Ibsens Retning forsøgte at demonstrere» (Schjelderup 1891). Ibsen selv skal ha vært lite tilfreds med Clara Heeses spill i hovedrollen (Koht 1954, b. 2, 234).

Den første nordiske oppsetning av stykket hadde premiere 4. februar 1891 ved det finskspråklige Suomolainen Teaatteri i Helsingfors med Ida Aalberg-Kivekäs i tittelrollen. Svenska Teatern i Helsingfors fulgte straks etter, med premiere 6. februar. Her hadde Ida Brander Heddas rolle (Anonym 1891h).

Hedda Gabler fikk omtrent samtidig premiere ved to teatre i Berlin. Ostend Theater satte 9. februar opp stykket i strid med Ibsens offentlig uttalte ønske ( Münchner Neueste Nachrichten 4. februar 1891; Kjøbenhavns Børstidende 15. februar 1891). Deretter fulgte Lessing-Theater i Berlin, med premiere 10. februar 1891. Her hadde man (på grunn av publikumsreaksjonene i München?) strøket de replikkene som inneholdt ordet «vinløv» (Moe [1981], 107). Anna Haverland var, til Ibsens fulle tilfredshet, tildelt tittelrollen (jf. ovenfor). De andre rollene ble spilt av Eugen Stägemann (Jørgen Tesman), Luise von Pöllnitz (Juliane Tesman), Lilli Petri (Thea Elvsted), Carl Waldow (assessor Brack), Adolf Klein (Ejlert Løvborg) og Auguste Welly (Berte). Publikumsinteressen for premieren ved Lessing-Theater var så stor at «man flere Dage forinden maatte sikre sig Billetter til forhøjede Priser» (H. Pontoppidan 1891). Det var overfylt hus, der Berlins fremste litterater og «hele Ibsenmenigheden naturligvis var tilstede». Ibsen og fru Susanna overvar fremførelsen fra sine plasser i direktørlosjen. Stemningen var høy: «efter hver Akt viste den lile hvidhaarede Skikkelse [Ibsen] sig paa Scenen, idet Bifaldet og Jubelen ikke vilde tage Ende» (Anonym 1891i). Men helt uten motstand foregikk ikke oppførelsen. Applausen ved hver fremkallelse av Ibsen «var dog stærkt blandet af Hyssen» (Anonym 1891d), eller, som det het i Morgenbladet, «kraftig Hyssen fra Oppositionens Side». Etter tredje akt steg applausen, og Ibsen ble fremkalt tre ganger, først ledsaget av skuespillere, deretter alene. Bifallet etter fjerde og siste akt var svakere, selv om teppet falt «under livlig Klappen» (Anonym 1891h). Otto Brahms epokegjørende oppsetning av Gengangere ved eksperimentteateret Freie Bühne i september 1889 (jf. HIS 7k, 467) hadde inspirert de tyske teatrene i retning av en mer naturalistisk spillestil. Dette fikk også konsekvenser for oppsetningene av Hedda Gabler, «ved det at en mer ‹realistisk› tone i talen skulle erstatte ‹patos›». Men Hedda Gabler fikk for få oppførelser til at forestillingene hadde noen avgjørende innvirkning på denne utviklingen (Moe [1981], 181–82).

Når alt kom til alt, ønsket likevel ikke direktør Gustaf Fredrikson ved Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm å sette opp et drama som var så «moralsk forkastelig» som Hedda Gabler (Lagerroth 2005, 131; jf. Torsslow 1975, 262). Stykkets svenske premiere skjedde i stedet ved Svenska Teatern 19. februar 1891, for «det talrigt besatte Hus» (Anonym 1891e). Teksten var oversatt av Tor Hedberg. Ibsen-primadonnaen Elise Hwassers datter, tragedieskuespillerinnen Anna Lisa Hwasser-Engelbrecht, spilte hovedrollen. Ellers opptrådte Bror Olsson som Jørgen Tesman, Carl Zachrison som Ejlert Løvborg, William Engelbrecht som assessor Brack, Lotten Seelig som Thea Elvsted og Amanda Rylander som Juliane Tesman.

Stocholms-publikummet reagerte med høflig interesse, slik det fremgår av en reportasje i Dagbladet 23. februar 1891. Anmelderen i Ny Illustrerad Tidning sier at publikum fulgte «med spänd uppmärksamhet gången af den store skaldens egendomliga drama, utan att egentligen få det dunkel skingradt, som vid läsningen ligger som en tät dimma lägrad kring styckets hufvudperson» . Han kritiserer også tolkningen av hovedrollen:

Fru Hwasser-Engelbrecht var i detta hänseende ej fullt lycklig; man fick ej af hennes framställning figuren klarare för sig. Måhända orsakades detta däraf, att skådespelerskan af princip höll rollen alltför reserveradt och knappast ens glimtvis lät det demoniska drag hos Hedda framskymta, detta djupt otillfredsställda i hela hennes väsen, som, då det ej finner plats för sina fordringar på lifvet, urartat till en iskall egoism, som endast med förakt ser ned på sin «tarfliga», hvardagliga omgifning (Runström 1891).

Også det norske Dagbladets korrespondent mente at fru Engelbrecht ikke hadde maktet å fylle hovedrollen (jf. Fjørtoft 1986, 84), og stykket ble snart tatt av plakaten på grunn av sviktende publikumsinteresse (Lagerroth 2005, 131).

Også den svenske teatermannen og Ibsen-beundreren August Lindberg satte opp stykket, med premiere på Stora Teatern i Göteborg 31. mars 1891. Denne forestillingen hadde Julia Håkansson i tittelrollen og Oscar Eliasson som Jørgen Tesman, Tore Svennberg som Ejlert Løvborg og Lindberg selv som assessor Brack. Håkansson hadde anlagt en lidenskapelig og, ifølge kritikken, «kvinnelig» spillestil. Forestillingen ble en stor suksess (Lagerroth 2005, 130–31).

Før premieren ved Det kongelige Theater i København 25. februar 1891 utspant det seg en pressestrid om hvem som skulle tildeles hovedrollen. Både Oda Nielsen og Betty Hennings ønsket å spille Hedda, men Hennings gikk av med seiren. Poul Nielsen opptrådte som Jørgen Tesman, Emil Poulsen som Ejlert Løvborg, Karl Manzius som assessor Brack, Anna Bloch som Thea Elvsted og Louise Phister som Juliane Tesman. Stykket var instruert av William Bloch. Premieren ble spilt for utsolgt hus til doble priser, og «Parketterne [var] fyldt af alle de literære Notabiliteter, der findes i Kjøbenhavn, deriblandt Alexander Kielland» (Anonym 1891m). Publikumsreaksjonen var delt, preget av sterkt bifall, men også av «en dog ikke meget stærk Hysen; endog en enlig, dog ret svag Fløite, lod sig paa et enkelt Sted høre» . Etter første akt lød svakt bifall, etter annen akt var bifallet blandet med piping. Ved Heddas replikk om å «dø i skjønhed», som allerede var blitt et munnhell i København, oppstod latter blant publikum. Latter fremkalte også fjerde akt, «navnlig Skuddet i Maven» (Anonym 1891j). Verdens Gang beskrev reaksjonen etter avslutningen som en sterk «Kamp mellem Klappere og Hyssere i hele fem Minuter, hvorpaa Teppet gik op og 3 Gongonslag paabød Teatrets Rømning» (Anonym 1891m). I Morgenbladets referat het det at det «tog sig nærmest latterligt ud, da Theaterstyrelsen mente at maatte gribe til Gongonens høitidelige Drønnen for at gjøre Ende paa en Kamp, som i og for sig ikke havde noget at betyde» (Anonym 1891j). Forestillingen gikk i alt syv ganger, med siste visning 3. april.

