HÆRMÆNDENE PAA HELGELAND

1. versjon (1858)

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1860 i Christiania av Edvard Larssen. Dette er det tidligste kjente bildet av Ibsen. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

HÆRMÆNDENE PAA HELGELAND

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

Front cover image was taken in 1860 in Christiania by Edvard Larssen. This is the earliest known picture of Ibsen. Original image from www.ibsen.net.

HÆRMÆNDENE PAA HELGELAND

SKUESPIL I FIRE AKTER

AF HENR. IBSEN

CHRISTIANIA

TRYKT OG FORLAGT AF H. J. JENSEN

1858

HÆRMÆNDENE PAA HELGELAND

SKUESPIL I FIRE AKTER

Personerne

ØRNULF FRA FJORDENE, Landnamsmand paa Island

SIGURD HIN STÆRKE, Søkonge

GUNNAR HERSE, rig Bonde paa Helgeland

THOROLF, Ørnulfs yngste Søn

DAGNY, Ørnulfs Datter

HJØRDIS, hans Fosterdatter

KAARE BONDE, en Helgelænding

EGIL, Gunnars Søn, fire Aar gammel

ØRNULFS SEX ÆLDRE SØNNER

ØRNULFS OG SIGURDS MÆND

GJÆSTER, HUSKARLE, TERNER, FREDLØSE MÆND, o. s. v.

Handlingen foregaar i Erik Blodøxes Tid paa og i Nærheden af Gunnars Gaard paa Helgeland i det nordlige Norge.

FØRSTE AKT

En høi Strand, der i Baggrunden løber brat ned til Søen. Tilvenstre et Nøst, tilhøire Fjelde og Barskov. Masterne af to Hærskibe sees nede i Viken; langt ude tilhøire Skjær og høie Holmer; Søen er i stærkt Oprør, det er Vinter med Snetykke og Storm.

Første Scene

Sigurd kommer op fra Skibene; han er klædt i hvid Kjortel med Sølvbelte, blaa Kappe, Sokkebrog, laadne Sko og Staalhue, ved Siden bærer han et kort Saxsværd. Ørnulf viser sig strax efter oppe mellem Fjeldene, klædt i mørk Lammeskindskjortel, med Brystplade og Beenskinner samt laadne Sko og ulden Brog, over Skuldrene har han en brun Vadmelskaabe med Hætten trukken over Staalhuen saa at Ansigtet for en Deel skjules. Han er høi og kjæmpemæssigt bygget, med langt hvidt Skjæg, gammel og lidt bøiet; væbnet er han med rundt Skjold, Sværd og Spyd.

Sigurd træder først ind, seer sig om, faar Øie paa Nøstet, gaar raskt derhen og prøver at bryde Døren op.

ØRNULF kommer tilsyne paa Fjeldet, studser ved at see Sigurd, synes at gjenkjende ham, stiger ned og raaber

Vig Marken, Hærmand!

SIGURD vender sig om, lægger Haanden paa Sværdet og svarer

Det var første Gang ifald jeg gjorde det!

ØRNULF

Du skal og maa! Jeg trænger Nøstet til Nattely for mine stivfrosne Mænd.

SIGURD

Og jeg for en mødig Kvinde.

ØRNULF

Mine Mænd ere mere værd end dine Kvinder!

SIGURD

Saa maa Skoggangsmænd staa høit i Priis paa Helgeland!

ØRNULF hæver Spydet

Dyrt skal du bøde for de Ord!

SIGURD drager sit Sværd

Nu vil det gaa dig ilde, Gubbe!

Ørnulf styrter ind paa ham, Sigurd forsvarer sig.

Anden Scene

De Forrige. Dagny og nogle af Sigurds Mænd fra Stranden; Ørnulfs sex Sønner fra Fjeldene tilhøire.

DAGNY der er lidt foran, klædt i rød Kjortel, blaa Kaabe og Foerværks Hætte, raaber ned til Skibene

Op alle Sigurds Mænd! Min Husbond strides med en Fremmed!

ØRNULFS SØNNER

Til Hjælp for Gubben!

De stige ned.

SIGURD til sine Mænd

Bliv hvor I er; jeg magter ham vel alene!

ØRNULF til Sønnerne

Lad mig slaaes i Fred!

(farer ind paa Sigurd)

Jeg vil see dit Blod!

SIGURD

See først dit eget!

(saarer ham i Armen, saa at Spydet falder)

ØRNULF

Godt var det hugget, Hærmand!

Snygt du Sværdet svinger,

Hvast du veed at ramme;

Sigurd selv, hin Stærke,

Staar for dig tilskamme!

SIGURD smilende

Saa er Skammen ham til Hæder!

ØRNULFS SØNNER med et Udraab af Forundring

Sigurd selv! Sigurd hin Stærke!

ØRNULF

Men hvassere ramte du den Nat, du rante Dagny, min Datter!

(kaster Hætten tilbage)

SIGURD og HANS MÆND

Ørnulf fra Fjordene!

DAGNY glad, men dog med et Udtryk af Uro

Min Fader og mine Brødre!

SIGURD

Stil dig bag ved mig.

ØRNULF

Det gjøres ikke behov.

(nærmer sig til Sigurd)

Jeg drog Kjendsel paa dig saa saare du kom mig for Øie, derfor yppede jeg Strid; prøve vilde jeg om Rygtet sagde sandt, naar det nævnte dig som den djærveste Idrætsmand i Norge. Naa, Fred og Forlig være mellem os!

SIGURD

Bedst, ifald det saa kunde føie sig.

ØRNULF

Der er min Haand. Du er en ypperlig Kjæmpe; saa ramme Hug har Ingen før skiftet med gamle Ørnulf.

SIGURD ryster hans fremrakte Haand

Lad det være de sidste Sværdhug der skiftes mellem os To. Og hermed byder jeg dig Selvdømme i den Sag, der er os imellem; er du villig til at vælge de Vilkaar?

ØRNULF

Det er jeg, og ret nu skal Tvisten jævnes.

(til de Øvrige)

Saa gjøres da vitterligt for Alle, hvad Sagen gjælder. For fem Vintre siden laa Sigurd og Gunnar Herse som Vikinger paa Island og havde Fredland der den Vinter tæt under min Gaard. Da rante Gunnar med Vold og Sned min Fosterdatter, Hjørdis; men du, Sigurd, tog Dagny, mit eget Barn, og seilede bort med hende. For dette Ran dømmes du til at bøde tre Hundrede i Sølv, og skal med det din Ufredsgjerning være sonet.

SIGURD

Billige Kaar tykkes mig at være hvad du der byder; de tre Hundrede skal jeg udrede og lægger til en bræmmet Silkekaabe; det er en Kongegave fra Ædhelstan i England og saa god som nogen Mand har baaret den paa Island.

DAGNY

Ret saa min bolde Husbond; og Tak, du min Fader; nu først er jeg freidig tilsinds!

Hun trykker Faderens og Brødrenes Hænder og taler sagte med dem.

ØRNULF

Saa staa da Forliget ved Magt mellem os, og skal Dagny efter denne Tid være fuldt saa hæderlig at agte, som var hun dig lovligt fæstet med sine Frænders Minde.

SIGURD

Og paa mig kan du nu lide, som paa din egen Æt!

ØRNULF

Det tænker jeg forvist jeg kan, og vil paa Stand friste hvor god du er mig.

SIGURD

Rede skal du finde mig; sig frem, – hvad kræver du?

ØRNULF

Din Hjælp i Raad og Daad. Jeg har stævnet hid til Helgeland for at søge Gunnar Herse og kræve Ransbøder for Hjørdis.

SIGURD overrasket

Gunnar!

DAGNY ligesaa

Og Hjørdis, – hvor ere de at finde?

ØRNULF

Hjemme paa Gunnars Gaard, tænker jeg.

SIGURD

Og den ligger –?

ØRNULF

Ikke mange Pileskud borte; har du ikke vidst det?

SIGURD med undertrykt Bevægelse

Tilvisse, nei! Sparsomt har jeg spurgt fra Gunnar siden vi sidst seilede fra Island sammen. Vidt foer jeg i Viking og tjente mange Konger udenlands medens Gunnar sad hjemme. Hid under Land kom jeg idag i Lysingen, fordreven af Uveiret; at Gunnar havde sin Fædrenegaard her nordpaa var mig nok vitterligt, men –

DAGNY til Ørnulf

Og i det Ærinde foer du hjemmefra?

ØRNULF

Saa er det.

(til Sigurd)

At vi To mødtes har været et Værk af de Vældige deroppe; de vilde det saa. Havde jeg tænkt paa at søge dig, saa vidste jeg lidet hvor du var at finde.

SIGURD tankefuld

Vel sandt, vel sandt! – Men nu den Sag med Gunnar, sig mig, Ørnulf, tænker du at drive den stærkt, af al Formue, baade med Godt og Ondt?

ØRNULF

Det maa jeg gjøre. Hør til, Sigurd, hvad jeg vil sige dig. Isommer red jeg tilthings og der vare mange hæderlige Mænd tilstede. Da Thingdagene vare tilende, sad jeg i Boden og drak sammen med mine Herredsmænd og saa kom Kvinderanet paa Tale; haanlige Ord maatte jeg høre fordi jeg lod den Tort sidde uhævnet paa mig saa lang en Tid. Da blev jeg vred, svor at fare til Norge, søge Gunnar og kræve Bod eller Hævn for Ranet og aldrig fare hjem til Island igjen før jeg havde vidst at fremme min Sag.

SIGURD

Ja, ja! staar det saa, da skjønner jeg nok at Sagen maa drives stærkt ifald det trænges om.

ØRNULF

Det maa den; men ubillig skal jeg ikke være, og Gunnar er mig nævnt som en hæderlig Mand. Glad er jeg ogsaa at jeg foer i denne Færd; Tiden faldt mig lang paa Island tilslut; derude paa de blaa Vande var jeg bleven gammel og graa, det bares mig for som jeg maatte ud paa dem engang til førend jeg, –; naa ja, – Bergthora, min gode Hustru, var jo død for længe siden, mine ældste Sønner fore hver Sommer i Viking, og da nu Thorolf voxte til –

DAGNY glad

Thorolf er med? Hvor er han?

ØRNULF

Ude paa Skibet.

(peger mod Baggrunden tilhøire)

Der skal du see en Gut; stor og stærk og fager er han bleven siden du sad hjemme. Det vil blive en ypperlig Idrætsmand, Sigurd; han vil komme til at ligne dig.

DAGNY smilende

Det er nu som før, skjønner jeg; stedse stod Thorolf dit Hjerte nærmest.

ØRNULF

Han er den Yngste og sin Moder lig, deraf kommer det.

SIGURD

Men sig mig nu, – dit Ærinde hos Gunnar Herse, – tænker du alt idag –?

ØRNULF

Heller idag end imorgen. Med rimelige Bøder skal jeg være fornøiet; vægrer Gunnar sig ved sligt Forlig, saa faaer han friste de Kaar, som følge paa.

Tredie Scene

De Forrige. Kaare Bonde kommer ilsomt ind fra Høire; han er klædt i graa Vadmelskofte og sid Filthat; i Haanden holder han en afbrudt Gjerdestav.

KAARE

Godt Møde, Hærmænd!

ØRNULF

Hærmænds Møde skattes sjelden godt.

KAARE

Ere I hæderlige Mænd, saa tilsige I mig Fred iblandt jer; Gunnar Herses Husfolk staa mig efter Livet!

ØRNULF

Gunnar Herse!

SIGURD

Saa har du øvet Ondt imod ham!

KAARE

Min Ret har jeg øvet. Vi holdt Udgangskvæg sammen paa en Holme tæt under Land; Gunnars Folk tog mine bedste Oxer bort, og en af Mændene skjældte mig for en Træl; saa bar jeg Vaaben paa ham og fældte ham.

ØRNULF

Det var lovlig Gjerning.

KAARE

Men nu imorges kom hans Karle mod mig med Ufred; Lykken var mig god, saa jeg blev varslet itide og slap bort; dog, stakket Frist kan jeg vente, for mine Avindsmænd lede om mig.

SIGURD

Lidet kan jeg tro dig, Bonde! I fordums Tid kjendte jeg Gunnar saa godt som mig selv, og det veed jeg: aldrig øvede han Uskjel mod fredelig Mand.

KAARE

Gunnar har ingen Deel i al den Ufærd, han er sønderpaa Landet; nei, det er Hjørdis, hans Hustru –

DAGNY

Hjørdis!

ØRNULF mumlende

Ja ja, det kunde ligne hende!

KAARE

Gunnar bød jeg Bod for Trællen, og den var han villig til at tage, men saa kom Hjørdis til, æggede sin Huusbond med mange haanlige Ord og hindrede Forliget; siden drog Gunnar sørpaa, og imorges –

SIGURD seer ud tilvenstre

Der komme veifarende Mænd nordefter, er det ikke –?

KAARE

Det er Gunnar Herse selv!

ØRNULF

Vær du trøstig, jeg tænker nok, jeg skal faa jer forligte.

Fjerde Scene

De Forrige. Gunnar Herse, med nogle Mænd, kommer fra Venstre. Han er klædt i Husdragt, brun Kjortel, Sokkebrog, blaa Kappe og bred Hat, af Vaaben har han kun en liden Haandøxe.

GUNNAR standser forundret og uvis ved Synet af de Forsamlede

Ørnulf fra Fjordene! Ja forsandt –!

ØRNULF

Der seer du ret nok.

GUNNAR træder nærmere

Nu da, hil og sæl paa min Grund, ifald du kommer med Fred.

ØRNULF

Vil du som jeg, saa skal ingen Ufred øves.

SIGURD nærmer sig

Vel mødt, Gunnar!

GUNNAR glad

Sigurd – Fosterbroder!

(ryster hans Haand)

Ja er du med, da veed jeg vist, at Ørnulf kommer med Fred.

(til Ørnulf)

Ræk mig Haanden, Gubbe! Hvad Ærinde du har her nordpaa er ikke svært at skjønne; det gjælder Hjørdis, din Fosterdatter.

ØRNULF

Som du siger, stor Tort voldtes mig da du foer med hende fra Island uden at søge mit Minde.

GUNNAR

Du kommer med Ret og Skjel; har Svenden flængt saa faar Manden flikke. Længe har jeg ventet dig, Ørnulf, for den Sags Skyld, og kan Bøder gjøre det, saa skal vi snart forliges.

SIGURD

Det mener jeg med. Ørnulf vil være rimelig.

GUNNAR med Varme

Det maa du, Gubbe; skulde du værdsætte hende som det bør sig, da vilde ikke alt mit Gods forslaa!

ØRNULF

Jeg skal rette mig efter Lov og Vedtægt, det kan du lide paa. Men nu en anden Sag;

(peger paa Kaare)

seer du den Mand der?

GUNNAR

Kaare Bonde!

(til Ørnulf)

Du veed da, der er Ufred mellem os?

ØRNULF

Dine Mænd har ranet hans Kvæg, og for Ran bør bødes.

GUNNAR

For Drab ligesaa; han har dræbt min Træl.

KAARE

Fordi han haanede mig.

GUNNAR

Jeg har sagt mig rede til Forlig.

KAARE

Men det havde ikke Hjørdis Sind til, og imorges, mens du var borte, faldt hun over mig og staar mig nu efter Livet.

GUNNAR opbragt

Er det sandt du siger; har hun –?

KAARE

Hvert Ord er sandt.

ØRNULF

Derfor bad Bonden om min Bistand og den skal være ham sikret.

GUNNAR efter et Øiebliks Betænkning

Hæderligt har du handlet mod mig, Ørnulf; det er derfor billigt at jeg føier mig efter din Villie. Hør mig, Kaare Bonde, jeg er villig til at lade Trællens Drab og al den Ulempe, der er voldt dig, gaa op mod hinanden.

KAARE rækker Gunnar Haanden

Det er gode Kaar; dem tager jeg imod.

ØRNULF

Og Fred skal han have for dig og dine?

GUNNAR

Fred hjemme og hvorhelst han ellers færdes.

SIGURD peger ud tilhøire

See der!

GUNNAR misfornøiet

Det er Hjørdis!

ØRNULF

Med væbnede Karle!

KAARE

Hun søger mig!

Femte Scene

De Forrige. Hjørdis med en Flok Huskarle. Hun er sortklædt, i Kjortel, Kaabe og Hætte; Karlene ere væbnede med Sværd og Øxer, selv bærer hun et let Spyd i Haanden.

HJØRDIS standser ved Indgangen

Mandstærke mødes vi her, som det lader!

DAGNY iler hende imøde

Hil og sæl, Hjørdis!

HJØRDIS koldt

Tak. Jeg har alt spurgt at du ikke var langt borte.

(træder nærmere, idet hun kaster et skarpt Blik over de Forsamlede)

Gunnar og – Kaare, min Avindsmand, – Ørnulf og hans Sønner, og –

(idet hun faar Øie paa Sigurd, farer hun næsten umærkeligt sammen, tier lidt, men fatter sig og siger)

Nu, Mange seer jeg her, som jeg drager Kjendsel paa, – men ikke veed jeg hvem der er mig bedst sindet.

ØRNULF

Vel nok sindet ere vi dig alle.

HJØRDIS

Hvis saa er, da vil du ikke nægte at give Kaare i min Husbonds Vold.

ØRNULF

Det gjøres ikke behov.

GUNNAR

Der er nu Fred og Forlig mellem os.

HJØRDIS med undertrykt Spot

Forlig? Nu ja, jeg veed du er en klog Mand, Gunnar! Kaare har truffet mandstærke Venner, og saa skjønner jeg nok det tyktes dig tryggest –

GUNNAR

Det nytter lidet at ægge mig med Haanord!

(med Vægt)

Kaare har Fred for os!

HJØRDIS tvinger sig

Godt og vel; har du tilsagt ham Fred, saa maa Løftet holdes.

GUNNAR stærkt, men dog uden Hæftighed

Det maa det og det skal det!

ØRNULF til Hjørdis

Og der blev saa halvveis sluttet et Forlig til, før du kom.

HJØRDIS skarpt

Mellem dig og Gunnar?

ØRNULF nikker

Det gjaldt dig.

HJØRDIS

Vel kan jeg vide hvad det gjaldt; men det siger jeg dig, min Fosterfader, aldrig skal det spørges, at Gunnar Herse lod sig skræmme fordi du kom med Vaabenfolk til Landet; var du kommen som enlig, veifarende Mand i vor Stue, saa kunde Tvisten lettere jevnes.

GUNNAR

Ørnulf og hans Sønner komme med Fred.