Den siste av de skandinaviske premierene fant sted ved Christiania Theater 26. februar 1891, dagen etter den danske skandaleforestillingen. I takt med at det var «indløbet Efterretninger om [ Hedda Gablers] Skjæbne paa de forskjellige udenlandske Teatre [hadde] den nervøse Spænding [baade] dalt og vokset» (Aanrud 1891). I pressen ble det i klartekst gitt uttrykk for at Christiania Theater egentlig ikke kunne «siges at have skyndet sig med Opførelsen af Ibsens ‹Hedda Gabler›, – det kommer nu langt ned i Lexen blandt de Scener, der efterhaanden have bragt det nye Stykket frem» (Anonym 1891j).

Tidlig om morgenen på premieredagen samlet publikum seg utenfor teaterets billettkontor, men da det kl. 08.00 ble åpnet for billettsalg til overpris, viste det seg at de fleste plassene allerede var solgt til doble priser dagen i forveien. Ved åpningen av det ordinære billettsalget kl. 12.00 «var der kun yderst faa, daarlige Pladse igjen». Da teppet gikk opp for den første norske fremførelsen av Hedda Gabler, var salen i Christiania Theater fylt til siste plass «af et Publikum, som i det hele maa betragtes som ræpresentativt» (Aanrud 1891).

Constance Bruun spilte Hedda, i pakt med Ibsens ønske, og fremstilte henne som en blasert, livstrett dame (Koht 1958, 354). Jens Selmer opptrådte som Jørgen Tesman, Arnoldus Reimers som Ejlert Løvborg, Olaf Hansson som assessor Brack, Johanne Juell (senere gift Dybwad) som Thea Elvsted, Sofie Parelius som Juliane Tesman og Leonora Selmer som Berte. Publikum mottok oppførelsen uten antydning til piping. Under selve spillet falt bare spredt bifall, men etter hver akt lød bifallet livligere (c. 1891), og etter teppefall fulgte «flere Fremkaldelser af de Spillende» (Sinding-Larsen 1891a). Jæger mente at applausen etter siste akt var å oppfatte som en demonstrasjon: «Det var en Protest mod Kjøbenhavneriet og det velsignede danske ‹Grin›, der er kommet tilorde ved denne som ved saa mange tidligere Lejligheder» (Jæger 1891b). Til slutt kom regissør Bjørn Bjørnson på scenen og underrettet publikum om at «dets Hyldest skulde blive Forfatteren meddelt» (c. 1891). Det skjedde i form av en telegrafisk hilsen fra teatersjef Schrøder. Ibsen sendte 27. februar svartelegram: «Udfaldet med stor glæde erfaret tak og hilsen til dem alle! Haaber paa god fremtidig samvirken i forstaaelse» . Telegrammet ble dagen etter gjengitt både i Dagbladet og Morgenbladet. Oppsetningen fikk 29 fremførelser og ble spilt siste gang 25. august 1893 (Halvorsen 1901, 107).

Det hadde opprinnelig vært meningen at den kjente skuespillerinnen Lucie Wolf skulle spille Bertes rolle ved den norske premieren, men hun hadde vegret seg overfor Kristine Steen, som videreformidlet dette i brev til Susanna Ibsen. Da Ibsen ble kjent med saken, skrev han 14. januar 1891 til Kristine Steen:

Der er ingen anden deroppe, der kan fremstille Berte således, som jeg vil have hende fremstillet. Fru Wolf alene kan det. Men hun har åpenbart ikke gjort sig den ulejlighed at læse stykket opmærksomt igennem. […] Jørgen Tesman, hans gamle tanter og det mangeårige tjenestetyende Berte danner tilsammen et helheds- og enhedsbillede. […] Derfor må de i fremstillingen harmonere indbyrdes. […] Af hensyn til fru Wolfs sunde dømmekraft vil jeg ikke for alvor tro at hun agter det under sin kunstneriske værdighed at fremstille en tjenestepige. Jeg har ialfald ikke agtet det under min værdighed at digte dette skikkelige, jævne, halvgamle menneske.

Den samme oppfatning gav Ibsen uttrykk for i et brev til Lucie Wolf selv (25. januar 1891). Men da stykket ble spilt, ble Bertes rolle utført av Leonora Selmer.

I løpet av vårsesongen 1891 ble Hedda Gabler vist 16 ganger ved Christiania Theater. Før åpningen av høstsesongen ble det spilt på nytt 28. august. Henrik Ibsen var selv til stede i snipplosjen på høyre side i første rad, i følge med den svenske journalisten Per Staff og den svenske operasangerinnen Sigrid Arnoldson med ektemann. Straks følget viste seg, «gav orkesteret touche», etterfulgt av en «stormende begeistret hilsen» fra publikum. Spillet ble fortløpende applaudert, og etter hver akt fulgte stormende bifall. Etter teppefall «bragede et overdøvende Bifald […] løs fra det propfulde Hus», og et «‹Leve Ibsen› blev modtaget med Hurraer» (Anonym 1891p). Ibsen på sin side reiste seg i losjen og bukket for sitt publikum (Anonym 1891c). Etter forestillingen overrakte hovedrolleinnehaveren Constance Bruun Ibsen en laurbærkrans forsynt med bånd i nasjonalfarvene og inskripsjonene «Til Henrik Ibsen» og «I Taknemmlighed og Beundring fra Skuespillerpersonalet ved Kristiania Teater» (Anonym 1891p).

Stykket ble i 1891 også satt opp ved Bergens Nationale Scene, der Betty Hennings gjestet i Heddas rolle 25. og 27. juni. Oppsetningen i Bergen ble deretter spilt i perioden fra 26. september 1891 til 17. august 1898 (Halvorsen 1901, 107).

Ibsens berømmelse hadde nå nådd nye høyder. I 1891 ble hele fire av hans skuespill oppført i London: Gengangere ( Ghosts), Rosmersholm, Fruen fra havet ( The Lady from the Sea) og Hedda Gabler. Størst lykke gjorde Hedda Gabler. Edward F. Smyth Pigott (kongelig sensor 1875–95) hadde godkjent stykket for oppsetning, fordi han betraktet Ibsens skuespill som «too absurd to do any harm» (sitert etter Ackerman 1987, 184). (Om engelsk teatersensur, se HIS 7k, 468 og HIS 14k, 84–86.) Forestillingen hadde premiere som matinéforestilling ved Vaudeville Theatre 20. april 1891. Den amerikanske skuespillerinnen Elizabeth Robins, som hadde sikret seg oppføreselsretten fra Heinemann, opptrådte i hovedrollen, mens Marion Lea (også hun amerikansk) spilte Thea Elvsted. Scott Buist hadde Jørgen Tesmans rolle, Arthur Elwood spilte Ejlert Løvborg, og Charles Sugden var assessor (Judge) Brack. Før forestillingen spilte orkesteret Edvard Griegs «elegiske Melodier, der syntes at sætte Stemning i det hele» (Anonym 1891g). Forestillingen bygget på William Archers oversettelse. Han hadde på grunn av den engelske teatersensuren og det engelske publikums smak fulgt visse forsiktighetsregler og utelatt alle henspillinger på Heddas graviditet i den teksten som ble fremført (Shepherd-Barr 1999, 195). Forestillingen slo så godt an at den ble flyttet fra matiné- til kveldsforestillinger og gikk i alt i fem uker (Ackerman 1987, 191–94). I oktober 1892 ble stykket også spilt i Brighton, med Elizabeth Robbins som Hedda og Janet Achurch (den første Nora i England) som Thea Elvsted.