HJØRDIS

Kan saa være, men paa andet Sæt vil det lyde i Folkemunde, og du selv, Gunnar, stolede nok ikke saa stærkt paa Freden igaar, da du skikkede Egil, vor Søn, sørpaa saasnart det spurgtes at Ørnulf laa i Fjorden med Hærskib.

SIGURD til Gunnar

Du har skikket din Søn sørpaa?

HJØRDIS

Ja for at han kunde være tryg, ifald Ørnulf faldt over os!

ØRNULF

Ikke skulde du spotte med det, Hjørdis; hvad Gunnar har gjort turde være klog Mands Gjerning, saafremt du hindrer Forliget.

HJØRDIS

Lykken raader for Livet. Lad times hvad der vil; men heller vil jeg falde, end frelse Livet ved feigt Forlig.

DAGNY

Sigurd giver Bod og vil ikke kaldes ringere Mand for det.

HJØRDIS

Sigurd maa selv vide bedst hvad hans Hæder kan taale.

SIGURD

Om det skal jeg aldrig trænge til at mindes.

HJØRDIS

Sigurd er en navnkundig Drabsmand, men djærvere Daad øvede Gunnar, da han dræbte Hvidbjørnen udenfor mit Bur.

GUNNAR med et forlegent Blik paa Sigurd

Ja ja, lad det saa være!

ØRNULF

Vel sandt, det er den djærveste Daad nogen Mand har øvet paa Island, og derfor –

SIGURD

Nu ja, lettere kan Gunnar da lempe sig uden at kaldes ræd.

HJØRDIS

Skal Bod gives, saa skal og Bod kræves. Gunnar, du drages til Minde, hvad du engang har lovet!

GUNNAR

Ilde betænkt var det Løfte; kræver du at det skal holdes?

HJØRDIS

Holdes skal det, ifald vi To skal leve under Tag sammen efter denne Dag. Saa viid da, Ørnulf, skal Bod gives for din Fosterdatters Ran, saa skal du ogsaa bøde fordi du dræbte Jøkul, min Fader, og tog alt hans Gods og Eie!

ØRNULF

Jøkul faldt i ærlig Holmgang; værre Tort gjorde dine Frænder mig, da de skikkede dig ukjendt til Island og fik mig til at knæsætte dig.

HJØRDIS

Hæder og ingen Tort havde du af at fostre Jøkuls Datter.

ØRNULF

Idel Ufred har jeg havt deraf, det veed jeg.

HJØRDIS

Værre Ufred tør times dig nu, ifald –

ØRNULF

Ikke kom jeg hid for at kives med Kvinder! – Gunnar, hør nu mit sidste Ord; er du villig til at bøde for Kvinderanet?

HJØRDIS til Gunnar

Kom det ihu, som du har lovet!

GUNNAR til Ørnulf

Du hører jeg har gjort et Løfte og det maa jeg –

ØRNULF forbittret

Nok, nok! Aldrig skal det siges mig paa at jeg gav Bod for ærligt Drab!

HJØRDIS med Kraft

Saa trodse vi dig og Dine!

ØRNULF med stigende Vrede

Og hvem har her Ret til at kræve Bod for Jøkul? Hvor findes hans Frænder? Ingen af dem ere ilive! Hvo er hans lovlige Eftermaalsmand?

HJØRDIS

Det er Gunnar paa mine Vegne!

ØRNULF

Gunnar! Ja, var du fæstet til ham med din Fosterfaders Samtykke, eller havde han bødet for Ranet, saa var han lovlig Eftermaalsmand, men –

DAGNY angst og bønligt

Fader, Fader!

SIGURD hurtigt

Tal ikke ud!

ØRNULF med hævet Stemme

Jo, høit skal det siges! Hærtagen Kvinde har ingen lovlig Husbond!

GUNNAR med Hæftighed

Ørnulf!

HJØRDIS i vildt Udbrud

Forhaanet! Beskjæmmet!

(med dirrende Stemme)

Det – det skal du komme til at angre!

ØRNULF vedblivende

Hærtagen Kvinde er kun at agte som Frilleviv efter Loven! Vil du vinde hæderligere Kaar, saa maa du –

HJØRDIS tvinger sig

Nei, Ørnulf, bedre veed jeg hvad der skikker sig. Er jeg kun at agte for Gunnars Frille, – godt og vel, saa maa han hædre sig med Daad, – hædre sig saa høit med Daad, at mine Kaar ingen Skam volde mig! Og vogt dig nu, Ørnulf; her skilles vore Veie, men Vaaben skal jeg lade bære paa dig og Dine saa tidt det saa kan føie sig, utryg skal du være baade paa Liv og Lemmer, og det skal Hver og En som –

(med et hvast Blik til Kaare)

Kaare Bonde! Nu ja, Ørnulf tog sig af din Sag, og der er Fred mellem os, men ikke vil jeg raade dig til at komme hjem med det Første; den Dræbte har mange Hævnere og let kunde det hænde sig at – ja, nu har jeg varet dig for Faren, bær saa hvad der følger paa. Kom, Gunnar, ruste os maa vi nu. En berømmelig Daad har du øvet paa Island, men større Daad maa her øves, ifald ikke din – din Frille skal skamme sig over dig og over sig selv!

GUNNAR

Vær sindig, Hjørdis; usømmeligt er det at tee sig saa!

DAGNY bedende

Bliv Fostersøster, – bliv; jeg vil tale min Fader tilrette!

HJØRDIS uden at høre paa hende

Hjemad, hjemad! Aldrig blev det mig spaaet, at jeg skulde friste Livet som en ussel Frilleviv; men skal jeg bære dette Liv og denne Skændsel, bære det en eneste Dag længere, saa maa min Husbond øve Noget – Noget, som gjør ham navnkundigere end alle andre Mænd!

(gaar ud tilhøire)

GUNNAR dæmpet

Sigurd, Et maa du love; vi tales ved før du farer fra Landet.

(gaar med sine Mænd tilhøire)

Sjette Scene

De Forrige undtagen Gunnar og Hjørdis. Uveiret er under det Foregaaende ophørt; Middagssolen sees som en rød Skive dybt nede ved Havranden.

ØRNULF truende

Dyr skal den Færd blive dig, Fosterdatter!

DAGNY

Fader, Fader! Du har da ikke Ondt isinde!

ØRNULF

Slip mig du! Nu, Sigurd, nu vil der mere end Bøder til mellem mig og Gunnar!

SIGURD

Hvad agter du at gjøre?

ØRNULF

Det veed jeg ikke; men langveis skal det spørges at Ørnulf fra Fjordene har gjæstet Gunnar Herse!

SIGURD med rolig Fasthed

Kan hænde; men det siger jeg dig, Ørnulf, bære Vaaben paa ham skal du aldrig, saalænge jeg er ilive!

ØRNULF

Ikke det! Om jeg nu saa vil det!

SIGURD

Ei skal det skee, – end ikke om du saa vil det.

ØRNULF hæftigt

Godt; hold du sammen med mine Uvenner, jeg drister mig endda til at gaa mod jer Alle!

SIGURD

Hør mig vel, Ørnulf; den Dag skal du ikke leve, da vi To strides sammen; hæderligt Forlig er der mellem os, Dagny er mig kjærere end Vaaben og Guld, og aldrig skal jeg glemme at du er hendes nærmeste Frænde.

ØRNULF

Det ventede jeg af dig, djærve Sigurd!

SIGURD

Men Gunnar er min Fosterbroder; Fred og Venskab har vi svoret hinanden. Baade i Strid og i fredsomme Kaar har vi fristet Lykken tilhobe og han er mig kjærest af alle Mænd; Hærfærd huer ham ikke, saa bold han end er; – nu godt, mig kjende I alle, om mig vide I, at jeg ikke ræddes for Ufred; men her staar jeg frem, Ørnulf, og beder om Forlig for Gunnar. Gjør mig til Villie i denne Sag!

ØRNULF

Det kan jeg ikke; jeg maatte jo gaa til Spot for alle Kjæmper, ifald jeg foer tomhændet til Island!

SIGURD

Tomhændet skal du ikke fare. Her i Viken ligge mine to Langskibe med alt det Gods, jeg har vundet i Viking; der findes mange kostelige Kongegaver, Kister med gode Vaaben og andet ypperligt Løsøre; tag du det ene Skib, vælg det du tykkes bedst om, det skal være dit med alt hvad som findes ombord, – lad det være Bod for Hjørdis og lad Gunnar fare med Fred.

ØRNULF

Brave Sigurd, det vil du gjøre for Gunnar!

SIGURD

For en fuldtro Ven kan ingen Mand gjøre formeget.

ØRNULF

Give dit halve Gods og Eie!

SIGURD indstændigt

Tag det Hele, begge mine Skibe, alt hvad der er Mit, og lad mig fare med dig til Island som den fattigste Mand i dit Følge; hvad jeg giver, kan jeg vinde ind igjen, men øver du Hærværk mod Gunnar, saa bliver jeg aldrig glad mere. Nu, Ørnulf, hvad svarer du?

ØRNULF betænker sig

To gode Langskibe, Vaaben og Løsøre, – af Gods faar ingen Mand formeget, men, –

(hæftigt)

nei, nei, – Hjørdis har truet mig; jeg vil ikke! Uhæderligt var det, om jeg tog din Eiendom!

SIGURD

Men hør dog først –

ØRNULF

Nei, siger jeg! Selv maa jeg fremme min Ret; lad saa Lykken raade.

KAARE træder nærmere

Vennesæle Raad er det Sigurd giver, men vil du fremme din Ret efter bedste Evne, saa kan jeg raade bedre. Regn aldrig paa Bøder saa længe Hjørdis har Noget at sige; men Hævn kan du faa, ifald du vil lyde mig.

ØRNULF

Hævn? Hvad raader du da til?

SIGURD

Til Ondt, det seer jeg nok!

DAGNY til Ørnulf

Hør ikke paa ham!

KAARE

Hjørdis har sagt mig fredløs, med List vil hun staa mig efter Livet; lover du at værge mig siden, saa vil jeg inat gaa til Gunnars Gaard og brænde Folkene inde. Er det efter dit Sind?

SIGURD

Niding!

ØRNULF roligt

Efter mit Sind? Veed du, Kaare, hvad der er mere efter mit Sind?

(tordnende)

At hugge Næse og Øren af dig, du usle Træl! Lidet kjender du gamle Ørnulf, ifald du mener at han vil være halvt om slig Skjændselsgjerning!

KAARE der er vegen tilbage

Falder ikke du over Gunnar, saa falder han over dig!

ØRNULF

Det har jeg Næver og Vaaben til at hindre.

SIGURD til Kaare

Og nu, bort fra os! Hæderlige Mænd har Skam af dit Samkvem!

KAARE ved Udgangen

Ja ja, jeg faar da værge mig selv saa godt jeg kan; men det siger jeg: angre vil I, om I fare frem med Lempe; jeg kjender Hjørdis, – og skal vel vide at ramme hende!

(gaar ned til Søen)

Syvende Scene

De Forrige undtagen Kaare Bonde.

DAGNY

Han pønser paa Hævn. Sigurd, det maa hindres!

ØRNULF fortrædelig

Aa, lad ham gjøre hvad ham lyster, hun er ikke bedre værd!

DAGNY

Det mener du ikke; kom ihu, du har dog fostret hende.

ØRNULF

Usalig var den Time jeg tog hende under mit Tag; det begynder at gaa som Jøkul sagde.

SIGURD

Jøkul?

ØRNULF

Jøkul, hendes Fader. Da jeg gav ham Banehugget, faldt han flad ned paa Græsvolden, saa paa mig og kvad:

Jøkuls Æt skal Jøkuls Bane

Volde Vee paa alle Veie;

Hvo der eier Jøkuls Skatte

Skal ei glædes ved sit Eie!

Da han saa havde kvædet, taug han stille en Stund og lo, og derpaa døde han.

SIGURD

Det skal du lidet agte.

ØRNULF

Ja ja, hvem veed! Der gaar et sikkert Sagn om at Jøkul engang gav sine Børn et Ulvehjerte at æde, saa at de bleve gramme i Hu; Hjørdis har forvist faaet sin Deel, det kjendes paa hende.

(standser ved at see ud til Høire)

Gunnar! – Skal vi To stedes til Møde igjen!

Ottende Scene

De Forrige. Gunnar Herse fra Høire.

GUNNAR

Ja, Ørnulf, du faar tænke om mig hvad du vil; men jeg kan ikke skilles fra dig som din Uven.

ØRNULF

Hvad er din Agt?

GUNNAR

At række dig Haanden til Fred før du reiser. Hører mig Alle; følger mig hjem og bliver som Gjæster hos mig saalænge det lyster Eder. Paa Soverum og Gildekost skorter det ikke, og om vor Tvist skal hverken tales idag eller imorgen.

SIGURD

Men Hjørdis –?

GUNNAR

Føier sig efter min Villie; hun skiftede Sind paa Hjemveien og mente som jeg, at vi nok kunde forliges, ifald I vilde gjæste os.

DAGNY

Ja, ja; saa maa det være!

SIGURD tvivlraadig

Men jeg veed dog ikke om –

DAGNY

Gunnar er din Fosterbroder; forsandt, jeg maatte kjende dig ilde ifald du vægrer dig.

GUNNAR til Sigurd

Venskab har du vist mig hvorhelst vi færdedes; du vil ikke dennegang være mig imod!

DAGNY

Og at fare fra Landet, medens Hjørdis sidder med Had igjen; – nei, nei, det maa vi ikke!

GUNNAR

Stor Uret har jeg øvet mod Ørnulf; før det er gjort godt igjen faar jeg ikke Fred for mig selv.

SIGURD hæftigt

Alt Andet kan jeg gjøre for dig, Gunnar, kun ikke at blive her!

(fatter sig)

Jeg er Kong Ædhelstans haandgangne Mand, og jeg maa til ham i England endnu i Vinter.

DAGNY

Men det kan du jo lige godt!

GUNNAR

Ingen veed hvad Lod Mænd kan møde; kanhænde, Sigurd, at det er sidste Gang vi træffes, og angre vil du da at du ikke var mig hjælpsom i det Længste.

DAGNY

Og sent vil du see mig glad, hvis du seiler bort idag.

SIGURD bestemt

Vel, lad saa være! Det skal skee som I ønske, end skjønt – dog, nu staar det fast, der er min Haand; jeg bliver her, og skal gjæste dig og Hjørdis.

GUNNAR ryster hans Haand

Tak, Sigurd, det vidste jeg vel. – Og du, Ørnulf, du siger som han?

ØRNULF tvær

Jeg skal tænke paa det; bittert har Hjørdis krænket mig, – idag vil jeg ikke svare.

GUNNAR

Ja ja, gamle Kjæmpe, Sigurd og Dagny vil nok vide at glatte din Pande. Nu bereder jeg Gildet; farer med Fred saalænge, og vel mødt i min Hal!

(gaar ud tilhøire)

Niende Scene

De Forrige undtagen Gunnar; senere Thorolf fra Høire.

SIGURD for sig selv

Hjørdis har skiftet Sind, sagde han! Da kjender han hende lidet; snarere maa jeg tro at hun pønser paa –

(afbryder og vender sig til Mændene)

Nu, følger mig Alle til Skibene; gode Gaver vil jeg vælge for Gunnar og hans Husfolk.

DAGNY

Gaver af det Bedste vi eie. Og du, min Fader, – ja du faar ikke Fred for mig før du føier dig.

Hun gaar med Sigurd og Mændene ned til Søen i Baggrunden.

ØRNULF

Føier mig? Ja, havde Gunnar ingen Kvindfolk i Huset, saa – ha, vidste jeg ret at ramme hende! – Thorolf, kommer du hid!

THOROLF der raskt er traadt ind

Som du seer! Er det sandt der spørges, har du været til Møde med Gunnar Herse?

ØRNULF

Ja!

THOROLF

Og har nu Strid med ham?

ØRNULF

Hm, idetmindste med Hjørdis.

THOROLF

Saa vær trøstig; nu faar du Hævn!

ØRNULF

Hævn? Hvem hævner mig?

THOROLF

Hør kun; jeg stod paa Skibet, da kom en Mand løbende med en Stav i Haanden og raabte: «Hører du til Ørnulfs Hærskib, saa hils ham fra Kaare Bonde og siig, at nu tager jeg Hævn for os Begge». Derpaa gik han i en Baad og roede bort, idet han sagde: «Tyve fredløse Mænd ligge i Fjorden; med dem gaar jeg sørpaa, og inden Kveldstid skal ikke Hjørdis have nogen Afkom at rose sig af.»

ØRNULF

Det sagde han! Ha, ha, nu skjønner jeg; Gunnar har skikket sin Søn bort, Kaare ligger i Ufred med ham –

THOROLF

Og nu roer han efter og dræber Gutten!

ØRNULF rask besluttet

Afsted Alle; det Bytte vil vi strides om!

THOROLF

Hvad har du isinde?

ØRNULF

Lad mig om det; det skal blive mig og ikke Kaare som tager Hævn!

THOROLF

Jeg gaar med dig!

ØRNULF

Nei, du følger Sigurd og din Søster til Gunnars Gaard.

THOROLF

Sigurd? Er han her i Landet?

ØRNULF

Der seer du hans Hærskibe; vi ere forligte, – du følger ham.

THOROLF

Til dine Uvenner?

ØRNULF

Gaa du kun til Gildet. Nu skal Hjørdis lære gamle Ørnulf at kjende! Men hør, Thorolf, for Ingen nævner du det, jeg nu har isinde; hører du, for Ingen!

THOROLF

Det lover jeg.

ØRNULF tager hans Haand og seer kjærligt paa ham

Farvel da, min vakkre Gut; tee dig høvisk i Gildehuset, saa jeg har Hæder af dig. Unødig Tale skal du ikke føre, men det du mæler, skal være hvast som en Sværdsæg. Vær vennesæl saalænge Godt vises dig, men ægges du, da skal du ikke tie dertil. Drik ikke Mere end du kan bære, men viis heller ikke Hornet fra dig, naar det bydes med Maade, paa det at du ikke skal holdes for en Kvindekarl.

THOROLF

Nei, vær du tryg!

ØRNULF

Saa, gaa nu til Gildet i Gunnars Gaard. Jeg kommer ogsaa til Gilde, og det paa den Viis, som mindst ventes.

(muntert til de Andre)

Afsted, Ulvunger; slib jeres Tænder, – nu skal I faa Blod at drikke!

Han gaar med de ældre Sønner tilhøire i Baggrunden.

Tiende Scene

Thorolf. Sigurd og Dagny komme i prægtige Gildeklæder fra Stranden, fulgte af to Mænd, der bære en Kiste; Mændene gaa strax tilbage igjen.

THOROLF seer efter Faderen

Nu fare de Alle ud for at slaaes, og jeg maa ikke gaa med; det er tungt at være den Yngste i Ætten. – Dagny, hil og sæl dig, Søster min!

DAGNY

Thorolf! Alle gode Vætter, – du er jo bleven voxen!

THOROLF

Nu ja, i fem Aar skulde jeg vel mene –

DAGNY

Ja ja, du siger sandt.

SIGURD rækker ham Haanden

I dig faar Ørnulf en rask Svend, hvis jeg ikke feiler.

THOROLF

Vilde han bare prøve mig, saa –

DAGNY smilende

Men han sparer dig mere end du har Sind til; jeg mindes nok, han har dig fast altfor kjær.

SIGURD

Hvor gik han hen?

THOROLF

Ned til Skibet; – afsted nu, han kommer siden!

SIGURD

Jeg venter paa mine Mænd, de bringe Varer op og fæste Skibene.

THOROLF

Der maa jeg hjælpe til!

(gaar ned til Søen)

Ellevte Scene

Sigurd og Dagny. Tilsidst Thorolf og Sigurds Mænd.

SIGURD efter en kort Betænkning

Dagny, min Hustru, nu ere vi i Enrum; jeg har Ting at sige dig, som ikke længer maa dølges.

DAGNY forundret

Hvad mener du?

SIGURD

Farlig tør den blive, denne Færd til Gunnars Gaard.

DAGNY

Farlig? Tænker du at Gunnar –

SIGURD

Gunnar er bold og brav; nei nei, – men bedre var det, ifald jeg havde faret herfra uden at gjæste ham.

DAGNY

Du gjør mig ræd! Sigurd, hvad er det?

SIGURD

Svar mig først paa Et. Den Guldring, som jeg engang gav dig, hvor har du den?

DAGNY viser den frem

Her om Armen; du bød mig bære den.

SIGURD

Kast den paa Havets Bund, saa dybt at den aldrig findes; thi den kan blive mange Mænds Bane!

DAGNY

Ringen!

SIGURD dæmpet

Den Kvæld, da Kvinderanet gik for sig hos din Fader, – du mindes vel –

DAGNY

Om jeg mindes!

SIGURD

Det er om det jeg vil tale.

DAGNY spændt

Hvad er det; sig frem!

SIGURD

Du veed der havde været Gilde; tidligt gik du til Sovestuen, men Hjørdis blev siddende ved Drikkebordet mellem Mændene. Flittigt gik Hornet rundt og allehaande stærke Løfter bleve svorne. Jeg svor at føre en fager Mø fra Island naar jeg reiste; Gunnar svor det samme som jeg og gav Drikken til Hjørdis. Da tog hun ved Hornet, stod op og gjorde det Løfte, at ingen Kjæmpe skulde eie hende til Viv, undtagen den, som gik til hendes Bur, dræbte Hvidbjørnen, som der stod bunden ved Døren, og bar hende bort paa sine Arme.

DAGNY

Ja ja, det veed jeg!

SIGURD

Men Alle mente de, at det var ugjørligt; thi Bjørnen var det vildeste Udyr, Ingen uden Hjørdis kunde komme den nær, og den havde tyve Mænds Styrke.

DAGNY

Men Gunnar fældte den dog, og blev navnkundig over alle Lande for den Daad.

SIGURD dæmpet

Det blev han, – men – jeg øvede Daaden!

DAGNY med et Udraab

Du!

SIGURD

Da Mændene gik fra Gildestuen, bad Gunnar mig følge med til Enetale i Soverummet. Da sagde han: «Hjørdis er mig kjærere, end alle Kvinder; jeg kan ikke leve uden hende.» Jeg svarede ham: «Saa gaa til hendes Bur; du veed de Vilkaar hun har sat.» Men han sagde: «Kvindekjær Mand skatter Livet høit; uvist blev Udfaldet, om jeg gik mod Bjørnen, og jeg ræddes for at lade Livet nu; thi saa mistede jeg Hjørdis med.» Længe talte vi sammen, og Enden blev, at Gunnar gjorde sit Skib rede, men jeg drog mit Sværd, tog Gunnars Hærklæder paa og gik til Buret.

DAGNY med stolt Glæde

Og du – du blev Bjørnens Bane!

SIGURD

Det blev jeg. I Buret var mørkt, som under Ravnens Vinger; Hjørdis mente det var Gunnar, som sad hos hende, – heed var hun af Mjøden, – hun drog en Ring af sin Arm og gav mig, – det er den, du nu bærer.

DAGNY nølende

Og du blev Natten over i Buret hos Hjørdis?

SIGURD

Mit Sværd laa draget mellem os.

(kort Ophold)

Før Dagen gryede, bar jeg Hjørdis til Gunnars Skib; vor List mærkede hun ikke, og han seilede bort med hende. Derpaa gik jeg til din Sovestue og fandt dig der blandt dine Kvinder, – nu, hvad siden fulgte, det veed du; jeg foer fra Island med en fager Mø, som jeg havde svoret, og du har siden trofast fulgt mig hvor jeg stævnede hen.

DAGNY i Bevægelse

Bolde Husbond! Du øvede hin Stordaad; – o, det burde jeg tænkt; Ingen, uden du, var dertil istand! Hjørdis, denne stolte og ypperlige Kvinde, kunde du vundet, og kaarede dog mig! Tifold kjærere maatte du være mig nu, ifald du ikke alt var mig det kjæreste i Verden!

SIGURD

Dagny, min gode Hustru, nu veed du Alt – hvad som trænges. Jeg maatte vare dig; thi Ringen, – lad den aldrig komme Hjørdis for Øie! Vil du gjøre mig til Villie, saa kast den ud – dybt paa Havbunden!

DAGNY

Nei, Sigurd, dertil er den mig for kjær; den er jo en Skjænk fra dig! Men vær du tryg, jeg skal dølge den for Alles Øine, og aldrig skal jeg røbe hvad du her har sagt mig.

Thorolf kommer fra Skibene med Sigurds Mænd.

THOROLF

Alt er rede til Gildefærden!

DAGNY

Kom da, Sigurd, – du ædle, djærve Kjæmpe!

SIGURD

Rolig, Dagny, – rolig! I din Magt staar det nu, om Færden skal endes med Fred eller Mandefald!

(raskt til de Øvrige)

Afsted Alle til Gildet i Gunnars Gaard!

(gaar med Dagny tilhøire; de Andre følge efter)

ANDEN AKT

Gildestuen hos Gunnar Herse. Udgangsdøren er i Baggrunden; mindre Døre paa Sidevæggene. I Forgrunden tilvenstre det store Høisæde, ligeover for dette, tilhøire, det Mindre. Midt paa Gulvet brænder en Stokild paa en muret Grue. I Baggrunden paa begge Sider af Døren ere Forhøininger for Husets Kvinder. Fra begge Høisæder langs Stuevæggene op mod Baggrunden strække sig to lange Borde med Bænke om. Det er mørkt udenfor, Stokilden oplyser Stuen.

Første Scene

Hjørdis og Dagny komme ind fra Høire.

DAGNY

Nei, Hjørdis, jeg skjønner mig ikke paa dig; nu har du vist mig om i Gaarden; jeg veed ikke den Ting det skorter dig paa og Alt det du eier er skjønt og ypperligt, – hvor kan du saa klage?

HJØRDIS

Hm, sæt en Ørn i Bur og den vil bide i Stængerne enten de saa ere af Jern eller Guld.

DAGNY

I en Ting er du dog rigere end jeg; du har Egil, din lille Gut.

HJØRDIS

Bedre ingen Afkom, end en, der er uhæderlig født.

DAGNY

Uhæderlig?

HJØRDIS

Mindes du ikke hvad din Fader sagde? Egil er en Frillesøn; saa var hans Ord.

DAGNY

Et Ord i Vrede, – hvor vil du agte paa det!

HJØRDIS

Jo, jo, Ørnulf havde Ret, Egil er veeg, det kjendes paa ham, at han er ufrels født.

DAGNY

Hjørdis, hvor kan du –!

HJØRDIS uden at agte paa hende

Saaledes mægter da Skjændselen at suge sig ind i Blodet, ligesom Edderen efter et Ormebid. Der er andet Malm i fribaarne Heltesønner; jeg har hørt om en Dronning, som tog sin Søn og syede ham Kjortelen fast i Kjødet, uden at han blinkede med Øinene derved.

(med et ondskabsfuldt Udtryk)

Dagny, det vil jeg prøve med Egil!

DAGNY oprørt

Hjørdis, Hjørdis!

HJØRDIS leende

Ha, ha, ha! Tænker du det var mit Alvor?

(forandrer Tonen)

Men du maa nu tro mig eller ikke, saa kommer der stundom over mig en – en fristende Lyst til slige Gjerninger; det maa vel ligge i Ætten, – thi jeg er jo af Jøtunslægt, siges der. – Naa, sæt dig, Dagny; vidt har du faret om i de fem lange Aar, – sig mig, – i Kongsgaardene var du vel mangengang til Gjæst?

DAGNY

Det var jeg, – fornemmelig hos Ædhelstan i England.

HJØRDIS

Og var høit hædret overalt, sad paa de ypperste Sæder ved Bordet?

DAGNY

Det kan du vide. Som Sigurds Hustru –

HJØRDIS

Ja, javist, – en berømmelig Mand er Sigurd, – skjønt Gunnar staar over ham.

DAGNY

Gunnar?

HJØRDIS

Een Daad øvede Gunnar, medens Sigurd ikke turde prøve derpaa; – naa, lad det være; – men sig mig, naar Sigurd foer i Viking og du var med, naar du hørte Sværdene suse i den hvasse Leg, naar Blodet dampede rødt paa Skibsdækket, – kom der saa ikke over dig en utæmmelig Lyst efter at strides blandt Mændene, klædte du dig saa ikke i Hærklæder og tog Vaaben i Haand?

DAGNY

Aldrig! Hvad tænker du paa? Jeg, en Kvinde?

HJØRDIS

En Kvinde, en Kvinde, – hm, der er Ingen, som veed hvad en Kvinde er istand til! – Nu, een Ting kan du dog sige mig, Dagny; thi det maa du sikkert vide: Naar en Mand favner den Kvinde, han har kjær, – er det sandt, at da brænder hendes Blod, hendes Bryst banker, – svimler hun i sælsom Fryd derved?

DAGNY rødmende

Hjørdis, hvor kan du –!

HJØRDIS

Nu da, sig mig –!

DAGNY

Det tænker jeg forvist du har fornummet.

HJØRDIS

Ja, een Gang, kun een eneste; det var hiin Nat, da Gunnar sad hos mig i Buret, han krystede mig i Favn saa Brynjen brast, og da, da –!

DAGNY udbrydende

Hvad! Sigurd –!

HJØRDIS

Sigurd? Hvo taler om Sigurd? Jeg nævnte Gunnar, – hin Nat, da Kvinderanet –

DAGNY fatter sig

Ja ja, jeg mindes, – jeg veed vel –

HJØRDIS

Det var den eneste Gang, aldrig, aldrig siden! Jeg tænkte, at jeg var slagen med Trolddom; thi at Gunnar saa kunde favne en Kvinde, det –

(standser og seer paa Dagny)

Er du syg? Mig tykkes du bliver bleg og rød!

DAGNY

Vist ikke, vist ikke!

HJØRDIS uden at agte paa hende

Nei, i lystig Ledingsfærd skulde jeg gaaet; det havde været bedre for mig, og – kanhænde for os Alle. Det havde været et Liv, fuldt og rigt! Undres du ikke, Dagny, ved at finde mig levende her? Ræddes du ikke ved at være i Enrum med mig i Stuen, nu da det er mørkt? Faar du ikke de Tanker, at jeg maa være død i den lange Tid og at det er en Gjenganger, som her staar hos dig?

DAGNY uhyggeligt tilmode

Kom – lad os gaa – til de Andre!

HJØRDIS tager hende i Armen

Nei bliv! Skjønner du det, Dagny, at et Menneske kan leve efter at have siddet her i fem Nætter?

DAGNY

Fem Nætter?

HJØRDIS

Her nordpaa er hver Nat en Vinter lang.

(raskt med forandret Udtryk)

Tro ellers ikke Andet, end at her er vakkert nok! Du skal see Syner her, som du aldrig har seet i Englands Kongsgaarde; vi vil være sammen som Søstre den Tid du gjæster mig; ned til Havet skal vi gaa, naar Uveiret ret begynder igjen; du skal see Bølgerne flyve mod Land som vilde, hvidmankede Heste, – og saa Hvalerne langt derude! De gaa mod hinanden, som Kjæmper i Staal og Plade! Ha, hvilken Lyst at sidde som Hexekvinde paa Hvalens Ryg, at ride foran Snekken, vække Uveir og lokke Mændene i Dybet ved fagre Galdrekvad!

DAGNY

O fy, Hjørdis, hvor kan du tale saa!

HJØRDIS

Kan du kvæde Galder, Dagny?

DAGNY med Afsky

Jeg!

HJØRDIS

Ja, jeg tænkte det; hvormed lokkede du da Sigurd?

DAGNY

Skjændigt taler du mig til; jeg vil gaa!

HJØRDIS holder hende tilbage

Fordi jeg skjæmter! Nei, hør kun videre! Tænk dig, Dagny, at sidde om Kvælden her ved Lugen og høre paa Draugen, der græder i Baadhuset; at sidde og vente og lytte paa de døde Mænds Hjemfærd, thi her nordpaa, her maa de forbi. Det er de djærve Mænd, der faldt i Strid, de stærke Kvinder, der ikke fristede Livet tamt som du og jeg; i Storm og Uveir suse de gjennem Luften paa sorte Heste, med ringlende Bjælder!

(slaar Armene om hende og trykker hende vildt op til sig)

Ha, tænk dig, Dagny, at fare den sidste Færd paa saa god en Ganger!

DAGNY idet hun river sig løs

Hjørdis, Hjørdis! Slip! Jeg vil ikke høre paa dig!

HJØRDIS leende

Veeg er du af Sind og let at skræmme!

Anden Scene

De Forrige. Gunnar kommer fra Baggrunden med Sigurd og Thorolf.

GUNNAR

Ja forsandt, nu ere mine Kaar de bedste jeg veed; dig, Sigurd, min ærlige bolde Broder har jeg fundet igjen, fuldt saa trofast som før; jeg har Ørnulfs Ætling under mit Tag, og Gubben selv følger snart efter, ei saa?

THOROLF

Det lovede han.

GUNNAR

Saa fattes mig kun, at liden Egil sad hjemme.

THOROLF

Du har nok Gutten kjær; thi du nævner ham saa tidt.

GUNNAR

Det har jeg; han er jo den Eneste, og fager og vennesæl vil han blive.

HJØRDIS

Men ingen Kjæmpe.

GUNNAR

Nu, nu, – det skal du ikke sige.

SIGURD

Men at du skikkede ham fra dig –

GUNNAR

Gid jeg ikke havde gjort det!

(halv sagte)

men, Sigurd, det veed du nok: umandigt handler stundom den, der har En kjær over alle Ting.

(høit)

Faa Mænd havde jeg paa Gaarden, og Ingen af os kunde være tryg paa Livet, da det rygtedes, at Ørnulf lagde til Landet med Hærskib.

HJØRDIS

En Ting veed jeg, som bør frelses først, Livet siden.

THOROLF

Og det er?

HJØRDIS

Hæder og Rygte blandt Mænd.

GUNNAR

Hjørdis!

SIGURD

Ei skal det siges Gunnar paa, at han har forspildt sin Hæder ved denne Gjærning.

GUNNAR strængt

Det lykkes Ingen at ægge mig mod Ørnulfs Frænder!

HJØRDIS smilende

Hm, sig mig, Sigurd, – kan dit Skib seile med al Slags Vind?

SIGURD

Ja, naar det styres med Kløgt.

HJØRDIS

Godt, jeg vil ogsaa styre mit Skib med Kløgt, og skal vel komme did, jeg ønsker.

(gaar op i Stuen)

DAGNY sagte og urolig

Sigurd, lad os fare herfra – endnu ikvæld!

SIGURD

Nu er det for seent; det var dig selv, som –

DAGNY

Dengang havde jeg Hjørdis kjær, men nu; – jeg har hørt Ord af hende, som jeg ræddes ved at tænke paa.

Tredie Scene

De Forrige. Sigurds Mænd samt andre Gjæster. Mænd og Kvinder, Huskarle og Terner fra Baggrunden.

GUNNAR efter en kort Pause der udfyldes med gjensidige Hilsninger o. s. v.

Nu til Drikkebordet! Min fornemste Gjæst, Ørnulf fra Fjordene, kommer siden; det har Thorolf tilsagt mig.

HJØRDIS til Husfolkene

Lad Øl og Mjød bæres om, saa løses Tungen og Sindet gjøres lystigt.

Gunnar fører Sigurd til Høisædet tilhøire. Dagny sætter sig ved Sigurds høire Side, Hjørdis ligeover for ham paa den anden Side af samme Bord. Thorolf anvises Plads paa samme Maade ved det andet Bord og sidder altsaa lige for Gunnar, der sætter sig i det store Høisæde. De Øvrige tage Plads opad mod Baggrunden. Det bemærkes, at da Hjørdis og Thorolf sidde foran paa hver sin Bænk, saa kunne de med Lethed vende sig om mod hinanden, naar Saadant under det Følgende behøves.

HJØRDIS efter et Ophold, hvori man drikker sammen og tales sagte ved over Bordet

Sjelden hændes, at saa mange djærve Mænd sidde sammen, som nu ikvæld i Stuen her. Godt vilde det derfor sømme sig at øve den gamle Morskab: Lad hver Mand nævne sine Bedrifter, saa maa Alle dømme sig imellem hvo der er den Ypperste.

GUNNAR

Den Skik er ei god i Drikkelag; tidt voldes Ufred derved.

HJØRDIS

Ikke tænkte jeg, at Gunnar Herse var ræd.

SIGURD

Det tænker forvist Ingen; men seent bleve vi færdige, skulde vi nævne vore Bedrifter saa mange vi her ere. Fortæl os heller, Gunnar, om din Bjarmelandsreise; det er fuldgod Bedrift at fare saa langt nord, og gjerne høre vi paa dig.

HJØRDIS

Bjarmelandsreisen er Farmands Værk og lidet sømmelig at nævne mellem Kjæmper. Nei, begynd du, Sigurd! Hvis jeg ikke skal tænke at du nødig hører min Husbond prises, saa begynd! Sig frem, nævn den Daad du har øvet, og som du høiest skatter.