I april 1891 ble stykket også satt opp ved det franske teateret i St. Petersburg med Lina Munte i tittelrollen, men en korrespondent forteller til den franske avisen Figaro at huset var nærmest tomt, fordi publikum bare vil ha lystspill (Anonym 1891r).

Thétre de Vaudeville i Paris (et godt boulevardteater) satte opp stykket som matinéforestilling under ledelse av direktøren Albert Carré og i Moritz Prozors oversettelse med premiere 17. desember 1891 (Amsinck 1972, 111). Kritikeren Jules Lematre holdt en introduksjon før forestillingen, der han sa «at det godt kunne hende at man ikke forstod stykket, men at man ikke derav måtte dra den slutning at det var et dårlig stykke» (sitert etter Lugné-Poë 1938, 35). Lematre sammenfattet selv sin innledning i form av en artikkel som han publiserte noen dager etter forestillingen. Her fremholdt han at de fleste av Ibsens skuespill handler om bevissthetskriser, opprør mot sed og skikk og kritikk av religionens livsangst, skuespillene er «historier om opprørere». Ibsens opprør går ut på at enkeltmennesket må våge å sette livsgleden og livet selv opp som de høyeste verdier. Men den personlige, autonome moral kan te seg grotesk hos en forfengelig nevrotiker som Hedda. For å forstå henne må man forstå Ibsen. Han skiller seg fra vanlige franske dramatikere og er mindre klar enn dem. Hedda er kysk, dels fordi hun har en kjølig karakter, dels fordi hun føler avsky for det fysiske forholdet til sin middelmådige ektemann. Hun føler seg høyt hevet både over ham og hans familie. Alltid er hun opptatt av «skjønnhet», av hvordan hun og hennes gjøren og laden tar seg ut i andres øyne. Men hun er svært nervøs og kaprisiøs, og handler på impuls. I forhold til de forfengelige og nådeløse parisiske kvinner er hun mer ytterliggående: «Hedda Gabler er en forverret og forstørret representant for disse ufyselige menneskene.» Lematre mener at stykket har en moral, selv om den ikke er direkte uttrykt. Den kommer frem gjennom tante Julle, som er Heddas motsetning i ett og alt. Hun elsker og beundrer sin nevø og er ferdig til å tilgi Hedda alt på grunn av hennes manglende balanse under graviditeten. Skuespillets moral er med andre ord at livsglede og livets skjønnhet ligger i å vise medfølelse og kjærlighet overfor andre. Moralen er altså ikke at man skal leve «distingvert» eller «aristokratisk», men at man forstår at skjønnheten ligger i hjertets enkelhet, og at man velger å leve i pakt med dette (Lematre 1891; til norsk ved HIS).

Pariserne hadde kanskje ikke ventet så mye på forhånd. En fransk korrespondent (herr Gaulois) meddelte til Göteborgs Handelstidning at franskmennene ikke forstod Ibsen. Det skyldtes kanskje at kjærligheten spiller så liten rolle hos ham. Han skildrer de norske kvinner som av et annet grunnstoff enn den siviliserte verdens øvrige kvinner:

Deres Kamp med en karrig Natur tillader dem ikke at hengive sig til ømmere Følelser. Ligesom Indvaanerindene paa Lapmarkens Isstepper nødes til endog at benytte samme Slags Klædedragt som Manden, saaledes ere Fjordenes Døtre […] af sin Natur blevne tvungne til at antage mandlige Vaner. Det er dem, mere end Ibsen, man har vanskelig for at forstaa i Paris (Anonym 1891q).

Ved den første franske fremvisningen opptrådte komediennen Martha Brandès fra Thétre Franais som Hedda, Henri Mayer fra Antoines Thétre Libre som Jørgen Tesman, Marie Samary som Juliane Tesman, herr Candé som Ejlert Løvborg og Robert Lagrange som assessor Brack. Brandès tilstod åpent i et intervju at hun ikke forstod Hedda-rollen: «Nei, forstår De, disse nordiske sjeler er så forskjellige fra våre! […] Ikke spør meg om hvordan jeg har skapt min Hedda; jeg vet sannelig ikke selv» (sitert etter Baron 1991, 34; til norsk ved HIS). Hun skal ha fremstilt Hedda som en stereotypisk «sophisticated, elegantly attired femme fatale from the pages of Alexandre Dumas or Flaubert» (sitert etter Marker & Marker 1989, 63). Teatermannen Aurélien Lugné-Poë gjenkalte senere hvordan publikum brøt ut i latter over denne misforståelsen, som fikk den kjente og innflytelsesrike kritikeren Francisque Sarcey i Le Temps til å erklære: «Ibsen is now dead in France» (Meyer 1967–71, b. 3, 198).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSENE

Kritikken av den tyske urpremieren mente at man her fikk se «en ny Ibsen». Dette var ikke den Ibsen man var vant med fra Samfundets støtter, En folkefiende eller Et dukkehjem, men en Ibsen man kjente fra Rosmersholm og Fruen fra havet: «den hemmelighetsfulle Ibsen, som forteller om den ubevisste lengsel etter det ‹fremmede›, som innhyller seg i et gåtefullt grått; denne Ibsen talte til oss» (Anonym 1891b; til norsk ved HIS).

Men ifølge flere av kritikerne traff ikke den nye Ibsen sitt publikum. Etter den andre oppførelsen konstaterte korrespondenten i Kölnische Zeitung: «Publikum fulgte Stykket med stor Interesse, men megen Glæde har det vel neppe bragt. […] Tilskuerne aander, naar Teppet falder sidste gang, formelig lettet op, og gaar hjem i en meget trykket Stemning. Kun meget faa har følt sig tilfredsstillede ved Stykket» (Anonym 1891k). Münchner Neuesten Nachrichten skrev: «Ibsens Hedda Gabler har ikke grepet flertallet i alminnelighet, og det er heller ikke tilfredsstillende, sett under ett ganske visst ikke» (v. O. 1891; til norsk ved HIS).

Den norske referenten Gerhard Schjelderup var av en ganske annen oppfatning. Han rapporterte at «‹Hedda Gabler› virker betydelig kraftigere paa Scenen end ved Gjennomlæsning». Schjelderup var en av de ytterst få som hadde noe godt å si om fremstillingen av hovedrollen, som han mente var «gjennemgaaende heldig, gav et troværdigt Billede af den blaserede, livstrætte Verdensdame», og som spesielt fikk frem det «usympathiske i Heddas Karakter» (Schjelderup 1891).

De tyske kritikerne påpekte to årsaker til at urpremieren ikke ble «en virkelig, indre, varig suksess» (Anonym 1891s; til norsk ved HIS). Den ene var teksten: « Hedda Gabler er en fornemmelse, et drama er det ikke» (Anonym 1891b; til norsk ved HIS). Særlig viste dette seg i

den merkelig gåtefulle heltinnekarakteren, som på alvor beskjeftiger seg med de latterligste småting og leker smilende med det frykteligste, hun er vanskelig å forstå, denne kvinnen med den fordervede fantasien, tørsten etter livsnytelse og feigheten foran hvert skritt som fører ut over det hverdagslige (Anonym 1891s; til norsk ved HIS).

Den andre årsaken til manglende suksess var Clara Heeses spill i hovedrollen. Med en så spesiell utforming av tittelrollen ble det desto viktigere å finne en skuespillerinne som maktet å gi en tilfredsstillende fremstilling av Hedda. Flere anmeldere påpekte at ensemblet ved Residenztheater ikke hadde en tilfredsstillende Hedda:

Frøken Heese tok fullstendig feil i sin oppfatning av Hedda og berøvet dermed stykket enhver bunn og grunn. Allerede i hennes første opptreden, med forstyrret mine og tragisk tone, var det ingen tvil om det; da hun senere forfalt til hul patos og i slutten av første akt erklærte at hun nå ville more seg med pistolskyting med et fortvilt uttrykk og en rungende stemme, var rollen ganske enkelt ødelagt (Anonym 1891s; til norsk ved HIS).

Med et slikt utgangspunkt førte den ofte gjentatte replikken «med vinløv i håret» til «utøylede, lystige utbrudd». Konsekvensen ble at da Heese i fjerde akt skulle få frem det demoniske i Hedda, var «publikum for lengst kommet ut av stemningen», og oppfattet alt som kunne oppfattes som komisk, rett og slett som bare det (Anonym 1891s; til norsk ved HIS).

I Freie Bühne für modernes Leben, utgitt av Otto Brahm, var anmelderen Wolfgang Brachvogel svært kritisk, spesielt til Heese som Hedda. Hovedfeilen ved denne oppsetningen var «besetningen av tittelrollen. For Münchens Hofbühne har ingen skuespillerinne som kan spille Hedda Gabler. […] Frøken Heese var ikke på noen måte egnet til denne oppgaven. Hun tok fullstendig feil i sin oppfatning av Hedda.» Av den grunn ble de fleste scener som Brachvogel på forhånd hadde trodd skulle få «en enorm virkning», i stedet fullstendig mislykket. Det samme gjaldt stykkets poetiske sekvenser, som for eksempel replikkene med «vinløv i håret», som «ble mottatt med latter» (Brachvogel 1891; til norsk ved HIS).

Brachvogel skrev også en anmeldelse av urpremieren i Neue Rundschau 1. februar 1891. Her mente han at Heese hadde misforstått hovedrollen fullstendig. Hun gjengav ikke noe hemmelighetsfullt skjær av skjønnhet og storhet, ikke noe av Heddas fantastiske vesen. Uten dette blir skikkelsen uforståelig. I stedet opptrådte hun med hul og falsk patos. Derimot var Brachvogel begeistret for Marie Conrad-Ramlos spill i Thea Elvsteds rolle, det var plastisk og naturlig. Han var også positiv til prestasjonene fra Marie Dahn-Hausmann som Juliane Tesman, og likeså til fremstillingen av Jørgen Tesman. Derimot mente han at Ejlert Løvborg ble fremstilt altfor tragisk og assessor Brack for brutalt til at det virket naturlig.

Münchner Neueste Nachrichten mente at Heese «ikke var heldig med tonen i første akt. Hedda i denne første akten er nervøs, sint, blasert, men hun er ikke tragisk» (v. O. 1891; til norsk ved HIS). Anmelderen i Kölnische Zeitung levnet ikke Ibsens nye stykke noen særlig fremtid: «Vi staa ligeoverfor dette Værk som foran en uhyggelig, frastødende Gaade, og det forekommer mig, at man ikke viser Forfatteren […] nogen Tjeneste, naar man vil tælle ‹Hedda Gabler› blandt hans bedste Værker» (Anonym 1891k).

Samtlige anmeldere var enige om, som Schjeldreup uttrykte det, at «Fru Elvstedt spilledes gjennemført og sympathisk af den bekjendte Ibsen-Skuespillerinde, Fru Conrad Ramlo» (Schjelderup 1891). Også de øvrige medvirkende fikk stort sett positive omtaler.

Også forestillingen ved Lessing-Theater i Berlin ble omtalt i norsk presse. En kritiker var inne på at «selve Dramaet ikke frembragte synderlig Virkning» (Anonym 1891i), og at det egentlig gjorde «kun midelmaadig Lykke hos Publikum» (Anonym 1891h). All applausen ble tilskrevet «mere […] den tilstedeværende Digter og hele hans Forfattervirksomhed end dette sidste mere eller mindre uforstaaelige Aandsprodukt» . Av den grunn kunne «Aftenens tilsyneladende Sukces […] derfor ikke være nogen Maalestok for Stykkets senere Skjæbne. […] Hedda Gabler [kommer] blot for en stakket Stund […] til at hævde sin Plads paa Theatret» (Anonym 1891i).

Om oppførelsen ved Det kongelige Theater i København skrev det danske Dagbladet at den var svært vellykket. Scenearrangementet høstet anerkjennelse, og særlig roste den anonyme anmelderen Betty Hennings tolkning av hovedrollen. Men tilskuerne forstod ikke stykket og hadde reagert uforskammet både med hyssing og piping. Dette gjaldt ikke minst uttrykkene «vinløv i håret» og «at dø i skønhed». Etter hvert ble uroen i teateret så sterk at «Teatret maatte benytte sin Myndighed til med de tre Slag paa Gongonen at bringe Meningskampen til Ophør» . Kritikeren spår pessimistisk at stykket vanskelig kan bli noen suksess fordi publikum ikke er på høyde med eller har mottagerapparat for Ibsens kunst: «Hedda Gabler vil i intet Land vinde nogen stor Scenisk Sejr» (A.A. 1891). Om Hennings som Hedda skrev en korrespondent til Morgenbladet:

[Hun er] ikke høi nok til Rollen. Rent fysisk taget er Hedda Gabler en anden Kvinde end den, Fru Hennings magter at give, en større, mere imponerende og mere dæmonisk Skikkelse end den Nora fra «Et Dukkehjem»s sidste Akt, som fru Hennings præsterede (Anonym 1891j).

Premieren ved Christiania Theater ble anmeldt av Hans Aanrud i Verdens Gang 27. februar 1891. Aanrud mente at oppførelsen ikke svarte til forventningene, og her var han enig med et nærmest enstemmig kritikerkorps. Forestillingen «kunde neppe kaldes nogen afgjort Sukces» (Anonym 1891o), den «gjorde ingen afgjort Lykke» (Aanrud 1891), gjorde ikke «noget dybere Indtryk […] paa Tilskuerne» (c. 1891), og «nogen egentlig Begejstring over Stykket var der ikke» (Jæger 1891b).