SIGURD

Nu, siden du tvinger mig, faar det vel saa være. Det er da at nævne, at jeg laa i Viking under Orknø, der kom Fiender imod os, men vi ryddede Skibene, og jeg stred alene mod otte Mænd.

HJØRDIS

God var den Daad; men var du fuldt rustet?

SIGURD

Fuldt rustet, med Øxe, Spyd og Skjold.

HJØRDIS

God var Daaden endda. Nu maa du, min Husbond, nævne hvad der tykkes dig hæderligst af dine Bedrifter.

GUNNAR uvillig

Jeg vog to Bersærker, som havde røvet et Handelsskib, derpaa sendte jeg de fangne Farmænd hjem og gav dem Skibet frit uden Løsepenge. Kongen i England tyktes godt om den Bedrift, sagde jeg havde handlet hæderligt, og gav mig Tak og gode Gaver derfor.

HJØRDIS

Forsandt, Gunnar, bedre Bedrift kunde du dog nævne!

GUNNAR hæftigt

Jeg roser mig ikke af anden Bedrift! Siden jeg sidst foer fra Island, har jeg levet i Fred og drevet Farmandsfærd. Der skal ikke nævnes mere herom!

HJØRDIS

Ifald du selv dølger din Hæder, saa skal din Hustru tale.

GUNNAR

Hjørdis, ti – jeg byder dig!

HJØRDIS

Sigurd stred mod otte Mænd og var fuldt rustet; Gunnar gik til mit Bur ved mørk Nat, fældte Bjørnen, som havde tyve Mænds Styrke, og bar dog kun et kort Saxsværd i Haanden.

GUNNAR i stærkt Oprør

Kvinde, ikke et Ord mere!

DAGNY sagte

Sigurd, vil du taale –!

SIGURD ligesaa

Vær rolig!

HJØRDIS til de Øvrige

Og nu, I gjæve Mænd, – hvo er djærvest, Sigurd eller Gunnar?

GUNNAR

Stille!

HJØRDIS med hævet Stemme

Sig frem, det kræves medrette!

EN GAMMEL MAND blandt Gjæsterne

Skal Sandhed siges, saa er Gunnars Daad ypperligere end Alt, hvad Mænd har øvet; Gunnar er den djærveste Helt, og dernæst Sigurd.

GUNNAR med et Blik over Bordet

Ha, Sigurd, Sigurd, ifald du vidste –!

DAGNY sagte

Det er formeget – selv for en Ven!

SIGURD

Ti min Hustru!

(høit til de Øvrige)

Ja visselig er Gunnar den hæderligste af alle Mænd, og det vilde jeg holde ham for til min sidste Dag, om han saa aldrig havde øvet hin Daad; thi den agter jeg mindre høit end I.

HJØRDIS

Der taler Misundelsen af dig, Sigurd Viking!

SIGURD smilende

Storlig feiler du nu!

(venligt til Gunnar, idet han drikker ham til over Bordet)

Hil dig, ædle Gunnar; fast skal vort Venskab staa, hvo der end prøver paa at bryde det.

HJØRDIS

Det prøver Ingen, saavidt jeg veed.

SIGURD

Sig ikke det; næsten kunde jeg fristes til at tro, du bød os hid til Drikkegildet for at vække Ufred.

HJØRDIS

Det ligner dig, Sigurd; nu er du vred fordi du ikke maa gjælde for den ypperste Mand i Laget!

SIGURD

Altid har jeg agtet Gunnar høiere end mig selv.

HJØRDIS

Nu ja, – bagefter Gunnar er jo ogsaa en god Plads, og –

(med et Sideblik til Thorolf)

havde Ørnulf været her, saa kunde han faaet det tredie Sæde.

THOROLF

Da kom Jøkul, din Fader, til at bænkes langt nede; thi han maatte dog bukke under for Ørnulf.

Det følgende Ordskifte føres fra begge Sider under stigende men dog undertrykt Ophidselse.

HJØRDIS

Det skal du dog ikke sige! Ørnulf er jo Skald, og der mumles om at han har prist sig selv for større Bedrifter, end han har øvet.

THOROLF

Da vee den, der mumler om Sligt, saa høit at det kommer for mine Øren!

HJØRDIS med et tirrende Smil

Vilde du hævne det?

THOROLF

Ja, saa det langveis skulde spørges!

HJØRDIS

Saa vil jeg tømme et Horn paa at du først maa faa Skjæg paa Hagen.

THOROLF

Selv skjægløs Karl er for god til at mundhugges med Kvinder.

HJØRDIS

Men for veeg til at slaaes med Mænd; det var derfor din Fader lod dig ligge i Gruen hjemme paa Island, medens dine Brødre fore i Hærfærd.

THOROLF

Ilde var det, at han ikke holdt ligesaa godt Øie med dig, thi saa havde du ikke faret som hærtagen Kvinde fra Landet!

GUNNAR og SIGURD

Thorolf!

DAGNY paa samme Tid

Min Broder!

HJØRDIS sagte og bævende af Forbittrelse

Ha, bi – bi kun!

THOROLF rækker Gunnar Haanden

Vær ikke vred, Gunnar; – onde Ord faldt mig paa Tungen, men din Hustru æggede mig!

DAGNY sagte og bedende

Fostersøster, saasandt du nogentid har havt mig kjær, saa væk ingen Strid!

HJØRDIS leende

Ved Drikkebordet maa der Skjemt til, ifald Lystigheden skal trives.

GUNNAR der har talt sagte med Thorolf

Du er en brav Gut!

(rækker ham et Sværd, som hænger ved Høisædet)

Der, Thorolf, der har du en god Gave. Brug den vel, og lad os være Venner.

HJØRDIS

Ikke skulde du give dine Vaaben bort, Gunnar; thi saa vil Folk sige, at du kun skiller dig ved de Ting, du ikke selv har Brug for!

THOROLF som imidlertid har undersøgt Sværdet

Tak for Gaven, Gunnar; i uhæderlig Færd skal den aldrig svinges.

HJØRDIS

Skal du holde det Løfte, saa laan aldrig Sværdet til dine Brødre.

GUNNAR

Hjørdis!

HJØRDIS vedblivende

Men hæng det heller ikke paa din Faders Stuevæg; thi der hænger det hos uhæderlige Mænds Vaaben.

THOROLF

Sandt nok, Hjørdis, – din Faders Øxe og Skjold har hængt der i mange Aar.

HJØRDIS tvinger sig

At Ørnulf vog min Fader, – den Bedrift fører du altid i Munden; men mæler Rygtet sandt, saa er Gjerningen ikke saa hæderlig, som du tænker.

THOROLF

Hvad Rygte taler du om?

HJØRDIS smilende

Jeg tør ikke nævne det; thi du vilde blive vred derover.

THOROLF

Saa ti, – det seer jeg helst.

(vender sig fra hende)

HJØRDIS

Nu, det kan jo ogsaa gjerne siges. Er det sandt, Thorolf, at din Fader sad tre Nætter i Kvindestak hos Gyvren i Smalserhorn og kogte Sejd, før han turde gaa til Holmgang med Jøkul?

Alle reise sig; stærk Bevægelse blandt Gjæsterne.

GUNNAR, SIGURD og DAGNY

Hjørdis!

THOROLF i høieste Forbitrelse

Saa arg en Løgn har du aldrig spurgt om Ørnulf fra Fjordene! Det har du selv digtet; thi giftig, som du, maa den være, der kan finde paa Sligt! Den værste Udaad nogen Mand kan øve, har du her paasagt min Fader!

(kaster Sværdet fra sig)

Der, Gunnar, der har du Gaven igjen; ingen Skjænk tager jeg med fra det Hus, hvor min Fader er forhaanet!

GUNNAR

Thorolf, saa hør dog!

THOROLF

Lad mig gaa! Men see dig for skulde baade du og Hjørdis; thi min Fader har i denne Stund den i sin Vold, som er eder dyrest af Alle!

HJØRDIS studsende

Din Fader har –!

GUNNAR med et Udraab

Hvad siger du!

SIGURD hæftigt

Hvor er Ørnulf?

THOROLF med Haanlatter

Sørpaa, – med mine Brødre!

GUNNAR

Sørpaa!

HJØRDIS udbrydende

Gunnar! Ørnulf har dræbt Egil, vor Søn!

GUNNAR

Dræbt! – Egil dræbt! Da vee Ørnulf og al hans Æt! Thorolf, sig frem – er det sandt!

SIGURD

Gunnar, Gunnar, – hør mig!

GUNNAR

Sig frem, ifald du agter dit Liv!

THOROLF

Du skræmmer mig ikke! Vent til min Fader kommer; Nidstang skal han reise mod Gunnars Gaard! Men du, Hjørdis, – glæd dig imens ved de Ord jeg hørte idag: «Før det kvældes skal Gunnar Herse og hans Hustru ikke have nogen Afkom at rose sig af!»

(gaar ud i Baggrunden)

GUNNAR i dybeste Smærte

Dræbt, – dræbt! Min liden Egil dræbt!

HJØRDIS vildt

Og du – du lader ham gaa! Lader Egil din Ætling, ligge uhævnet! Hvermands Niding skal du være ifald –!

GUNNAR som ude af sig selv

Et Sværd, – en Øxe! Det er det sidste Bud han bringer!

(griber en Øxe fra en af de Omstaaende og iler ud)

SIGURD vil følge efter

Gunnar, styr dig!

HJØRDIS holder ham tilbage

Bliv, bliv! Mændene vil skille dem; jeg kjender Gunnar!

Et Udraab høres fra Mængden, der er stimlet sammen ved Udgangen.

SIGURD og DAGNY

Hvad er det?

EN STEMME BLANDT MÆNGDEN

Thorolf faldt!

SIGURD

Thorolf! Ha, slip!

DAGNY

Min Broder! O, min Broder!

Sigurd vil ile ud; idetsamme skilles Mængden ad, Gunnar træder ind, og kaster Øxen fra sig ved Døren.

Fjerde Scene

De Forrige undtagen Thorolf.

GUNNAR

Nu er det gjort. Egil er hævnet!

SIGURD

Vel dig, ifald du ikke har været for rap paa Haanden.

GUNNAR

Kanhænde, kanhænde; men Egil, Egil, min fagre Gut!

HJØRDIS

Væbne os maa vi nu og søge Hjælp hos vore Venner; thi Thorolf har mange Eftermaalsmænd.

GUNNAR mørk

Selv vil han blive sin værste Hævner; han vil staa mig for Sindet Nat og Dag.

HJØRDIS

Thorolf fik sin Løn. For Frænders Færd maa Frænder lide.

GUNNAR

Vel sandt; men det veed jeg, at jeg var gladere i Hu før Drabet.

HJØRDIS

Blodnatten er altid den værste, – naar den er over, saa gaar det nok. Ved skjændig List har Ørnulf fremmet sin Hævn; i aaben Strid vilde han ikke gaa mod os, lod som han var forligeligt sindet, og falder saa over vort værgeløse Barn! Ha, jeg saa mere grant end I, jeg tænkte nok at Ørnulf var ond og underfundig; vel havde jeg Aarsag til at ægge dig mod ham og al hans falske Æt!

GUNNAR ophidset

Det havde du! Ringe er min Hævn at regne mod Ørnulfs Udaad. Han mistede Thorolf, men har dog sex Sønner igjen, og jeg ingen – ingen!

EN HUSKARL ilsomt fra Baggrunden

Ørnulf fra Fjordene kommer!

GUNNAR

Ørnulf!

HJØRDIS og FLERE MÆND

Til Vaaben! Til Vaaben!

DAGNY paa samme Tid

Min Fader!

SIGURD som greben af en Anelse

Ørnulf –! Ha, Gunnar, Gunnar!

GUNNAR drager Sværdet

Op alle Mænd! Hævn over Egils Bane!

Femte Scene

De Forrige. Ørnulf kommer ind med Egil paa Armen.

GUNNAR med et Skrig

Egil!

ØRNULF

Her har I liden Egil igjen!

ALLE mellem hverandre

Egil! Egil lever!

GUNNAR lader Sværdet falde

Vee mig; hvad har jeg gjort!

DAGNY

O, Thorolf, min Broder!

SIGURD

Jeg tænkte det nok!

ØRNULF sætter Egil ned

Der, Gunnar, har du din vakkre Gut!

EGIL

Fader! Gamle Ørnulf vilde ikke gjøre mig Ondt, som du sagde da jeg reiste!

ØRNULF til Hjørdis

Nu har jeg givet Bod for din Fader; nu tænker jeg nok vi kan forliges.

HJØRDIS med undertrykt Bevægelse

Kanhænde!

GUNNAR ligesom opvaagnende

Er det en hæslig Drøm der forvilder mig! Du – du bringer Egil hjem!

ØRNULF

Som du seer; men det maa du vide, at han har været Døden nær.

GUNNAR

Det ved jeg.

ØRNULF

Og glædes ikke mere over at han kommer?

GUNNAR

Var han kommen tidligere, saa skulde jeg glædet mig mere derover. Men siig mig Alt, – hvad der er hændt!

ØRNULF

Det er snart sagt. Kaare Bonde lagde onde Raad op mod eder; med andre Ugjerningsmænd foer han sørpaa efter Egil.

GUNNAR

Kaare!

(sagte)

Ha, nu skjønner jeg Thorolfs Ord!

ØRNULF

Hans Færd kom mig for Øre; slig Udaad maatte aldrig øves. Bod for Jøkul vilde jeg ikke give, og gjerne, Gunnar, havde jeg fældet dig i Holmgang, ifald saa skulde være, – men din Æt maatte jeg dog frede om; med mine Sønner foer jeg da efter Kaare.

SIGURD sagte

En usalig Daad er her øvet!

ØRNULF

Da jeg kom til, laa Egils Følgesvende bundne, din Søn var alt i dine Uvenners Magt, og længe skulde de ikke have sparet ham. Heed blev Kampen da! Hvassere Sværdhug har jeg skjeldent skiftet; Kaare og to Mænd flygtede op paa Landet, de Andre sove trygt og vil være tunge at vække.

GUNNAR i stærk Spænding

Men du – du Ørnulf –?

ØRNULF mørk

Sex Sønner fulgte mig i Striden.

GUNNAR aandeløs

Men hjemad?

ØRNULF

Ingen.

GUNNAR forfærdet

Ingen!

(sagte)

Og Thorolf, Thorolf!

Dyb Bevægelse blandt Mængden. Hjørdis synes at kjæmpe en stærk indre Kamp, Dagny græder stille ved Høisædet tilhøire. Sigurd staar smærteligt bevæget hos hende.

ØRNULF efter et kort Ophold

Tungt er det at staa som en frodig Gran, og saa at kvistes af i et eneste Uveir. Dog, Mand skal leve efter Mand; – ræk mig et Horn, jeg vil drikke mine Sønners Minde.

(en af Sigurds Mænd bringer et Horn)

Hil eder der I nu ride, mine djærve Sønner! Kobberportene skal ikke slaa i paa eders Hæle, thi I komme til Hallen med mange Mænds Følge!

(drikker og giver Hornet fra sig)

Og nu hjem til Island; Ørnulfs Heltefærd er forbi; det gamle Træ har kun en grøn Gren igjen, og den maa fredes om. Hvor er Thorolf?

EGIL til sin Fader

Ja viis mig Thorolf! Ørnulf har sagt, han skal skjære et Skib til mig med mange, mange Hærmænd i Stavnen.

ØRNULF

Prise maa jeg alle gode Vætter at ikke Thorolf fulgte med; thi hvis ogsaa han, – – nei, saa stærk jeg end er, det havde faldet mig for tungt at bære. Men hvi kommer han ikke? Altid var han den Første til at møde sin Fader; thi det tyktes os Begge, som vi ikke kunde leve hinanden en Dag foruden.

GUNNAR

Ørnulf, Ørnulf!

ØRNULF med stigende Uro

Tause staa I Alle i Stuen, det seer jeg nu; – hvad fattes, – hvor er Thorolf?

DAGNY

Sigurd, Sigurd, – det bliver ham det Tungeste!

GUNNAR kjæmpende med sig selv

Gubbe! – Nei – – og dog, det kan jo ikke dølges –

ØRNULF hæftigt

Min Søn! Hvor er han!

GUNNAR

Thorolf er dræbt!

ØRNULF

Dræbt! Thorolf? Thorolf? Ha, du lyver!

GUNNAR

Jeg gav mit varmeste Hjerteblod for at vide ham ilive!

HJØRDIS til Ørnulf

Selv er Thorolf Skyld i det som hendte; med mørke Taler gav han tilkjende, at du var falden over Egil og havde dræbt ham, – halvt i Ufred skiltes vi sidst fra hverandre, du har før voldt Mandefald i min Æt, – og, foruden det, – som en kaadmundet Svend sad Thorolf ved Gildet, han æggedes ved Skjemt og gav mange onde Ord fra sig, først da var det at Gunnar harmedes, først da bar han Vaaben paa din Søn; vel skulde jeg mene, han havde skjellig Aarsag til den Gjerning.

ØRNULF rolig

Det kjendes paa dig at du er en Kvinde; thi du bruger mange Ord. Hvortil det? Er Thorolf dræbt, saa er hans Saga ude.

EGIL

Naar Thorolf er dræbt, saa faar jeg ingen Hærmænd.

ØRNULF

Nei, Egil, – nu har vi mistet vore Hærmænd, baade du og jeg.

(til Hjørdis)

Din Fader kvad:

«Jøkuls Æt skal Jøkuls Bane

Volde Vee paa alle Veie».

Godt har du nu sørget for at hans Ord kan sandes.

(tier lidt og vender sig til en af Mændene)

Hvor fik han Banehugget?

MANDEN

Tvers over Panden.

ØRNULF tilfreds

Hm, det er hæderligt Sted; saa har han ikke vendt Ryggen til. Men faldt han mod Siden, eller ind mod Gunnars Fødder?

MANDEN

Halvveis mod Siden og halvveis mod Gunnar.

ØRNULF

Det spaar kun halv Hævn; ja, ja, – vi skal see!

GUNNAR nærmer sig

Ørnulf, vel veed jeg, at ikke alt mit Gods kan veie Tabet op; men kræv af mig hvad du vil –

ØRNULF strængt, afbrydende

Giv mig Thorolfs Lig, og lad mig gaa! Hvor ligger han?

Gunnar peger taus mod Baggrunden.

ØRNULF gjør et Par Skridt, men vender sig og siger tordnende til Sigurd, Dagny og Flere, der deeltagende vil følge ham

Bliv! Tænker I at Ørnulf skal følges af Sørgehuset, som en klynkende Kvinde! Bliv, siger jeg! – Vel aarker jeg Thorolf alene.