Det ble pekt på tre grunner til dette. For det første «selve Skuespillets lidet populære Karakter. Det stiller altfor store Fordringer baade til almindelig Opfatningsevne og til speciel Ibsen-Forstaaelse» (Jæger 1891b). Dessuten bidro ikke oppførelsen til «en dybere Forstaaelse af dets [stykkets] Tendens». For det tredje var kritikerne uenige om Constance Bruuns tolkning av tittelrollen: «Det fornemt blaserte, Livsleden og den kolde Lidenskab, kom ogsaa godt frem i hendes Spil, men til noget sterkere livskraftigt Billede udformede dog ikke Rollen sig i Frk. Bruuns Fremstilling» (c. 1891). Harald Schmidt konstaterte rent ut at «Frk. Bruun magter ikke Hedda Gabler, – den ligger over eller vel rettere udenfor hendes kunstnernaturel» (Schmidt 1891). Og i Dagbladet påpekte Henrik Jæger: «Der, hvor hun [Bruun] nu staar, forekommer det mig, at hun altfor stærkt og ensidigt betoner det livstrætte hos Hedda Gabler.» Men samtidig uttrykte han tvil på om noen annen norsk «Hedda-Fremstillerinde til Dato [kunne] klart den bedre» (Jæger 1891b). I Morgenbladet skrev imidlertid Alfred Sinding-Larsen:

Det Elegante og Fornemme, den indre og ydre Stolthed, den bevidste sociale og intellektuelle Overlegenhed hos Hedda Gabler, der imponerer hendes Omgivelser og trykker dem ned, har Frøken Bruun forstaaet i fuld Maal at lægge over den fremstillede Skikkelse (Sinding-Larsen 1891b).

Også Aanrud så nok potensialet i Bruuns Hedda-fremstilling: «Frøken Bruun har altsaa ikke, mener jeg, havt Adgang til at gjennemføre sin Rolle paa et helt realistisk Grundlag, men der hvor hun har kundet gjøre det, væsentlig i første Akt, har hun virkelig givet noget nyt og mer end kanske nogen havde ventet» (Aanrud 1891).

Om den på forhånd omdiskuterte rollen som Berte var kritikerne tause. Et unntak representerte Jæger:

Fru Selmers Berthe er nemlig den absolute Farveløshed fra først til sidst. Fra hvilken Kant af Landet er Berthe, hvilket Sprog fører hun, hvorledes opfatter hun sit Herskab, hvad synes hun egentlig om sin Stilling? Ja; en Daare kan Spørge mere, end ti Vise kan Svare; men Ulykken er, at Fru Selmers Visdom for Anledningen indskrænker sig til slet ikke at svare paa nogen Ting; det er dog vel lidet. Et Sted gjør hun sig forresten skyldig i en utilstedelig Misforstaaelse. Da hun faar høre, at Tesman er bleven Doktor, siger hun: «Jeg trodde ikke, at Tesman vilde give sig til at kurere paa Folk ogsaa.» Tonen skal naturligvis lægges paa «kurere», Fru Selmer lægger den paa «Folk». Efter hendes Opfatning maa altsaa Berthe staa i den Formening, at Tesman tidligere har praktiseret som Dyrlæge (Jæger 1891b).

London-oppsetningen ble omtalt i en reportasje i det norske Dagbladet 21. april 1891. Korrespondenten var overrasket over den sterke interessen for stykket, og fremholdt (med tanke på reaksjonene i andre land) at det var et dristig eksperiment av de to amerikanske skuespillerinnene å sette opp et så kontroversielt drama: «Amerikansk Mod maatte vel til». Både det engelske publikum og de kritikerne som overvar forestillingen, sies å ha vært klart positive. Særlig anerkjennelse fikk Elizabeth Robins for sin tolkning av hovedrollen (jf. Fjørtoft 1986, 89–90). Gretchen P. Ackerman skriver at «this one play advanced Ibsen’s cause with the mass of English theatre-goers», og hun mener at oppsetningen bidro sterkt til Ibsens «great English year of 1891» (1987, 185–86). Grunnen mener hun var at Hedda var tegnet som mer verdensvant og motebevisst enn Ibsens tidligere kvinnelige hovedpersoner. Men i den kjente kritikeren Clement Scotts anmeldelse i The Illustrated London News het det: «What a horrible story! What a hideous play! […] Miss Elizabeth Robins […] has made vice attractive by her art. She has almost ennobled crime. She has glorified an unwomanly woman» (sitert etter Ackerman 1987, 183).

Arthur Walkley åpnet sin anmeldelse av den engelske oppsetningen med å fastslå at Hedda er en usympatisk kvinne, noe som signaliseres allerede i sceneanvisningenes beskrivelse av henne. Hun har giftet seg med bokormen Tesman fordi hun lider av livstretthet ( « taædium vitaæ» ), og praktiserer nå sin kvinnelige sjalusi overfor Thea som en kjærkommen avveksling fra sin kjedsomhet: «The story of Hedda’s jealousy occupies three acts of the play; the fourth, and last, brings the inevitable penalty» . Ibsen er imidlertid en altfor stor kunstner til at han lar Hedda føle anger etter Løvborgs død, han viser bare hvordan utfallet av handlingen er en nødvendig følge av Heddas natur:

The «hard-shell» Ibsenites, who insist upon regarding Ibsen as a moralist rather than as a dramatist, will be sore put to it to find the moral of Hedda Gabler. More wary persons, who recognize that the purpose of art is not to point morals, but to create impressions, will be content to accept the play as a picture of a peculiar type of révoltée, a dramatic study in mental pathology, a nineteenth-century tragedy (Walkley 1892, 62).

Walkley avslutter med å kalle stykket et mesterverk og hovedpersonen interessant, kompleks og meget moderne.

Den amerikansk-engelske forfatteren Henry James fremhevet i sin artikkel «On the Occasion of Hedda Gabler» i New Review (nr. 4, 1891) den overraskende sterke teatervirkningen av Ibsens tilsynelatende prosaiske dialoger. Han så Hedda som en studie i ondskap, en skapning som likevel utstråler en rik fascinasjon som gjør ortodokse moraldommer irrelevante (James 1962; jf. Ackerman 1987, 203). Men James mente at Ibsen aldri ville kunne slå igjennom i den engelsktalende verden:

He makes his «heredity» too short and his consequences too long, he deals with a homely and unaesthetic society, he harps on the string of conduct, and he actually talks of stockings and legs, in addition to other improprieties. He is not pleasant enough, nor light enough, nor casual enough; he is too far from Piccadilly and our glorious standards. Therefore his cause may be said to be lost; we shall never take him to our hearts (sitert etter Shepherd-Barr 1999, 188).

Den franske premieren har vært karakterisert som «helt mislykket» og «et knusende nederlag» (Lugné-Poë 1938, 36, 39). Dagbladet refererte 21. desember 1891 fra forestillingen, og anmelderen var mer positiv enn man skulle vente etter Lugné-Poës utsagn. Oppsetningen ble kalt sjarmerende og stilfull, og Jules Lematres innledning (jf. Oppførelser) ble ansett som en god hjelp til å øke publikums forståelse. Rollebesetningen ble omtalt som heldig, bortsett fra Robert Lagrange i Bracks rolle. Men korrespondenten var likevel uenig i Martha Brandés’ tolkning av Hedda, som ble fremstilt «i Pariserdragt […] en til den yderste ‹fin de siècle› Salondame, det og intet andet» (sitert etter Fjørtoft 1986, 91–92). Selv om dette ble gjort med stor fullkommenhet, var det en feiltolkning, og dermed en mangel ved fremførelsen. Publikum var interessert, men heller ikke mer. Noen stor suksess var ikke forestillingen, ifølge Dagbladets korrespondent.

I Revue des deux mondes skrev teaterkritikeren Camille Bellaigue at stykket fremstilte et onde som preger tidens oversiviliserte individer, i den grad at det kan bli en sykdom til døden. Den arter seg ved at «det Intellektuelle eller det saakaldte Intellektuelle ødelægger den moralske Sans». Man er ikke lenger villig til å ofre det gode i sin konkrete realitet for det skjønne i og for seg, men for noe man bedrar seg med å tro er skjønt. Dette er bare kimærer og forskrudde fantasier, skapt av narraktige og syke hjerner. Faren ved et slikt stykke er at ikke alle ser svakheten, og oppfatter heltinnen med sympati. Ibsen kritiseres for ikke å ha klargjort om han tar avstand fra Hedda eller ei. Kritikeren avslutter med å si: «Jeg havde ikke Anelse om, at de unge norske Kvinder af skikkelige borgerlige Familier deroppe i det høie Norden var saa aandelig syge (eussent l’me aussi malade)» (Anonym 1892d).

PARODI-OPPFØRELSER

I København ble det i 1891 oppført to parodier på stykket. I Skønhed eller Saa De Røgen ble spilt ved Handelsstandens karneval 20. mars, og Heida Rabler eller Fruen i Havet hadde premiere ved etablissementet National 30. mars (Halvorsen 1901, 106).

Dramatikeren James M. Barries Ibsen’s Ghosts, or Toole up to Date ble skrevet for farse- og komedieteateret Toole’s Theatre i London, der det hadde premiere 30. mai 1891, samme dag som den siste forestillingen med Hedda Gabler gikk på Vaudeville Theatre. Parodien bygget på både Hedda Gabler, Gengangere og Et dukkehjem. John Lawrence Toole selv spilte Ibsen, maskert i redingot ( «frock») og med whiskers, og Irene Vanbrugh spilte både Heddas og Theas roller. Stykket var en satire både over Ibsens skuespilldiktning generelt og over den samtidige seriøse (og meget populære) forestillingen med Hedda Gabler ved Vaudeville Theatre (jf. Oppførelser).

Dramatikeren Robert Williams Buchanans The Gifted Lady parodierte både Et dukkehjem og Rosmersholm i tillegg til Hedda Gabler, men gjorde mindre lykke da det hadde premiere ved Avenue Theatre 2. juni 1891 (Rem 1999, 217, 227). Fanny Brough spilte hovedrollen som en frigjort kvinne (Badalia Dangleton), betatt av en poetisk estetiker som hun vil innlede et platonisk forhold til. Men W.H. Vernon i rollen som hennes ektemann Charles Dangleton kurerer henne for hennes dårskaper ved å spille like sterkt på sine egne individualistiske rettigheter, i form av et amorøst eventyr med den vakre hushjelpen Amelia, spilt av Lydia Cowell.

Tekstredegjørelse til Hedda Gabler

skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1890.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga05816)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga01743)

Henrik Ibsens skrifters eksemplar

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Det er derfor delkollasjonert ytterligere fem eksemplarer:

Nasjonalbibliotekets eksemplar (89ga02520)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25230)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25231)

Universitetsbiblioteket i Bergens eksemplar (98do41680)

Universitetsbiblioteket i Bergens eksemplar (98do41681)

Variasjonen mellom eksemplarene finnes på fire steder, i arkene 8, 9, 10 og 15; disse er derfor kollasjonert i de fem ekstraeksemplarene. På side 113, linje 18 er rollenavnet Berte satt i majuskler i eksemplar 1, 4 og 7; på side 121, siste linje mangler startparentes foran rollenavnet Tesman i eksemplar 2, 3, 5, 6 og 8; på side 143, linje 25–26 mangler bindestrek ved delingen av ordet «Sam-/tidig» i eksemplar 1; på side 154, siste linje er ordet «Gløderne» satt med stor forbokstav i eksemplar 2, 3 og 5; på side 234, linje 13 mangler «l» i «til» i eksemplar 2, 3, 4, 6 og 7 (i eksemplar 5 mangler også «i»). I eksemplarene 4, 6, 7 og 8 mangler dessuten sluttparentes på side 234, linje 13, der de øvrige eksemplarene har «hånden.)». Med unntak av parentesfeilene, som i disse tilfellene omfattes av HIS’ standardisering ved sceneanvisninger (jf. Tekstkritiske bemerkninger), opplyses det om internvariasjonen i eksemplarene 1–3 i de tekstkritiske notene.

Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn uten originalt omslagsblad. Innbindingen er et håndverksmessig privat halvbind med rygg og hjørner i lyst, brunt skinn og permene overtrukket med papir, marmorert i lyst og mørkt brunt. Ryggen har forfatternavn og tittel i gullpreg. Forsatsbladene er oppskårne dobbeltblad av tykt, gulaktig papir, begge limt med den ene delen til for- og bakpermen og den andre bundet inn sammen med bokblokken (begge i tillegg festet til permen med limbånd).

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 15 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 109 × 172 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde × høyde. Arksignaturene 1–15 (uten tekst) finnes på s. 1, 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, 129, 145, 161, 177, 193, 209 og 225. Det siste arket har seks blad, og bokens omfang er på 236 + 4 sider. Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer begynnelsen på første akt s. [I] og løper fra s. 2 til 236. Et upaginert dobbeltblad omfatter stykkets tittelblad på s. [I]r, stykkets tittel s. [II]r og personlisten s. [II]v. På side [I], [77], [147] og [194] begynner nye akter, og sidetall er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Hedda Gabler (1890) er satt i antikva. En faksimile av tittelsiden gjengis på s. . Tittelbladet er satt med midtstilte majuskler. Tittelen s. [2]r er midtstilt og satt i majuskler. Personlisten er venstrestilt, i en mindre skriftgrad enn replikkene, rollenavnene sperret, overskriften «Personerne:» er sentrert og satt i majuskler. Aktoverskrifter er satt med midtstilte majuskler, i en større grad enn replikkene. Rollenavn før replikk står sperret og midtstilt på egen linje i majuskel og kapiteler. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene og personlisten, etter rollenavn står de på midtstilt, egen linje. De frittstående sceneanvisningene er blokkjustert med innrykket førstelinje; i replikker står de i flukt med teksten, ved slutten midstilt. Alle sceneanvisninger står i parentes. Sperring er benyttet som utheving. Rollenavn i sceneanvisninger står i samme grad som disse, dels i majuskel og kapiteler. Etter personlisten, aktoverskrifter og ved aktslutt står enkle skillestreker, ved siste akts slutt en ornamentert strek. Sidetall er plassert i overmargen med en kort strek under. Trykkvaliteten er jevnt god.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret i bokblokken er svakt gulnet. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av manuskripter og trykte utgaver.

Manuskriptene til Hedda Gabler omfatter arbeidsmanuskripter (opptegnelser og utkast i de to notisbøkene NBO Ms.8° 2638 og 2639), personliste og planskisse til første og noe av annen akt (NBO Ms.8° 1942), forskjellige mindre arbeidsmanuskripter (NBO Ms.8° 809), et egenhendig arbeidsmanuskript (NBO Ms.8° 808) og et egenhendig trykkmanuskript (KBK Collin 262, 4°, III.4). (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter 1. utg. 1890, den såkalte London-utgaven samme år og FU 8 1900.

Det er mange større og mindre forskjeller mellom tekstkildene. Skriveprosessen gjennomgikk faser som det er vanskelig å rekonstruere fullstendig (jf. diskusjonen i Manuskriptbeskrivelse). Både ES og HU presenterer materialet etter innhold og grad av utarbeidelse, og med formodninger om genetisk sammeheng. I HIS vil inndelingen av manuskriptet i den elektroniske delen (HISe) følge manuskriptbeskrivelsen nedenfor. Der gis også referanse til omtalen i ES og HU.