(med rolig Kraft)

Sønneløs gaar jeg, men Ingen skal sige at han saa mig bøiet!

Han gaar langsomt ud.

Sjette Scene

De Forrige undtagen Ørnulf.

HJØRDIS med tvungen Latter

Ja, lad ham gaa, som han vil; mandstærke trænge vi ikke til at være, om han kommer med Ufred igjen! Nu, Dagny, – nu tænker jeg det er sidste Gang din Fader stævner fra Island i sligt Ærinde!

SIGURD oprørt

O, skjændigt!

DAGNY ligesaa

Forhaane ham kan du! Forhaane ham – efter det, som her er øvet!

HJØRDIS

Er Gjerningen gjort, saa skal den ogsaa prises! Had og Hævn svor jeg Ørnulf imorges; – Jøkuls Drab kunde jeg glemme, alt Andet, – kun ikke at han skjændede mine Kaar. Frilleviv kaldte han mig; er det saa, da har jeg ingen Skam deraf; thi Gunnar er nu mægtigere end din Fader, han er ypperligere og mere navnkundig end Sigurd, din egen Husbond!

DAGNY i stærkt Oprør

Der feiler du, Hjørdis, – og ret nu skal Alle vide, at du lever under ræd Mands Tag!

SIGURD hæftigt

Dagny, hvad vil du!

GUNNAR

Ræd!

HJØRDIS med Haanlatter

Vidløst taler du der!

DAGNY

Fordølges skal det ikke mere; jeg taug indtil du haanede min Fader og mine faldne Brødre, jeg taug mens Ørnulf var inde; thi han skulde ikke høre at Thorolf faldt for en Nidings Haand; men nu, – pris aldrig Gunnar for hin Daad paa Island, thi Gunnar er ræd! Sværdet, som laa draget mellem dig og Ransmanden, det hænger ved min Husbonds Side, – og Ringen, som du drog af din Arm, den gav du til Sigurd,

(drager den af og holder den høit iveiret)

her er den!

HJØRDIS vildt

Sigurd!

MÆNGDEN

Sigurd! Sigurd øvede Daaden!

HJØRDIS skjælvende af Sindsbevægelse

Han, han! – Gunnar, er det sandt!

GUNNAR med ædel Ro

Sandt er Alt; kun ikke at jeg er ræd; – jeg er hverken ræd eller Niding.

SIGURD bevæget

Det er du ikke, Gunnar! Det har du aldrig været!

(til de Øvrige)

Afsted, mine Mænd! Afsted, herfra!

DAGNY ved Udgangen, til Hjørdis

Hvem er nu den ypperste Mand i Laget, min Husbond eller din!

Hun gaar ud med Sigurd og hans Følge.

HJØRDIS for sig selv

Nu har jeg kun een Gjerning igjen; – kun een Daad at pønse paa: Sigurd eller jeg maa dø!

TREDIE AKT

Stuen hos Gunnar Herse. Det er Dag.

Første Scene

Hjørdis sidder paa Bænken lige for det mindre Høisæde beskjæftiget med at flætte en Buesnor; paa Bordet ligger en Bue og nogle Pile; kort efter kommer Gunnar fra Baggrunden.

HJØRDIS idet hun strækker Snoren

Den er seig og stærk;

(med et Blik paa Pilene)

Kolven baade skarp og tung –

(lader Hænderne synke ned i Skjødet)

men hvor findes den Haand som –!

(hæftigt)

Forhaanet, forhaanet af ham, – af Sigurd! Jeg maa hade ham mere end Andre, det mærker jeg godt; men mange Dage skal ikke gaa med, før jeg har –

(grublende)

Ja, men Armen, Armen, som skal øve den Daad –?

Gunnar kommer taus og tankefuld.

HJØRDIS efter et kort Ophold

Hvor gaar det dig, min Husbond?

GUNNAR

Ilde, Hjørdis; dette her fra igaar, det vil ikke ret glide ned; det ligger og tynger mig for Hjertekulen.

HJØRDIS

Gjør som jeg; tag dig til at virke Noget.

GUNNAR

Det maa jeg vel.

Pause; Gunnar gaar frem og tilbage, bliver opmærksom og nærmer sig hende.

GUNNAR

Hvad gjør du der?

HJØRDIS uden at see op

Binder en Buesnor; det ser du nok.

GUNNAR

En Buesnor – af dit eget Haar!

HJØRDIS smilende

Der avles Stordaad med hver Time nuomstunder; du vog min Fosterbroder, og jeg har bundet denne her siden Daggry.

GUNNAR

Hjørdis, Hjørdis!

HJØRDIS seer op

Hvad er det?

GUNNAR

Hvor var du inat?

HJØRDIS

Inat?

GUNNAR

Du var ikke i Sovestuen.

HJØRDIS

Det veed du?

GUNNAR

Jeg kunde ikke sove; det voldte mig urolige Drømme dette – dette, som hændte med Thorolf; det bares mig for, som han kom – naa ja, jeg vaagnede; da hørtes det som en fager, forunderlig Sang over Huset; jeg stod op, glyttede paa Døren, – herinde, her sad du ved Stokilden, – den brændte blaa og rød, – du skjæftede Pile og kvad Galder over dem.

HJØRDIS

Den Gjerning var nyttig; thi haardt er Brystet, som skal rammes idag.

GUNNAR

Jeg skjønner dig nok; du vil have Sigurd fældet.

HJØRDIS

Hm, kan hænde.

GUNNAR

Det skeer dig aldrig til Villie. Med Sigurd holder jeg Fred, saa stærkt du end ægger mig.

HJØRDIS smilende

Mener du det?

GUNNAR

Det veed jeg!

HJØRDIS rækker ham Snoren

Sig mig, Gunnar, – kan du løse den Knude der?

GUNNAR forsøger det

Nei, den er flættet for fast og kunstigt.

HJØRDIS reiser sig

Nornens Spind er kunstigere flættet, det kan du end mindre løse!

GUNNAR

Krumme ere de Mægtiges Veie, – dem kjender hverken du eller jeg.

HJØRDIS

Et veed jeg dog vist: at Sigurd vil volde usalige Kaar for os Begge.

Pause; Gunnar staar fordybet i sig selv.

HJØRDIS der i Stilhed har holdt Øie med ham

Hvad tænker du paa?

GUNNAR

Paa en Drøm, jeg nylig havde. Det kom mig for, at jeg havde øvet det Værk, du nu kræver; Sigurd laa slagen paa Marken, du stod hos og var saare bleg. Da sagde jeg: «Er du nu glad, da det er gjort, som du vilde?» Men du lo og svarede: «Gladere skulde jeg være, ifald du, Gunnar, laa der i Sigurds Sted.»

HJØRDIS med tvungen Latter

Ilde maa du kjende mig, naar slig uvittig Drøm kan være dig hinderlig!

GUNNAR

Hm! – Sig mig, Hjørdis, hvad tykkes dig om Stuen her?

HJØRDIS

Skal jeg sige sandt, Gunnar, – saa tykkes det mig stundom for trangt herinde.

GUNNAR

Ja ja, det har jeg tænkt; vi ere Een formange.

HJØRDIS

Kanhænde To.

GUNNAR der ikke hørte hendes Ytring

Men det skal bødes paa.

HJØRDIS seer spørgende paa ham

Bødes paa? Du er da tilsinds at –?

GUNNAR

At ruste mine Hærskibe og fare fra Landet; jeg vil vinde den Hæder igjen, som jeg nu har mistet, fordi du var mig kjærere end alle Ting.

HJØRDIS tankefuld

Du farer fra Landet? Ja, ja, det tør vel være bedst for os Begge.

GUNNAR

Alt fra den Dag vi stævnede fra Island, saa jeg nok at det ikke vilde gaa godt med os. Dit Sind er stolt og stærkt; der ere de Tider, da jeg fast ræddes for dig; men, sælsomt, – derved er det mest at jeg har dig saa kjær; der staar en koglende Skræk af dig, – det bæres mig for, at du kunde lokke mig til Udaad, og at det vilde tykkes mig vel gjort, alt det du krævede.

(med stille Hovedrysten)

Ugrundeligt er Nornens Raad; Sigurd skulde blevet din Husbond.

HJØRDIS udbrydende

Sigurd!

GUNNAR

Ja Sigurd. Det er Had og Hævn, som forblinder dig, ellers vilde du skatte ham bedre. Som Sigurd skulde jeg været, da kunde jeg gjort dig Livet lysteligt at bære.

HJØRDIS i stærk men undertrykt Bevægelse

Og det – det mener du Sigurd kunde gjort?

GUNNAR

Han er stærk af Sind, og derhos stolt som du.

HJØRDIS hæftigt

Hvis saa er –

(fatter sig)

ligegodt, ligegodt!

(vildt udbrydende)

Gunnar, tag Sigurds Liv!

GUNNAR

Aldrig!

HJØRDIS

Ved List og Svig blev jeg din Hustru, – det skal være glemt! Fem glædeløse Aar har jeg siddet her, – glemt skal Alt være fra den Dag, da Sigurd ikke lever mere!

GUNNAR

Af min Haand skal ingen Meen voldes ham.

(viger uvilkaarligt tilbage)

Hjørdis, Hjørdis, du friste mig ikke!

HJØRDIS

Saa maa jeg finde mig en anden Hævner; længe skal ikke Sigurd tale Forhaanelsens Ord over mig og dig!

(knytter Hænderne i krampagtig Forbittrelse)

Hos hende – den eenfoldige Kvinde – hos hende sidder han kanhænde nu i Enrum, leflende, og leer over os; mæler om al den Tort, som overgik mig, da han ranede mig i dit Sted, fortæller at han listeligt lo der han stod i det mørke Bur, og jeg ikke kjendte ham!

GUNNAR

Det gjør han ikke, det gjør han ikke!

HJØRDIS stærkt

Sigurd og Dagny maa dø! Jeg kan ikke trække Veiret før de To ere borte!

(træder tæt hen til ham med funklende Øine og siger vildt, men hviskende)

Kunde du hjælpe mig med det, Gunnar, – da skulde jeg leve med Elskov hos dig, da skulde jeg kryste dig i mine Arme saa varmt og saa vildt, som du aldrig har drømt det!

GUNNAR vaklende

Hjørdis! Vilde du –!

HJØRDIS

Haand paa Værket, Gunnar, – saa skal de tunge Dage være forbi; ikke skal jeg da længere gaa af Stuen naar du kommer, ikke tale umilde Ord og døve dit Smil, naar du er glad; jeg skal klæde mig i Pel og i kostelige Silkeklæder; farer du i Leding, jeg følger dig, – rider du i fredsom Færd, jeg rider dig næst; ved Gildet skal jeg sidde hos dig, fylde dit Horn, drikke dig til og kvæde fagre Kvad, der kan fryde dit Hjerte!

GUNNAR næsten overvunden

Er det sandt; du vilde –!

HJØRDIS

Mere end det, tifold mere, tro du mig! Kun Hævn! Hævn over Sigurd og Dagny, og saa skal jeg –

(standser da hun seer Døren aabnes)

Dagny, – kommer du hid!

Anden Scene

De Forrige. Dagny fra Baggrunden.

DAGNY

Du skynde dig, Gunnar Herse, – lad dine Mænd ruste sig.

GUNNAR

Ruste sig? Mod hvem?

DAGNY

Kaare Bonde kommer med mange fredløse Folk, han vil dig ilde; Sigurd hindrede ham nylig, men hvo kan vide –

GUNNAR bevæget

Det har Sigurd gjort for mig!

DAGNY

Sigurd er dig forvist en fuldtro Ven.

GUNNAR

Og vi, Hjørdis, – vi som tænkte paa – ja, det er som jeg siger, Troldom ligger over al din Tale; hver en Daad tykkes mig fager, naar du nævner den.

DAGNY forundret

Hvad mener du?

GUNNAR

Intet, Intet! Tak for Budskabet, Dagny; nu gaar jeg at samle mine Svende.

(vender sig mod Udgangen, men standser og nærmer sig igjen)

Sig mig – hvor gaar det Ørnulf?

DAGNY sænker Hovedet

Spørg ikke om det. Igaar bar han Thorolfs Lig til Skibene; nu kaster han en Haug ved Stranden, – der skal hans Sønner lægges.

Gunnar tier og gaar ud i Baggrunden.

Tredie Scene

Hjørdis og Dagny.

DAGNY

Før Kveldstid er der ingen Fare.

(nærmer sig)

Hjørdis, jeg har et Ærinde til paa Gaarden; det er til dig jeg kommer.

HJØRDIS

Til mig? Efter det som gik for sig igaar?

DAGNY

Mest efter det. Hjørdis, Fostersøster, bær ikke Had til mig; glem de Ord, som Sorg og onde Vætter lagde mig i Munden, forlad mig al den Tort jeg voldte dig, thi, tro du mig, jeg er nu tifold usaligere end du!

HJØRDIS

Usalig – du; – Sigurds Hustru?

DAGNY

Mit Værk er jo alt det, som øvedes, – at der blev yppet Strid, at Thorolf faldt, at al den Forhaanelse overgik Gunnar og dig. Alt er jeg Skyld i! Vee mig, – saa gode vare mine Kaar, men aldrig bliver jeg glad mere efter denne Dag.

HJØRDIS som greben af en pludselig Tanke

Men før – i de fem lange Aar – i al den Tid var Lykken med dig?

DAGNY

Kan du tvivle om det!

HJØRDIS

Hm, igaar tvivlede jeg ikke, men –

DAGNY

Hvad mener du?

HJØRDIS

Aa, ikke stort; lad os tale om andre Ting.

DAGNY

Nei vist ikke. Hjørdis, sig mig –!

HJØRDIS

Det gavner dig lidet; dog, siden du saa vil det –

(med et ondskabsfuldt Udtryk)

Kan du mindes engang, hist paa Island, – vi vare paa Thinget sammen med Ørnulf, din Fader, og sad med vore Legesøstre i Thingboden, som Kvinders Skik er; da kom to fremmede Mænd ind i Boden.

DAGNY

Sigurd og Gunnar.

HJØRDIS

De hilste os med høviske Lader, satte sig hos paa Bænken, og megen skjæmtsom Tale blev da ført mellem os. Nogle vare der, som vilde vide hvi de to Hærmænd kom til Landet, og om det ikke var for at hente sig Hustruer der paa Øen. Da sagde Sigurd: «Tungt vil det falde mig at finde den Kvinde, jeg kan fæste min Hu til.» Ørnulf lo, og mente det skortede ikke Island paa høiættede Kvinder og heller ikke paa dem, der vare rige; men Sigurd svarede: «Hugprud Hustru har Helten behov. Den jeg vil vælge, maa ikke finde sig i at sidde i ringe Kaar, ingen Hæder maa tykkes hende saa høi, at hun jo higer efter den, i Viking maa hun villig følge mig, Hærklæder maa hun bære, hun maa ægge mig til Strid og ikke blinke med Øinene, der Sværdene lyne; thi er hun ræd af Sind, da times mig liden Hæder.» Ei sandt, saa talte Sigurd?

DAGNY usikker

Det gjorde han – men –

HJØRDIS

Slig skulde hun være, den Kvinde, som kunde gjøre ham Livet fagert, og saa –

(med et foragteligt Smil)

saa kaarede han dig!

DAGNY smerteligt studsende

Ha, du mener at –?

HJØRDIS

See, derfor har du vel vist dig stolt og høisindet, krævet Hæder af Alle, paa det at Sigurd kunde hædres ved dig, – ei saa?

DAGNY

Nei, Hjørdis, men –

HJØRDIS

Til Stordaad har du dog ægget ham, fulgt ham i Hærklæder, og fundet det godt at være, hvor Striden brændte som stærkest – har du ikke?

DAGNY dybt bevæget

Nei, Nei!

HJØRDIS

Har du da været ræd af Sind, saa at Sigurd voldtes Skam derved?

DAGNY overvældet

Hjørdis, Hjørdis!

HJØRDIS haanligt smilende

Men gode vare dine Kaar i al den Tid; – mener du at Sigurd kan sige det Samme!

DAGNY

Lad mig være. Vee mig, du har gjort mig for klog paa mig selv!

HJØRDIS

Et skjæmtsomt Ord, saa græder du strax! Tænk nu ikke mere paa det. See her, hvad jeg har gjort idag;

(tager nogle Pile fra Bordet)

– hvor spidse og skarpe, du! Ei sandt, jeg forstaar mig godt paa at hvæsse Pile?

DAGNY

Og paa at bruge dem med; du rammer sikkert, Hjørdis! Alt det du nys har sagt mig, paa det tænkte jeg aldrig før.

(hæftigere)

Men at Sigurd –! at jeg i al den Tid skulde gjort ham Livet tungt og uhæderligt, – nei, nei, det kan ikke være sandt!

HJØRDIS

Naa, naa, trøst dig, Dagny; det er jo heller ikke sandt. Ja, var Sigurd endnu tilsinds som i fordums Dage, da kunde det saa være; dengang stod al hans Hu og Higen til at blive den ypperste Mand i Landet, – nu nøies han med ringere Lykke.

DAGNY

Nei Hjørdis, Sigurd er storsindet nu som før; jeg seer det vel, jeg er ikke den rette Hustru for ham; han har dulgt det for mig, men saaledes skal det ikke blive ved.

HJØRDIS

Hvad vil du?

DAGNY

Jeg vil ikke hænge som en Tyngsel ved hans Færd, jeg vil ikke længere være ham hinderlig.

HJØRDIS

Du tænker da paa –?

DAGNY

Stille, der kommer Folk!

Fjerde Scene

De Forrige. En Huskarl fra Baggrunden.

KARLEN

Sigurd Viking kommer til Gaarden!

HJØRDIS

Sigurd! Saa lad Gunnar kalde hid.

KARLEN

Gunnar red ud for at samle sine Grander; thi Kaare Bonde vil –

HJØRDIS

Godt, godt, det veed jeg; gaa da!

(Karlen gaar; til Dagny der ligeledes vil gaa)

Hvor vil du hen?

DAGNY

Ud for ikke at træffe Sigurd. Det bliver vel til det at vi maa skilles, det skjønner jeg nok, men nu at stedes til Møde med ham, – nei, nei, det kan jeg ikke.

(gaar ud til Venstre)

HJØRDIS seer en Stund taus efter hende

Og hende var det jeg vilde –

(fortsætter Tanken ved et Blik paa Buesnoren)

Ringe Hævn havde det været; – nei, nu hug jeg bedre til! Hm, det er tungt at dø, men stundom er det dog værre at leve!

Femte Scene

Hjørdis. Sigurd fra Baggrunden.