NBO Ms.8° 809 inneholder manuskriptene 1, 5, 6 og 9; notater, personliste, replikkutkast og replikker til spredte deler av stykket (jf. Manuskriptbeskrivelse om sammenhengen med de øvrige manuskriptene). Manuskript 1 tilhører trolig det eldste materialet som kan knyttes til arbeidet med Hedda Gabler. For øvrig fordeler manuskriptene under denne signaturen seg på hele arbeidsprosessen, men det meste tilhører en sen fase.

NBO Ms.8° 2639 (manuskript 2) er en notisbok som inneholder notater, replikkutkast og mindre regnskaper og regnestykker, bl.a. med datoene «7.4.90» og «26.6.90», noe som kan tyde på at notisheftet stammer fra dette tidsrommet. Navnet «Fru Rising», som senere blir til varianter av Elvsted, peker mot en tidlig dato, på samme tid som og kanskje før personlisten NBO Ms.8° 1942:1, som også har «Fru Rising». Manuskriptene NBO Ms.8° 2638 og 2639 og NBO Ms.8° 809 har ikke hatt betydning for etableringen av HIS’ hovedtekst.

NBO Ms.8° 1942 inneholder en tidlig personliste (manuskript 3) og en planskisse til første og noe av annen akt med enkelte replikkutkast (manuskript 7). Planskissen er utarbeidet samtidig med annen og tredje akt i NBO Ms.8° 808 (jf. Manuskriptbeskrivelse). Stykkets tittel er her «Hedda». Manuskriptene i NBO Ms.8° 1942 har ikke hatt betydning for etableringen av HIS’ hovedtekst.

NBO Ms.8° 2638 (manuskript 4) er en notisbok som på de første sidene (t.o.m. bl. [3]v) inneholder almene utsagn, men også tekst som kan knyttes til handling og problematikk i Hedda Gabler. HU (11, 270) daterer det første notatet, om dramatiske teorier og franskmenn, til oktober 1889, med den begrunnelse at Moritz Prozor da hadde skrevet til Ibsen om sine oversettelser av hans dramaer, og at dette gjenspeiles i notatet. Notatet som følger, om «Den gifte dames tiltagende indbildning at være en betydelig personlighed», knytter HU til et brev Ibsen fikk av Camilla Collett (trolig menes brev til Ibsen 24. februar [1889], NBO Brevs. 200; jf. HIS 14k, 666). Dateringene har usikkert grunnlag. Teksten på en av de innlagte lappene – «Hermed har jeg både for øjeblikket og for al fremtid sagt hvad jeg har at sige det norske studentersamfund.» – er nesten ordrett den samme som avslutningen på Ibsens brev til Det Norske Studentersamfund 23. oktober 1885 (som avslutter feiden med Lorentz Dietrichson og Studentersamfundet), uten at det derved kan hevdes at deler av notisbokens fastsittende blader stammer fra denne tiden. Heller ikke navneendringene gir god støtte for dateringen av notisboken som helhet; Ejlert Løvborg har i NBO Ms.8° 2638 det tidligere fornavnet Holger, men også Ejlert (bl. [12], [16] og [31]), noe som tyder på at teksten på disse bladene er blitt til samtidig med NBO Ms.8° 808, og at i alle fall denne delen er yngre enn NBO Ms.8° 2639, som bare har H.[olger] L.[øvborg]. Størstedelen av opptegnelsene i boken (fra og med bl. [4]r), som inneholder skisser til handlingen, planer for innholdet og replikkutkast, viser dramaet i et tidlig stadium av utarbeidelse, dog med en variasjon i navneformer (jf. f.eks. tantens navn, som spenner over den tidligste formen ( «tante Rising»), over mellomstadiet ( «frøken Rysing») til den endelige ( «frøken T»)). Manuskriptet er trolig påbegynt før arbeidet med første akt i NBO Ms.8° 808, datert 13. august 1890. Else Høst vier NBO Ms.8° 2638 særlig oppmerksomhet i sin monografi om Hedda Gabler (1958, 73–81). Hun imøtegår Kohts grunnlag for dateringen av den første delen av NBO Ms.8° 2638 til oktober 1889 ved å hevde at det er svak sammenheng med det ferdige Hedda Gabler, og mener i stedet at den kan ha hatt sammenheng med de skuespillplanene Ibsen la frem for Emilie Bardach høsten 1889, og med Ibsens forhold til henne, jf. f.eks. brev til Bardach 7. oktober 1889. Både ES (3, 488) og HU (11, 273) knytter dette brevet til Hedda Gabler, mens Høst hevder at det må ha hatt et annet innhold enn Hedda Gabler, nemlig manuskriptets bl. [1]r: «Den gifte dames tiltagende indbildning». Hun anfører bladets ensartede skrift og forskjellen fra skriften på bl. [2]r som argument. Antagelsen er ikke belagt utover dette, og man kan som motargument hevde at det finnes en mulig forbindelse til Ibsens første møte med Bardach i Gossensass i det ferdige dramaet: i henvisningen til oppholdet i den lille landsbyen nedenfor Brennerpasset med «alle de livlige sommergæsterne». Men Høst har åpenbart rett i at flere av notatene i begge notisbøkene ikke har vært direkte forelegg for manuskriptene som ligger nær den ferdige dramateksten. Koht diskuterer Høsts bok delvis anerkjennende i en artikkel fra 1958. (Han hadde offentliggjort utdrag av notisbøkene i Aftenposten i 1932.)

NBO Ms.8° 808 (manuskript 8) har egenhendige datoer i tidsrommet mellom 13. august og 7. oktober 1890. Manuskriptet inneholder en fullstendig versjon av stykket, med mange rettelser, overstrykninger og tilføyelser (bl.a. føyes «Gabler» til «Hedda» i tittelen). Den rettede teksten ligger i hovedsak til grunn for trykkmanuskriptet. Flere av tilføyelsene er ikke tatt opp der i samme form, men bare ganske få av tilføyelsene er helt utelatt i trykkmanuskriptet, f.eks. denne linjen i replikkvekslingen mellom Hedda og Ejlert Løvborg: «De var for mig som budbærer fra et lukket land» (legg 31, bl. [1]v). Legg 16, bl. [4]v inneholder en overstrøket begynnelse til annen akt med handlingen satt til Tesmans have. Av størst interesse for sammenligningen med den endelige teksten er kanskje de lengre overstrykningene, hvorav den lengste finnes i legg 39–42, begynnelsen av tredje akt, hvor Hedda og Tesman samtaler om nattens hendelser hos Brack og om Løvborgs tapte manuskript. Scenen gjenfinnes i forkortet og endret skikkelse i den endelige teksten, bl.a. er Heddas oppfordring til Tesman om å brenne manuskriptet han gjenfant, utelatt.

NBO Ms.8° 809 (manuskript 9) utgjør sammen med NBO Ms.8° 808 forelegget for trykkmanuskriptet. En oversikt over sammenhengen mellom disse finnes i Manuskriptbeskrivelse. Som et eksempel på tekstutviklingen kan nevnes følgende samtale mellom Brack og Hedda:

Brack.