HJØRDIS

Det er Gunnar du søger, kan jeg tænke; sæt dig ned, ret nu kommer han.

(vil gaa)

SIGURD

Nei bliv; det er dig jeg søger mere end ham.

HJØRDIS

Mig?

SIGURD

Og vel var det jeg traf dig alene.

HJØRDIS

Kommer du for at krænke mig, saa er det dig vist lidet hinderligt om Stuen stod fuld baade af Mænd og Kvinder.

SIGURD

Aa ja, jeg kjender saa godt de Tanker du har om mig.

HJØRDIS bittert

Jeg gjør dig Uret kan hænde! Nei, nei, Sigurd, forgiftig har du været for alle mine Levedage. Kom ihu, det var dig, som øvede hin skjændige List, det var dig, som sad hos mig i Buret, gjøglede Elskov mens du listeligt lo derved, slængte mig bort til Gunnar, thi for ham var jeg god nok endda, – og foer saa fra Landet med den Kvinde, du havde kjær!

SIGURD

Mangt Værk mægter Mænds Villie at fremme, men de store Gjerninger styres af Skjæbnen, – saa er det gaaet med os To.

HJØRDIS

Vel sandt; onde Norner raade over Verden, men deres Magt er ringe, ifald de ikke finde Hjælpere i vort eget Bryst. Lykken times den, der er stærk nok til at stævne i Strid mod Nornen; – det er det jeg nu vil gjøre.

SIGURD

Hvad mener du?

HJØRDIS

Jeg vil vove en Styrkeprøve med dem – med dem, som ere over mig. Men lad os ikke tale mere om det; jeg har meget at gjøre idag.

Hun sætter sig ved Bordet.

SIGURD efter et kort Ophold

Du virker gode Vaaben for Gunnar.

HJØRDIS med et stille Smil

Ikke for Gunnar, men mod dig.

SIGURD

Det maa vel komme ud paa Et.

HJØRDIS

Aa ja, det maa vel saa; thi er jeg Nornen voxen, da skal du og Gunnar sent eller tidligt –

(holder inde, læner sig bagover mod Bordet, seer smilende paa ham og siger med forandret Udtryk i Stemmen)

Hm, veed du hvad mig stundom tykkes? Tidt finder jeg min Fryd ved at male mig lystelige Billeder i Sindet; jeg sidder da og lukker Øinene og tænker: Nu kommer Sigurd hin Stærke til Landet, – han vil brænde os inde, mig og min Husbond. Alle Gunnars Mænd ere faldne, kun han og jeg ere igjen; – de tænde Taget udenfra; – «Et Bueskud,» siger Gunnar «et eneste kan frelse os;» – da brister Snoren – «Hjørdis, skjær en Flætning af dit Haar og gjør en Buesnor deraf, – det gjælder Livet!» Men jeg leer – «Lad brænde, lad brænde – Livet er mig ikke en Haandfuld Haar værd!»

SIGURD

Der er en sælsom Magt i al din Tale.

(nærmer sig)

HJØRDIS seer koldt paa ham

Du sætter dig hos mig?

SIGURD

Du tænker jeg er dig gram af Hjertet. Hjørdis, det er sidste Gang vi tales ved; der er Noget, som nager mig lig en Sot, og paa den Viis kan jeg ikke reise; du maa kjende mig bedre.

HJØRDIS

Hvad vil du?

SIGURD

Fortælle dig en Saga.

HJØRDIS

Er den tung?

SIGURD

Tung, som Livet selv.

HJØRDIS bittert

Veed du at Livet kan være tungt?

SIGURD

Døm om det naar min Saga er ude.

HJØRDIS

Saa fortæl; jeg arbeider imens.

Han sætter sig paa en liden Krak ved hendes høire Side.

SIGURD

Der var engang to unge Hærmænd, som seilede fra Norge for at vinde Gods og Hæder; de havde tilsagt hinanden Venskab og holdt ærligt sammen saa vide de end foer om.

HJØRDIS

Og de to unge Hærmænd hed Sigurd og Gunnar?

SIGURD

Aa ja, vi kan kalde dem saa. Langt om længe kom de til Island; der boede en gammel Landnamsmand, som var faret fra Norge i Kong Haralds Tider. Han havde to fagre Kvinder i sit Hus, men den ene, hans Fosterdatter, var dog den ypperligste; thi hun var forstandig og stærk af Sind, og Hærmændene talte om hende mellem sig, og Ingen af dem havde seet fagrere Kvinde, saa tyktes dem Begge.

HJØRDIS spændt

Begge? Vil du spotte mig!

SIGURD

Gunnar tænkte paa hende Nat og Dag, og det gjorde nok Sigurd med, men begge taug, og paa hende var ikke at mærke om Gunnar huede hende, men at hun ei var Sigurd god, det var lettere at skjønne.

HJØRDIS aandeløs

Bliv ved, det beder jeg –!

SIGURD

Dog, desmere maatte Sigurd tænke paa hende, men det var der Ingen som vidste om. Da hændte det sig en Kvæld at der var Drikkelag, og svor da hin stolte Kvinde at ingen Mand skulde eie hende, uden den, der øvede et Storværk, som hun nævnte. Høit slog da Sigurds Bryst af Fryd, thi han kjendte Kraft i sig til at øve Daaden; men Gunnar tog ham i Enrum, nævnte om sin Elskov, – Sigurd taug med sin og gik saa til –

HJØRDIS udbrydende

Sigurd, Sigurd!

(betvinger sig)

Og den Saga – er den sand?

SIGURD

Det er den. En af os maatte jo vige; Gunnar var min Ven, paa anden Viis kunde jeg ikke handle. Saaledes blev du Gunnars Viv, og jeg fæstede en anden Kvinde.

HJØRDIS

Og fik hende kjær?

SIGURD

Jeg lærte at skatte hende; men der er kun een Kvinde, som Sigurd har elsket, og det er den Kvinde, som var ham gram fra den første Dag de mødtes.

(reiser sig)

Her ender min Saga, lad os skilles nu – Farvel, Gunnar Herses Hustru, vi mødes aldrig mere.

HJØRDIS springer op

Nei bliv! Vee os Begge; Sigurd, hvad har du gjort!

SIGURD studsende

Jeg gjort? Hvad fattes dig?

HJØRDIS

Og alt det siger du mig nu! Men nei, – det kan ei være Sandhed!

SIGURD

Det er sidste Gang vi tales ved; hvert Ord er Sandhed, – du skulde lære at dømme mig mildere, derfor maatte jeg tale nu.

HJØRDIS folder uvilkaarligt Hænderne og seer paa ham i stille Forbauselse

Elsket – elsket mig – du!

(hæftigt, idet hun træder tæt hen til ham)

Jeg troer dig ikke!

(seer stivt paa ham og udbryder i vild Smerte)

Jo, det er sandt og – usaligt for os Begge!

(slaar Hænderne for Ansigtet og fjerner sig)

SIGURD forfærdet

Hjørdis!

HJØRDIS stille, kjæmpende mellem Graad og Latter

Bryd dig ikke om mig! Det var kun det jeg mente, at –

(lægger Haanden paa hans Arm)

Sigurd, du har ikke sagt din Saga tilende; hin stolte Kvinde, som du nævnte, – hun har elsket dig igjen!

SIGURD farer tilbage

Du!

HJØRDIS med Fatning

Ja Sigurd, jeg har elsket dig, det skjønner jeg nu. Du siger jeg var taus og umild mod dig; hvad kan da en Kvinde bedre gjøre? Kunde jeg byde min Elskov frem, da var jeg dig lidet værdig. Du tyktes mig stedse at være den ypperligste af alle Mænd, og saa at vide dig som en andens Husbond, – det voldte mig hin bitre Vee, som jeg ikke selv forstod!

SIGURD rystet

Et usaligt Spind har Nornen spundet om os To.

HJØRDIS

Selv er du Skyld deri; stærkt og kjækt sømmer det sig Manden at handle. Da jeg satte hint svære Vilkaar for den der skulde vinde mig, da tænkte jeg forvist paa dig, – og dog kunde du –!

SIGURD

Jeg kjendte Gunnars Sjælesot, jeg alene kunde læge den, – hvad var vel saa for mig at vælge mellem? Og dog, havde jeg vidst det jeg nu veed, da tør jeg lidet svare for mig selv; thi Elskov er saa stærk en Magt.

HJØRDIS rask

Nu vel, Sigurd, – et usaligt Spil har skilt os ad i lange Aar; nu er Knuden løst; de Tider, som komme, skal give os Vederlag.

SIGURD hovedrystende

Det kan ei skee; vi maa jo skilles igjen.

HJØRDIS

Det maa vi ikke. Jeg elsker dig, det tør jeg nu sige uden at blues; thi min Elskov er ikke leflende, som de vege Kvinders; var jeg en Mand, – ved alle vældige Magter, jeg kunde endda elske dig saaledes, som jeg nu gjør det! Op da, Sigurd! Lykken er vel en Stordaad værd, vi ere Begge fri naar vi selv vil det, og saa er Legen vunden.

SIGURD

Fri? Hvad mener du?

HJØRDIS

Hvad er vel Dagny for dig? Hvad kan hun vel være for dig? Ikke mere end Gunnar gjælder i mine lønlige Tanker. Hvad Magt ligger der paa, om to usle Liv forspildes!

SIGURD

Hjørdis, Hjørdis!

HJØRDIS

Lad Gunnar blive her, lad Dagny fare til Island med sin Fader; jeg følger dig i Staal og Plade hvor du stevner hen.

(Bevægelse hos Sigurd)

Det er ikke som din Hustru jeg vil følge dig; thi jeg har hørt en Anden til, og den Kvinde lever, som før har hvilet dig nær. Nei Sigurd, ikke som din Hustru, men som hine stærke Kvinder, som Hildes Søstre vil jeg følge dig, ildne dig til Strid og til mandig Færd saa at dit Navn kan gaa vidt over Landene, i Sverdlegen vil jeg staa dig næst, færdes blandt dine Kjæmper i Uveir og Vikingstævne, og naar dit Drapa kvædes, da skal det bære Bud om Sigurd og Hjørdis tilhobe!

SIGURD

Saa var engang min fagreste Drøm, nu er det for sent; Gunnar og Dagny staa mellem os, og der har de Begge Ret til at staa. Jeg ødte min unge Elskov for Gunnars Skyld, – skal jeg bære Kviden derved, saa maa ikke min Gjerning være forfængt. Og nu Dagny – troskyldig og fuld af Lid foer hun fra Hjem og Frænder; ingen Tid maa hun tænke at jeg længtes mod Hjørdis, saa tidt hun tog mig i Favn.

HJØRDIS

Og for slig Sags Skyld vil du lægge en Tyngsel paa dit Liv! Hvad fik du da Kraft og Styrke til, og derhos alle Sindets ypperlige Gaver? Og mener du det nu længer kan være sømmelig Lod for mig at sidde paa Gunnars Gaard? Nei, Sigurd, tro du mig, her er Mangt at tage Haand i for en Mand som du. Erik styrer Norges Rige, reis dig mod ham, mange gode Kjæmper vil stille sig hen som dine haandgangne Mænd, med utvingelig Magt vil vi gaa frem, stride og virke, og aldrig hvile før du sidder paa Haarfagers Kongestol!

SIGURD

Hjørdis, Hjørdis, saa har jeg drømt i min vilde Ungdom; lad det være glemt, – frist mig ikke!

HJØRDIS med Høihed

Det er Nornens Raad at vi to skal holde sammen, det kan ei ændres; grant seer jeg nu mit Hverv i Livet: at gjøre dig berømmelig over alle Lande. Du har staaet for mig hver Dag, hver Time jeg levede her; jeg vilde rive dig ud af mit Sind, men mægtede det ikke; nu gjøres det ei nødigt, nu da jeg veed du elsker mig.

SIGURD med tvungen Kulde

Hvis saa er – da viid, – jeg har elsket dig; nu er det forbi – jeg har glemt de Dage.

HJØRDIS

Sigurd, der lyver du! Saameget er jeg værd, at har du engang elsket mig, da kan du aldrig glemme det.

SIGURD hæftigt

Det maa jeg, det vil jeg nu!

HJØRDIS

Lad saa være, men du kan det ikke! Hindre mig vil du, det lykkes ei; endnu før Kvæld skal Gunnar og Dagny vide Alt.

SIGURD

Ha, det gjør du ikke!

HJØRDIS

Det gjør jeg!

SIGURD

Da maatte jeg kjende dig ilde; høisindet tyktes du mig før at være.

HJØRDIS

Onde Dage føde onde Tanker; for stor er den Lid, du har sat til mig. Jeg vil, jeg maa følge dig – ud i Livet og i Striden; det er mig for lavt under Loftet i Gunnar Herses Stue!

SIGURD med Eftertryk

Men Hæder mellem Mænd har du dog skattet høit; der er skjellig Grund til Strid mellem mig og Gunnar. Ifald nu han faldt for min Haand – vilde du endda røbe Alt og følge mig?

HJØRDIS studsende

Hvi spørger du saa?

SIGURD

Svar mig først; hvad vilde du gjøre, ifald jeg blev din Husbonds Banemand?

HJØRDIS seer stivt paa ham

Da maatte jeg tie og aldrig hvile før jeg havde faaet dig fældet.

SIGURD med et Smil

Godt, Hjørdis, – det vidste jeg vel.

HJØRDIS hastigt

Men saa kan ei skee!

SIGURD

Det maa skee; selv har du nu kastet Tærning om Gunnars Liv og om mit!

Sjette Scene

De Forrige. Gunnar med nogle Huskarle fra Baggrunden.

GUNNAR mørk, til Hjørdis

See saa, nu spirer den Sæd du har saaet!

SIGURD nærmer sig

Hvad gaar dig imod?

GUNNAR

Sigurd, er det dig! Hvad der gaar mig imod? Ikke Andet, end jeg vel maatte vente. Saasnart Dagny, din Hustru, havde baaret Bud om Kaare Bonde, saa tog jeg min Hest og red til mine Grander for at søge Hjælp mod ham.

HJØRDIS spændt

Nu?

GUNNAR

Tvær lød Talen hvorhelst jeg kom; min Færd mod Kaare var lidet hæderlig, blev der sagt; – hm, der blev sagt andre Ting med, som jeg ikke kan nævne, – jeg er jo en forhaanet Mand, det er mig paasagt at jeg har øvet Nidingsværk; det holdes nu for Skjændsel at dele Sag med mig.

SIGURD

Længe skal ikke det holdes for Skjændsel; før Kvælden kommer skal du være mandstærk nok mod Kaare.

GUNNAR

Sigurd!

HJØRDIS sagte, triumferende

Ha, det vidste jeg nok!

SIGURD med tvungen Styrke

Men saa er ogsaa Freden ude mellem os; thi hør nu mit Ord, Gunnar Herse, – du har fældet Thorolf, min Hustrus Frænde, og derfor stævner jeg dig til Holmgang imorgen saasnart Solen rinder!

Hjørdis gjør i hæftig indre Bevægelse et Skridt henimod Sigurd, men fatter sig og bliver ubevægelig staaende under det Følgende.

GUNNAR i høieste Overraskelse

Til Holmgang –! mig! – Du skjæmter, Sigurd!

SIGURD

Til Holmgang er du lovligt stævnet; det bliver et Brikkespil paa Liv og Død; En af os maa falde!

GUNNAR bittert

Ha, jeg skjønner det vel. Du var til Enetale med Hjørdis da jeg kom; hun har ægget dig paany!

SIGURD

Kanhænde!

(halvt mod Hjørdis)

Høisindet Kvinde maa jo værge om sin Husbonds Hæder.

(til Mændene i Baggrunden)

Og I, Karle, gaa nu til Gunnars Grander og sig dem at imorgen skifter han Sværdhug med mig; ræd vil Ingen nævne den Mand, som bærer Vaaben paa Sigurd Viking!

Karlene gaa ud i Baggrunden.

GUNNAR gaar raskt hen til Sigurd og trykker hans Hænder i stærk Bevægelse

Sigurd, min bolde Broder, nu først forstaar jeg dig! Du vover nu Livet for min Hæder, som du fordum vovede det for min Lykke!

SIGURD

Tak din Hustru; hun har mest Deel i min Færd. Imorgen naar Solen rinder –

GUNNAR

Jeg møder dig.

(blød)

Fosterbroder, vil du have et godt Sværd af mig, det er en kostelig Gave.

SIGURD

Tak; men lad det hænge, – Ingen veed, om jeg næste Kvæld har Brug for det.

GUNNAR ryster hans Haand

Farvel, Sigurd!

SIGURD

Farvel igjen og Lykke til Værket!

De skilles, Gunnar gaar ud til Venstre, Sigurd kaster et Blik paa Hjørdis og gaar ud i Baggrunden.

HJØRDIS efter en Pause, sagte og tankefuld

Til Holmgang imorgen? Hvem vil falde?

(tier lidt og udbryder derpaa, som greben af en stærk Beslutning)

Lad falde hvem der vil, – Sigurd og jeg skal endda blive sammen!

FJERDE AKT

Ved Strandbredden. Det er Aften; Maanen sees fra og til mellem mørke sønderrevne Uveirsskyer. I Baggrunden en sort, nylig opkastet Gravhoug.

Første Scene

Ørnulf sidder paa en Steen tilhøire i Forgrunden med blottet Hoved, Albuerne hvilende paa Knæerne og med Ansigtet skjult i sine Hænder. Hans Mænd grave ved Haugen, Nogle lyse med Tyrifakler. Efter et kort Ophold komme Sigurd og Dagny ud fra Baadhuset, hvor en lystig Stokild brænder.

DAGNY dæmpet

Der sidder han endnu.

(holder Sigurd tilbage)

Nei, tal ikke til ham!

SIGURD

Du har Ret, det er fortidligt; lad ham heller sidde med sig selv.

DAGNY gaar over mod Høire og betragter Faderen med stille Sorg

Saa stærk var han igaar da han tog Thorolfs Lig paa Ryggen, stærk var han mens de grov paa Hougen, men da de Alle vare lagte derinde og Jord og Stene kastet over, da tog Sorgen ham, da var det som han sluknede.

(tørrer Taarerne af)

Sig mig, Sigurd, naar tænker du at fare hjem til Island?

SIGURD

Saasnart Uveiret stilner af og jeg faar endt min Handel med Gunnar Herse.

DAGNY

Og saa vil du kjøbe Land og bygge dig en Gaard og aldrig fare i Leding mere?

SIGURD

Ja ja, – det har jeg lovet dig.

DAGNY

Og jeg tør forvist tro at Hjørdis bedrog mig, da hun sagde at jeg lidet var dig værdig til Viv?

SIGURD

Ja ja, Dagny, lid du paa mit Ord.

DAGNY

Saa er jeg glad igjen og vil prøve at glemme alt det onde Værk, som her er øvet. I de lange Vinterkvælde vil vi tale sammen om Gunnar og Hjørdis, og –

SIGURD

Nei, Dagny, vil du vel mod os Begge, saa nævn aldrig Hjørdis, naar vi sidde hjemme paa Island!

DAGNY mildt bebreidende

Ubilligt er dit Had til hende. Sigurd, Sigurd, det ligner dig lidet!

EN AF MÆNDENE nærmer sig

See saa, nu er Haugen istand.

ØRNULF ligesom opvaagnende

Haugen? Er den – naa ja –

SIGURD

Tal nu til ham, Dagny.

DAGNY nærmer sig

Fader, det er koldt herude, det trækker op til Uveir inat.

ØRNULF

Hm, bryd dig ikke om det, Haugen er bygget tæt og godt, de ligge lunt derinde.

DAGNY

Ja men du –

ØRNULF

Jeg? Jeg fryser ikke.

DAGNY

Du har intet spist idag; vil du ikke gaa ind? Natverdsbordet staar rede.

ØRNULF

Lad Natverdsbordet staa; jeg er ikke sulten.

DAGNY

Men at sidde her saa stille; tro mig, det baader dig ikke, du er lidet vant til det.

ØRNULF

Vel sandt; der er Noget, som klemmer mig for Bringen; jeg kan ikke trække Veiret.

Han skjuler igjen Ansigtet med sine Hænder. Ophold. Dagny sætter sig hos ham.

DAGNY

Imorgen ruster du vel dit Skib og farer med til Island?

ØRNULF uden at see op

Hvad skal jeg der? Nei, jeg vil til mine Sønner.

DAGNY smærteligt

Fader!

ØRNULF løfter Hovedet

Gaa ind og lad mig sidde; har Uveiret legt om mig en Nat eller to, saa er det gjort, tænker jeg.

SIGURD

Sligt kan du ikke tænke paa!

ØRNULF

Undres dig at jeg vil hvile? Mit Dagværk er jo endt, jeg har høilagt mine Sønner.

(hæftigt)

Gaa fra mig! – Gaa, gaa!

Han skjuler igjen sit Ansigt.

SIGURD sagte til Dagny, som reiser sig

Lad ham sidde lidt endnu.

DAGNY

Nei, jeg faar friste et Raad til, – jeg kjender ham.

(til Ørnulf)

Dit Dagværk er endt siger du; det er det dog ikke. Høilagt har du dine Sønner, – men du er jo Skald; det sømmer sig at kvæde til deres Minde.

ØRNULF hovedrystende

Kvæde? Nei, nei; igaar kunde jeg det; idag er jeg for gammel.

DAGNY

Det maa du dog; hæderlige Mænd vare dine Sønner alle; et Kvæde maa siges om dem, og det kan Ingen i Ætten uden du.

ØRNULF seer spørgende paa Sigurd

Kvæde? Hvad tykkes dig, Sigurd?

SIGURD

Mig tykkes at saa er billigt; du faar gjøre som hun siger.

DAGNY

Ilde vil det tykkes dine Grander paa Island, naar Arveøllet skal drikkes over Ørnulfs Ætlinge, og intet Kvad er digtet. Til at følge dine Sønner har du Tid nok.

ØRNULF

Nu ja, jeg vil prøve det; og du, Dagny, lyt til, at du siden kan riste Kvadet paa Kjævle!

(Mændene nærme sig med Faklerne, saa at der dannes en Gruppe om ham; han tier lidt og tænker sig om, derpaa siger han)

Sind, som Sorgen stinger,

Savner Brages Glæde;

Sorgfuld Skald saa saare

Kvides ved at kvæde.

Skaldeguden skjænked

Evne mig at sjunge;

Klinge lad min Klage

For mit Tab, det tunge!

(reiser sig)

Harmfuld Norne hærjed

Haardt mig Verdens Veie, –

Listed Lykken fra mig,

Ødte Ørnulfs Eie.

Sønner syv til Ørnulf

Blev af Guder givet;

Nu gaar Gubben eensom,

Sønneløs i Livet.

Sønner syv, saa fagre,

Fostret mellem Sværde,

Værned Vikings hvide

Haar som gjævest Gjærde.

Nu er Gjærdet jævnet,

Mine Sønner døde,–

Glædeløs staar Gubben,

Og hans Hus staar øde.

Thorolf, – du min Yngste!

Boldest blandt de Bolde!

Lidet gad jeg klage,

Fik jeg dig beholde!

Veen du var, som Vaaren,

Mod din Fader kjærlig, –

Arted dig at ældes

Til en Helt saa herlig.

Ulivssaar usaligt

Værste Vee mon volde,

Har min gamle Bringe

Klemt, som mellem Skjolde.

Nidsyg Norne nødig

Nægted mig sit Eie, –

Dryssed Smærtens Rigdom

Over Ørnulfs Veie.

Vegt er vist mit Værge;

Fik jeg Guders Evne,

Een da blev min Idræt:

Nornens Færd at hævne!

Een da blev min Gjerning;

Nornens Fald at friste; –

Hun, som røved mig det

Bedste og det Sidste!

Har hun Alt mig røvet?

Nei, det har hun ikke, –

Tidligt fik jo Ørnulf

Suttungs Mjød at drikke!

(med stigende Begeistring)

Mine Sønner tog hun,

Men hun gav min Tunge

Evnen til i Kvæder

Ud min Sorg at sjunge!

Paa min Mund hun lagde

Sangens fagre Gave:

Lydt da lad den klinge

Selv ved Sønners Grave!

Hil jer da, I Gjæve!

Hil jer der I ride!

Gudegaven læger

Verdens Vee og Kvide!

(han trækker et dybt Aandedrag, stryger Haaret fra Panden og siger roligt)

See saa; nu er Ørnulf stærk og sund igjen.

(til Mændene)

Kom med til Natverdsbordet, Drenge; vi har havt et tungt Dagværk!

(gaar med Karlene ind i Baadhuset)

Anden Scene

Sigurd og Dagny.

DAGNY

Priset være de Høie i Himlen, som skjænkte mig saa godt et Raad!

(til Sigurd)

Vil du ikke gaa ind?

SIGURD

Nei, jeg har liden Lyst. Sig mig, ere alle Ting rede til imorgen?

DAGNY

Det ere de; et silkesømmet Liin ligger inde paa Bænken; men jeg veed forvist at du vil staa dig mod Gunnar, saa jeg har ei grædt derved.

SIGURD

Det give alle gode Magter at du aldrig maa græde for min Skyld.

Han standser og seer ud.

DAGNY

Hvad lytter du paa?

SIGURD

Hører du ikke – der!

(peger tilvenstre)

DAGNY

Jo, der gaar som et sælsomt Uveir over Havet!

SIGURD idet han gaar lidt op mod Baggrunden

Hm, der vil nok regne haarde Hagl i det Uveir.

(raaber)

Hvem kommer?

KAARE BONDE udenfor tilvenstre

Kjendte Folk, Sigurd Viking!

Tredie Scene

De Forrige. Kaare Bonde med en Flok bevæbnede Mænd fra Venstre.

SIGURD

Hvor agte I jer hen?

KAARE

Til Gunnar Herses Gaard!

SIGURD

Med Ufred?

KAARE

Ja, det kan du lide paa! Du hindrede mig før; men nu tænker jeg det er dig kjært nok!

SIGURD

Kan vel være.

KAARE

Jeg har hørt om din Handel med Gunnar; men gaar det som jeg vil, saa kommer han med vege Vaaben til Mødet.

SIGURD

Det er vovsomt Værk du pønser paa; agt dig, Bonde!

KAARE med trodsig Latter

Lad mig om det; vil du takle dit Skib inat, saa skal vi lyse op for dig! – Kom, alle Mand, – see her gaar Veien!

De gaa Alle ud til Høire i Baggrunden.

Fjerde Scene

Sigurd og Dagny; derefter Ørnulf og Karlene fra Baadhuset.

DAGNY

Sigurd, Sigurd, den Ufærd maa du hindre!

SIGURD gaar rask hen til Døren og raaber ind

Op fra Bordet, Ørnulf; tag Hævn over Kaare Bonde!

ØRNULF kommer ud med de Øvrige

Kaare Bonde – hvor er han?

SIGURD

Han stævner mod Gunnars Gaard for at brænde Folkene inde!

ØRNULF

Ha, ha, – lad ham det, saa faar jeg Hævn over Gunnar og Hjørdis med det Samme; siden vil jeg søge Kaare.

SIGURD

Nei, det er gavnløst Raad; Kaare maa du søge inat, hvis du vil ramme ham; thi er Udaaden øvet, saa stævner han tilfjelds. Gunnar har jeg æsket til Holmgang, han er dig vis nok, ifald ikke jeg selv – naa ja, ligegodt, – inat maa han skjærmes mod sine Uvenner; ilde var det om slig Ugjerningsmand, som Kaare, tog Hævnen fra mig!

ØRNULF

Sandt siger du der. Inat vil jeg skjærme Thorolfs Bane, men imorgen maa han fældes!

SIGURD

Han eller jeg, – det kan du lide paa!

ØRNULF

Saa kom da til Hævn for Ørnulfs Æt!

Han gaar med Mændene tilhøire i Baggrunden.

SIGURD

Dagny, følg med, – jeg maa blive, thi Rygtet om Tvekampen er alt paa Vandring mellem Folk, og jeg kan ikke møde Gunnar før Tiden kommer; men du, – styr og raad din Fader; hæderligt maa han fare frem; i Gunnars Gaard ere mange Kvinder; ingen Meen maa voldes Hjørdis eller de Andre.

DAGNY

Ja ja, jeg vil med. Paa Hjørdis tænker du dog; Tak for det Hjertelag!

SIGURD

Gaa, gaa – Dagny!

DAGNY

Jeg gaar; men for Hjørdis kan vi være trygge: hun har gyldne Hærklæder i Buret, og værger sig nok selv.

SIGURD

Det tænker jeg med, men gaa du endda, styr din Faders Færd, vaag over Alle og – over Gunnars Hustru!

DAGNY

Lid paa mig. Vel mødt igjen!

Hun gaar efter de Forrige.

SIGURD

Det er første Gang, Fosterbroder, at jeg staar vaabenløs mens du er stedt i Fare.

(lytter)

Jeg hører Skrig og Sværdhug, – de ere alt ved Gaarden.

(vil over til Høire, men standser og viger forbauset tilbage)

Hjørdis! Hun kommer hid!

Femte Scene

Sigurd. Hjørdis, klædt i kort rød Skarlagenskjortel, med gyldne Vaabenstykker: Hjelm, Pandser, Arm- og Beenskinner. Hendes Haar er udslaaet; paa Ryggen bærer hun et Kogger, og ved Beltet et lidet Skjold; i Haanden har hun Buen med Haarsnoren.

HJØRDIS kommer fra Høire i Forgrunden, ilsomt og seende sig tilbage som om hun ængstedes af Noget, der forfulgte hende; hun gaar tæt hen til Sigurd, tager ham ved Armen og siger dæmpet

Sigurd, Sigurd, kan du see den?

SIGURD

Hvem? Hvor?

HJØRDIS

Ulven der – lige ved; den rører sig ikke, den seer paa mig med to røde Øine! – Det er min Fylgje, Sigurd! Tre Gange har den vist sig for mig; det betyder at jeg visselig skal dø inat!

SIGURD

Hjørdis, Hjørdis!

HJØRDIS

Der sank den i Jorden! Ja, ja, nu har den varslet mig.

SIGURD

Du er syg; kom og gaa ind!

HJØRDIS

Nei, her vil jeg vente; jeg har ikke lang Tid igjen!

SIGURD

Hvad er der hændt med dig?

HJØRDIS

Hvad der er hændt? Det veed jeg ikke, men sandt var det du sagde idag, at Gunnar og Dagny stod mellem os; bort fra dem og fra Livet maa vi, da kan vi blive sammen!

SIGURD

Vi? Ha, du mener –!

HJØRDIS med Høihed

Jeg blev hjemløs i Verden fra den Dag du tog en Anden til Viv. Ilde handlede du dengang! Alle gode Gaver kan Manden give til sin fuldtro Ven, – Alt, kun ikke den Kvinde han har kjær; thi gjør han det, da bryder han Nornens lønlige Spind og to Liv forspildes. Der er en usvigelig Røst i mig, som siger at jeg blev til, for at mit stærke Sind skulde løfte og bære dig i de tunge Tider, og at du fødtes, for at jeg i een Mand kunde finde alt det, der tyktes mig stort og ypperligt; thi det veed jeg, Sigurd, – havde vi To holdt sammen, da var du bleven navnkundigere og jeg lykkeligere end alle Andre!

SIGURD

Unyttig er den Klage nu. Mener du det er lysteligt, det Liv jeg har ivente? Hver Dag at være Dagny nær og gjøgle en Elskov, som Hjertet klemmes ved. Og dog, det maa saa være; ændres kan det ikke.

HJØRDIS under stigende Vildhed

Det skal det dog! Ud af Livet vil vi Begge gaa! Seer du denne Buesnor? Med den rammer jeg sikkert; thi jeg har galet fagre Galdrekvad over den!

(lægger en Piil i Buen, der er spændt)

Hør! Hør, hvor det suser høit oppe! Det er de Dødes Hjemfærd; jeg har hexet dem hid; – i Lag med dem skal vi følges!

SIGURD viger tilbage

Hjørdis, Hjørdis, – jeg ræddes for dig!

HJØRDIS uden at agte paa ham

Ingen Magt kan ændre vor Skjæbne nu! O, ja – det er ogsaa bedre saa, end om du havde fæstet mig hernede i Livet, end om jeg havde siddet paa din Gaard for at væve Liin og Uld og føde dig Afkom, – fy, fy!

SIGURD

Hold op! Din Trolddomskunst har været dig overmægtig; den har kastet en Sjælesot paa dig!

(forfærdet)

Ha, see – see! Gunnars Gaard, – den brænder!

HJØRDIS

Lad brænde, lad brænde! Skysalen deroppe er bedre end Gunnars Bjælkestue!

SIGURD

Men Egil, din Søn, – de fælde ham!

HJØRDIS

Lad fældes, – saa fældes min Skjændsel med det samme!

SIGURD

Og Gunnar – de tage din Husbonds Liv!

HJØRDIS

Det agter jeg ikke! Bedre Husbond skal jeg følge hjem inat! Ja, Sigurd, saa maa det være; her i Landet groer ikke Lykken for mig, – den hvide Gud kommer nordover, ham vil jeg ikke stedes til Møde med; de Gamle ere ikke stærke, som før, – de sove, de sidde halvt som Skygger, – med dem vil vi strides! Ud af Livet, Sigurd; jeg vil sætte dig paa Himlens Kongestol, og selv vil jeg sidde dig næst!

(Uveiret bryder løs)

Hør, hør, der kommer vort Følge! Kan du see de sorte jagende Heste; En for mig og En for dig!

(kaster Buen til Kinden og skyder)

Saa far da den sidste Færd!

SIGURD

Vel truffet, Hjørdis!

Han falder.

HJØRDIS jublende, idet hun iler hen til ham

Sigurd, min Broder, – nu høre vi hinanden til!

SIGURD

Nu mindre end før. Her skilles vore Veie; thi jeg er en kristnet Mand.

HJØRDIS forfærdet

Du –! Ha, nei, nei!

SIGURD

Den hvide Gud er min; Kong Ædhelstan har lært mig ham at kjende, – det er op til ham jeg nu gaar.

HJØRDIS i Fortvivlelse

Og jeg –!

(slipper Buen)

Vee, Vee!

SIGURD

Tungt var mit Liv fra den Stund jeg tog dig ud af mit eget Hjerte og gav dig til Gunnar. Tak, Hjørdis, – nu er jeg saa let og fri.

(døer)

HJØRDIS stille

Død! Saa har jeg visselig forspildt min Sjæl!

(Uveiret voxer, hun udbryder vildt)

De komme! Jeg har galdret dem hid! Men nei, nei, – jeg følger jer ikke, jeg vil ikke ride uden Sigurd! Det hjælper ei, – de see mig, de lee og vinke, de spore sine Heste!

(iler ud paa Fjeldkanten i Baggrunden)

Der ere de over mig – og intet Ly, intet Skjul! Jo, paa Havets Bund kan hænde!

Hun styrter sig ud.

Sjette Scene

Ørnulf, Dagny, Gunnar med Egil, samt Sigurds og Ørnulfs Mænd kommer efterhaanden ind fra Høire.

ØRNULF vendt mod Gravhaugen

Nu kan I sove roligt; thi uhævnet ligge I ikke!

DAGNY kommer

Fader, Fader, – Skrækken dræber mig; – al den blodige Færd – og Uveiret – hør, hør!

GUNNAR med Egil paa Armen

Giv Fred og Ly for mit Barn!

ØRNULF

Gunnar Herse!

GUNNAR

Ja Ørnulf, min Gaard er jo brændt og mine Svende faldne; jeg er i din Vold, gjør som dig tykkes!

ØRNULF

Det staar til Sigurd. Men ind under Tag; det er utrygt herude!

DAGNY

Ja, ind, ind!

(gaar henimod Baadhuset, faar Øie paa Liget og udstøder et Skrig)

Sigurd, min Husbond, – de har dræbt ham!

(kaster sig ned ved ham)

ØRNULF iler til

Sigurd!

GUNNAR sætter Egil ned

Sigurd dræbt!

DAGNY seer fortvivlet paa Mændene, der staa om den Døde

Nei, nei! det er ikke saa, – han maa være ilive endnu!

(bemærker Buen)

Ha, hvad er det!

(reiser sig)

ØRNULF

Datter, det er nok som du først sagde, – Sigurd er fældet.

GUNNAR som greben af en pludselig Tanke

Og Hjørdis! – Har Hjørdis været her?

DAGNY sagte og med Fatning

Jeg veed ikke; men det veed jeg, at hendes Bue har været her.

GUNNAR

Ja, jeg tænkte det nok!

DAGNY

Ti, ti!

(for sig selv)

Saa bittert har hun da hadet ham!

GUNNAR sagte

Fældet ham – Natten før Holmgangen; saa har hun endda elsket mig.

Alle fare forfærdede sammen; Aasgaardsreiden suser gjennem Luften.

EGIL med Skræk

Fader! See, see!

GUNNAR

Hvad er det?

EGIL

Deroppe – alle de sorte Heste –!