Ja, jeg tilstår, jeg er på min post imod
den herre. Det vilde være mig en forfærde-
lig tanke om her skulde komme en uved-
kommende ind i –

Hedda.

– ind i trekanten.

Brack.

Ja, netop. Le ikke af det. Det vilde for
mig være det samme som at bli hjemløs.

Hedda.

Å hvad, De har visst så mange andre
gode hjem omkring i byen.

(NBO Ms.8° 808, legg 45, bl. [1]v)

Brack.

Ja. Jeg tilstår, det vilde være mig mere end pinligt
om han fik indpas her. Om han som en uvedkommende
skulde trænge sig ind i –

Hedda.

Ind i firkanten?

Brack.

Netop. Det vilde for mig være samme som at bli’
hjemløs.

Hedda.

Altså, – eneste hane i kurven, – det er Deres mål.

(NBO Ms.8° 809:10)

Brack.

Ja. Jeg tilstår, det vilde falde mig mere end
pinligt om denne herre fik fast indpas her. Om
han, som en overflødig – og en uvedkommende
– skulde trænge sig ind i –

Hedda.

– ind i trekanten?

Brack.

Netop. Det vilde for mig være det samme, som
at bli’ hjemløs.

Hedda,
(ser smilende på ham.)

Altså, – eneste hane i kurven, – det er Deres
mål.

(KBK Collin 262, 4°, III.4, s. 166–67)

KBK Collin 262, 4°, III.4 (manuskript 10) er det endelige og fullstendige trykkmanuskriptet. Trykkmanuskriptet adskiller seg i ubetydelig grad fra grunnteksten og de øvrige trykte utgavene. Variasjonen dem i mellom gjelder en del småfeil i trykkmanuskriptet som forlaget har rettet opp; førsteutgaven har svært få feil. Den viktigste forskjellen skyldes Ibsens oppfylte ønske om en endring i brev til Gyldendals fullmektig August Larsen 25. november 1890: «I samtalen mellem Hedda og assessor Brack i tredje akt heder det i en af hans replikker – Almindeligt slagsmål mellem både damer og herrer. Dette bedes forandret til – Almindelig hanekamp o. s. v.» Opplysningen om samtidige oversettelser av stykket på s. [I]v meddelte Ibsen i brev til Larsen 27. november 1890. Kommateringen er som vanlig i Ibsens trykkmanuskripter mangelfull ut fra dansk standard. Ibsen gjorde etter utgivelsen selv oppmerksom på en (den eneste ifølge ham) feillesning av trykkmanuskriptet i et brev til Larsen 4. januar 1891. På s. 189 sier Løvborg om sine manuskripthefter: «Jeg har ødelagt Dem alligevel.» Trykkmanuskriptet har «dem», og HIS har fulgt dette. Rettelsen ble tatt inn i FU. Hedda Gabler kom ut 16. desember 1890. Dessuten kom dramaet ut hos W. Heinemann i London 11. desember samme år, altså tidligere enn i København (jf. Ibsens brev til Larsen 27. november 1890). De tolv eksemplarene som ble utgitt i London, skulle sikre forlagsretten i England. London-utgaven er satsidentisk med førsteutgaven, med unntak av tittelbladet, der Gyldendals segl, angivelse av sted, forlag og trykkeri er erstattet av «London / William Heinemanns forlag». Mellom førsteutgaven/London-utgaven og FU er det ingen vesentlige endringer, men enkelte mindre trykkfeil er kommet til i FU. Den 2. desember 1890 skriver Ibsen til forleggeren Phillip Reclam og ber ham opprette kontakt mellom seg og oversetteren av stykket «i anledning enkelte endringer som jeg betrakter som ønskelige overfor det tyske publikum» (til norsk ved HIS). Det er ikke kjent hvilke endringer Ibsen kan ha hatt i tankene, og HIS har ikke hatt anledning til å sammeligne Reclams tyske oversettelse fra 1891 med førstetrykket.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved etableringen av hovedteksten er alle tekstkilder fra Ibsens levetid blitt konsultert. Emendasjoner er foretatt med utgangspunkt i de trykte utgavene samt trykkmanuskriptet KBK Collin 262, 4°, III.4 og arbeidsmanuskriptet NBO Ms.8° 808.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med flere eksempler på folkemålsformer (mest i Bertes replikker). En tiltagende grad av fornorskning sees hos Ibsen fra Kjærlighedens Komedie av, jf. innledningen til dette stykket (HIS 4k, 91–92) og Kongs-Emnerne (HIS 4k, 363–64). Ibsen følger i Hedda Gabler fortsatt anbefalingene fra det skandinaviske rettskrivningsmøtet i Stockholm i 1869 (jf. HIS 12k, 480–82). En mer utførlig gjennomgåelse av språklige trekk i Hedda Gabler finnes under Ibsens språklige utvikling.

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i personlister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter personliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Hedda Gabler (1890) omfatter i hovedsak mindre setterfeil og feil av typen aa for å, samt majuskel for minuskel. Alle HIS’ rettelser, bortsett fra de stilltiende (typografiske feil), er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Når teksten avviker betydelig i kilder som anvendes ved rettelser, føres ikke tekst herfra i rettelsesnoten, og formuleringen «teksten mangler i» benyttes heller ikke. Den avvikende teksten vises derimot i sin sammenheng i den elektroniske delen av HIS. Dersom det er relevant for vår rettelse, vil tekstendringer i kilden det siteres fra, kommenteres kort i rettelsesnoten. Vakling i ortografi (f.eks. si’/sige) og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875 (HIS 1k, 34–40 og 146–48). Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene i HIS 16k.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er Hedda Gabler trykt i bind 8, med en kort innledning om tilblivelsen, oversettelser, sekundærlitteratur, mottagelse, parodier og oppførelser på s. XII–XIX. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I MU er Hedda Gabler trykt i bind 5. Rettelser foretatt av Johan Storm mot hans tekstgrunnlag, FU, og etter sammenligning av trykte utgaver i Ibsens levetid er oppført i MU 5, 17; errata på s. 42. I ES er forarbeider og utkast til Hedda Gabler trykt i bind 3, s. 187–261, opplysninger og varianter s. 486–93. ES har kjent til trykkmanuskriptet (og omtaler kort at det finnes), men ikke til NBO Ms.8° 2638, Ms.8° 2638 og Ms.8° 1942. I SU er Hedda Gabler trykt i bind 5, tekstgrunnlaget oppgis (SU 7, 303) å være førsteutgaven, med enkelte rettelser. I HU er Hedda Gabler trykt i bind 11. I HU 11, 397–556 redegjøres for og trykkes, dels fullstendig, dels som variantapparat, alle manuskripter til Hedda Gabler (teksten på følgende manuskriptsider er ikke tatt med: Ms.8° 2638, bl. [1]r, det første notatet; siste ord på bl. [2]r og teksten på bl. [2]v, [6]v og [7]r samt de to bladene i bakpermens lomme). Grunnteksten for HU er trolig førstetrykket (det nevnes ikke eksplisitt), rettelser er utført i tråd med trykkmanuskriptet. Rettelsene har hovedsakelig bestått i å fjerne komma foran leddsetninger som var tilføyd av forlaget (antall steder oppgitt til 185; HU 11, 554). I appendiks 2 til oversettelsen av dramaet i The Oxford Ibsen (Ibsen 1960–77, b. 7, 496) finnes en oppstilling av rollenavnene og deres utvikling i manuskriptmaterialet.