GUNNAR

Det er Skyerne, som –

ØRNULF

Nei, det er de Dødes Hjemfærd!

EGIL med et Skrig

Moder er med dem!

DAGNY

Alle gode Magter!

GUNNAR

Barn, hvad siger du!

EGIL

Der – foran – paa den sorte Hest! Fader, Fader!

Egil klynger sig forfærdet op til Faderen; kort Pause; Uveiret drager forbi, Skyerne skilles, Maanen skinner fredeligt ud over Landskabet.

GUNNAR stille og smærteligt

Nu er Hjørdis visselig død!

ØRNULF

Det er vel saa, Gunnar, – og paa hende havde jeg mere at hævne end paa dig. Dyrt blev Mødet for os Begge, – der er min Haand; Fred og Forsoning!

GUNNAR

Tak, Ørnulf! Og nu tilskibs, jeg farer med til Island!

ØRNULF

Ja, til Island, og sent vil vor Hærfærd glemmes:

Høit om Heltefærd og stærke

Kjæmpers Leg paa norske Strande

Skal til sildigst Æt fra Island

Sjunges over Nordens Lande!

Innledning til Hærmændene paa Helgeland, 1. versjon

ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

Interessen for det norrøne samfunnet, ikke minst sagatiden med de mange dramatiske beretningene om konflikter mellom høvdingmakt og kongemakt i tiden omkring kristningen av Norden, var voksende i alle de nordiske land i første halvdel av det 19. århundre. Den historiske interessen var blitt stimulert ved at en rekke av Walter Scotts historiske romaner i 1820-årene ble oversatt til dansk og svensk. I perioden 1821–26 hadde C.C. Rafn gitt ut Nordiske Kæmpe-Historier (tre bind) i dansk oversettelse, deriblant Volsunga saga og Fridtjofs saga. Esaias Tegnérs episke diktsyklus Frithiofs Saga hadde fått meget positiv mottagelse da den var ferdig i 1825, og den kom raskt til å bli regnet som Sveriges nasjonalepos. B.S. Ingemann skrev i årene 1826–35 flere romaner med emner fra dansk middelalder. I Danmark hadde N.F.S. Grundtvig gitt ut sine oversettelser av Snorres Heimskringla, Norges Konge-Krønike i tre bind (1818–22). I Norge kom jernverkseier Jacob Aall i 1838–39 med sin komplette oversettelse i tre bind, Snorre Sturlesons norske Kongers Sagaer. Den inneholder også sagaer om kongene av Sverre-ætten, som ikke var Snorres verk.

Den danske språkforskeren og historikeren N.M. Petersen hadde også oversatt en rekke bind av norske kongesagaer i 1831–36, men større betydning fikk han som oversetter av islendingesagaer: Historiske Fortællinger om Islændernes Færd hjemme og ude. Bøkene omfattet en rekke av de mest kjente sagaene og kom ut i fire bind i perioden 1839–44. Disse utgivelsene fikk grunnleggende betydning for mye av tidens prosafiksjon. Enkelte ble inspirert til å skrive verk som må kalles sagapastisjer, og det klareste eksemplet på denne stilen er Carsten Hauchs Saga om Thorvald Vidførle fra 1849. Parallelt med sagaformidlingen foregikk det et stort arbeid med kildene for den norrøne mytologien. Her var især nordmannen P.A. Munch sentral med en del utgivelser på 1840-tallet og senere.

Innenfor den dramatiske genren ble det også sett på som en viktig oppgave å vekke folket nasjonalt ved å fremstille fortidens helter og heltegjerninger på scenen. Den førende på dette området hadde lenge vært Adam Oehlenschläger, som beholdt en ledende posisjon helt til sin død i 1850. I flere av sine tragedier hadde han valgt emner fra den norrøne sagalitteraturen, og han hadde tidlig høstet stor ære blant lesere og teaterpublikum. Imidlertid ville ikke alle uten videre godta at episk diktning ble overført til scenen. I 1820-årene begynte en estetisk bevisstgjøring i deler av pressen. En av dem som klarte å markere seg som respektert kritiker i Danmark, og dermed også i Norge, var den unge Johan Ludvig Heiberg (1791–1860). Han hadde tilegnet seg deler av den tyske filosofiske estetikken, især G.W.F. Hegels genrelære. Heiberg fant at Oehlenschläger ofte tok for lettvint på de viktige forskjellene mellom epikk og dramatikk.

Kritikken kom for første gang til uttrykk i 1827 og gjaldt tragedien Væringerne i Miklagard, med handling delvis hentet fra Snorres kongesagaer, nærmere bestemt Harald Hardrådes saga. Heiberg hevder blant annet at Oehlenschläger reduserer den dramatiske effekten ved å la sentrale personer, alene på scenen, røpe sine tanker og følelser i monologer som i mange tilfeller har karakter av lyriske dikt. Dette var ifølge Heiberg å miskjenne den dramatiske diktningens natur. Oehlenschläger tok til motmæle og fortsatte å skrive tragedier basert på sagaemner. Han mente at også islendingesagaene kunne bidra med stoff. I 1848 kom Kiartan og Gudrun, basert på Laksdøla saga, med like stort innslag av monologer som i Væringerne i Miklagard. Heiberg gikk langt i å frakjenne Oehlenschläger et førsterangs dramatisk talent: «En tilkommende Digter, hvis Genie er mere dramatisk, kan let fordunkle Oehlenschläger i Tragedien, men i den lyrisk-episke Digtekunst vil aldrig nogen, enten her eller andensteds, overgaae ham» (Heiberg 1861–62, b. 3, 185).

Med den posisjonen Heiberg etter hvert fikk i 1840- og 50-årene, er det sannsynlig at hans kritikk av Oehlenschläger ble studert av yngre diktere, også i Norge. Ibsen beholdt lenge stor respekt for Oehlenschläger, men midt på 1850-tallet ble han mer selvstendig. Andre norske diktere som hadde forsøkt å dramatisere sagastoff, var Andreas Munch med En Aften paa Giske (1855), et versdrama i én akt, som kan minne om Oehlenschlägers diktning, og den unge Bjørnstjerne Bjørnson med Mellem Slagene (1856), et prosadrama i én akt, som var Bjørnsons første forsøk for scenen. De hadde begge basert seg på kongesagaer.

Det er åpenbart at Ibsen, før han skrev Hærmændene paa Helgeland, hadde orientert seg bredt både i den oversatte norrøne litteraturen og i samtidens dikteriske forsøk på å benytte seg av de gamle helteskildringene. Det er på det rene at han hadde lest mange av de da mest kjente og tilgjengelige islendingesagaene og noen fornaldersagaer. Det finnes mange motivlån hos Ibsen nettopp fra verk innenfor disse to genrene, og dessuten fra kongesagaer, eddadikt og skaldedikt. I forbindelse med at Ibsen sendte sitt sagaskuespill til Det kongelige Theater i København, skriver han i et brev datert 8. februar 1858 at han har «tildannet Indholdet af forskjellige Træk hentede ud fra flere af de islandske Familiesagaer, f. Ex: Njals Saga og Egil Skallagrimssøns Saga, ligesom ogsaa Indvirkningen af Vølsungssaga i flere Puncter vil spores» (HIS 12). I avhandlingen Hærmændene paa Helgeland : Henrik Ibsens forhold til kilderne i den norrøne literatur oppsummerer Ferdinand G. Lynner de kildene han mener Ibsen har brukt:

Vi har fundet at Ibsen til sit drama har benyttet Volsungasagaen, Njaals saga, Egils saga, Laxdølasagaen, og Snorres kongesagaer; han har endvidere muligens kastet et blik i Ragnar Lodbroks saga; det er ogsaa sandsynlig, at han har bladet i en oversættelse av Eddaen. Av skrifter fra vor tid har han hentet adskillige forestillinger fra Fayes Folkesagn; sandsynligvis har han vel ogsaa læst hist og her i Munchs fremstilling av den gamle gudelære og de gamle heltesagn; en enkelt forestilling synes at skrive sig fra Tegnérs romancecyklus Fritjofs Saga, hvis den da ikke er fra det gamle skrift med samme titel (Lynner 1909, 57).

I tillegg til disse kildene er det mye som taler for at Ibsen har brukt Vatnsdøla saga. Han kan også ha hentet trekk fra Gunnlaugs saga, Gisles saga og Eirik Raudes saga, samt enkelte elementer fra andre islendingesagaer. Ved siden av de fornaldersagaene Lynner nevner, kan Ibsen ha kjent Orvar-Odds saga, og han kan ha blitt inspirert av de kvinnelige krigerne i Hervarar saga. Der eventuelle lån fra fornaldersagaer er svært generelle eller bare gjelder detaljer, er det imidlertid vanskelig å si om han bruker fornaldersagaene direkte, eller om han kjenner stoffet via Oehlenschläger. Når det gjelder eddadiktene, har han nok studert flere av dem langt grundigere enn bare ved å bla i en oversettelse. Skaldediktet «Sonatorrek», som inngår i Egils saga, har vært en viktig kilde for Ibsen. Han kan også ha hentet inspirasjon fra Øyvind Finnssons skaldedikt «Hákonarmál», siden det er tatt opp i Heimskringla. Scenen der helten kommer til Valhall med stort følge og blir godt mottatt, har Ibsen tidligere utbrodert i diktet «Skjalden i Valhal» (1850).

I noen tilfeller er motivlånene fra norrøne tekster så klare at det er innlysende hvilken tekst som har vært långivende. I andre tilfeller blander Ibsen motiver fra flere kilder, og enkelte ganger kan lånene fra én kilde være begrenset til for eksempel en god replikk eller et navn knyttet til et enkelt motiv. Personnavnene i Hærmændene paa Helgeland har han også i stor grad hentet fra de samme norrøne tekstene. Det gjelder særlig Volsunga saga, Egils saga og Njåls saga (jf. Ord- og sakkommentarer).

Det er også tydelig at Ibsen nå har satt seg langt bedre inn i samfunnsforhold i middelalderen enn tidligere. Stykket viser at han har skaffet seg god innsikt i rettslige og kulturelle forhold i norrøn tid. Han bruker en rekke tekniske uttrykk og termer med tilknytning til det norrøne samfunnet og norrøn lov og rett, og disse formidler en adekvat oppfatning av norrøne forhold. Denne innsikten har Ibsen trolig skaffet seg gjennom N.M. Petersens fyldige kommentarer og forklaringer til sine sagaoversettelser, og dessuten gjennom P.A. Munchs fremstillinger. Anakronismer forekommer, men ikke særlig ofte.

Shakespeares Macbeth kan ha vært medbestemmende både for personfremstillingen og stemningen i Hærmændene paa Helgeland. I likhet med Sigurd og Gunnar er Macbeth en tapper kriger som har utført blodige heltegjerninger, og i likhet med Gunnar er han en mann som styres av en ærgjerrig og skruppelløs hustru. Heksene som forutsier Macbeths skjebne og binder ham til den, har ofte vært oppfattet som norner (skjebnegudinner i norrøn mytologi). De har et motstykke i nornen som stadig blir nevnt i Hærmændene paa Helgeland, og som får den overordnede skylden for det meste som skjer. Macbeth var blitt oversatt til tysk av Friedrich Schiller i 1800 og til dansk av Peter Foersom i 1816, på grunnlag av Schillers oversettelse.

Tidligere verk der Ibsen legger handlingen til sagatiden, kan gi inntrykk av at Oehlenschläger som formidler er kommet mellom sagateksten og Ibsens tekst. I Hærmændene paa Helgeland kan han nok også ha brukt sagatekster i Oehlenschlägers gjendiktning, men det ser likevel ut til at han har frigjort seg fra Oehlenschläger og heller gått til sagalitteraturen direkte, riktignok i oversettelse. Oehlenschläger hadde presentert sagalitteraturen i en forkledning tilpasset den danske romantikkens litterære smak. Ibsens holdning til sagalitteraturen i Hærmændene paa Helgeland er en helt annen. I brevet som fulgte en avskrift av stykket til Det kongelige Theater i København 8. februar 1858, skriver dikteren om sine intensjoner med stykket: «Hvad jeg har tilsigtet er at give et Billede af Sagatidens Liv i Almindelighed» (HIS 12). Han har neppe reflektert særlig over i hvilken grad islendingesagaene, som er hans hovedkilder til sagatiden, gir et godt bilde av «Sagatidens Liv i Almindelighed». Men ved at han blander motiver fra fornaldersagaene med motiver fra de klassiske islendingesagaene, blir den idealiserende og heroiske tendensen fra islendingesagaene styrket. Dette er det grunn til å se som et bevisst valg fra Ibsens side. Skikkelsene i Hærmændene paa Helgeland svarer altså ikke helt til fremstillingen av personene i islendingesagaene. De tilhører langt på vei den samme heroiske – til dels heroisk-mytiske – sfæren som heltene i eddadiktningen og i enkelte fornaldersagaer.

Det kan diskuteres i hvilken grad Ibsen har klart å skape troverdige karakterer, i den forstand at de handler og reagerer i overensstemmelse med sagatidens normer. Han ble lastet for at Sigurds karakter er lite troverdig (jf. Lynner 1909, 36–37, med henvisninger). Dette gjelder både Sigurds kristne tro, som viser seg først helt mot slutten av dramaet, og det at han viker plassen for sin fostbror og overlater til ham den kvinnen han selv elsker. Hjørdis’ reaksjon på å bli kalt frille er også blitt fremholdt som lite troverdig. Innvendingen er at en ekte sagakvinne ikke ville ha innrømmet at hun kjente seg krenket og hånet (jf. Lynner 1909, 65). Etter at Ørnulfs sønner er falne, ønsker faren å dø, en reaksjon som følger mønsteret i Egils saga nokså tett. Lynner påpeker at dette ikke samsvarer med et forventet handlingsmønster. Mens Egil ikke hadde noen å hevne seg på, hadde Ørnulf sine sønners død å hevne. Hevntanken burde også ha gitt Ørnulf kraft (jf. Lynner 1909, 51–52).

Disse trekkene kan virke mindre heldige, sammenlignet med normer og reaksjonsmønstre i det norrøne samfunnet, men i Hærmændene paa Helgeland viser Ibsen i alle fall en vilje til å forstå og trenge inn i sagatidens tenkemåte. Dette representerer noe nytt, både med hensyn til Ibsens tidligere diktning og romantikkens bruk av det norrøne stoffet.

TILBLIVELSE

I fortalen til annen utgave av Gildet på Solhaug fra 1883 kommer Ibsen inn på forhistorien til arbeidet med det skuespillet som fikk tittelen Hærmændene paa Helgeland. Under arbeidet med Fru Inger til Østeraad i 1854 hadde han orientert seg om historiske forhold i norsk senmiddelalder. Denne perioden opplevde han imidlertid som relativt fattig på stoff egnet til dramatisk fremstilling, og året etter gikk hans historiske interesser mer i retning av en eldre og litterært sett rikere epoke, sagatiden. Spesielt da han fikk tak i N.M. Petersens fortreffelige sagaoversettelser, ble interessen for den tidens mennesker stimulert i en produktiv retning:

Ud fra disse ætte-krøniker med deres vekslende forhold og optrin mellem mand og mand, mellem kvinde og kvinde, over hovedet mellem menneske og menneske, slog mig et personligt, fyldigt, levende livsindhold imøde; og ud af denne min leven sammen med alle disse afsluttede, enkelte, personlige kvinder og mænd fremstod i min tanke det første rå, tågede udkast til «Hærmændene på Helgeland» (HIS 2, s. 102 l. 10).

Ibsen festet seg især ved de to kvinneskikkelsene som senere ble til Hjørdis og Dagny. Videre ville han ha med trekk som han oppfattet som typiske for sagalivet, lidenskapelige karakterer og skjebnesvangre sammenstøt: «Med et ord, – hvad der i Vølsungasagaen var blevet episk omdigtet, vilde jeg, dramatisk, ligefrem gengive» (HIS 2, s. 102 l. 23). I prosafragmentet «Svanhild» (1860) (NBO Ms.4° 926), som er en forstudie til Kjærlighedens Komedie (1862), ønsker Falk (bl. 12r i manuskriptet) å gi Svanhild en bok: Vølsungasaga, i C.C. Rafns danske oversettelse. Det tyder på at det var denne utgaven Ibsen kjente da han arbeidet med Hærmændene paa Helgeland.

Da folk etter hvert viste mer interesse for samtidige forhold enn for mytenes verden, var det ikke så naturlig for Ibsen å insistere på det nære forholdet til sagaen om volsungene lenger. Da Hærmændene paa Helgeland kom i en tysk utgave i 1876, skrev Ibsen i forordet at det ikke var de idealiserte og upersonlige sagnskikkelsene fra «Nibelungenlied» som hadde vært hans forbilder, men snarere islendingesagaenes personer med sine mer menneskelige dimensjoner. Hans hensikt hadde vært «nicht unsere Sagenwelt, sondern unser Leben in der alten Zeit darzustellen» (Ibsen 1876, [4]), i oversettelse: «at fremstille vort liv i den gamle tid, ikke vor sagnverden» (HU 4, 12).

Arbeidet med å skrive sagadramaet kom ikke i gang med det samme. Andre planer fikk forrang: Folkevisene hadde stoff og stemninger som Ibsen utnyttet scenisk i Gildet paa Solhoug sommeren 1855 og i Olaf Liljekrans i 1856. Ikke før våren 1857 kunne Ibsen gå i gang med det som skulle bli Hærmændene paa Helgeland. Da hadde han i mellomtiden trolig fått impulser gjennom arbeidet med å sette opp Oehlenschlägers Væringerne i Miklagard, en verstragedie i fem akter fra 1826, som 30. november 1856 fikk sin første oppførelse på teateret i Bergen.

28. april 1857 henvender Ibsen seg til sin venn og utgiver Paul Botten-Hansen i Kristiania om diverse utgivelsesprosjekter. I et postskriptum uttrykker han: «Jeg har allerede et nyt dramatisk Arbeide mellem Hænderne; det vil i Indhold og Tone blive temmelig forskjelligt fra mine tidligere» (HIS 12). De to første aktene var skrevet ferdig før Ibsen reiste fra Bergen 18. juli. Resten ble skrevet i Kristiania høsten 1857 (jf. Midbøe 1960, 143).

En stund var Ibsen i tvil om han denne gang skulle velge vers eller prosa. I april og mai 1857 arbeidet han med en lengre artikkel, «Om Kjæmpevisen og dens Betydning for Kunstpoesien», hvor han blant annet overveier hvilken form som vil egne seg best til et sagadrama. Det er et utgangspunkt for Ibsen at sagaen som genre «er et stort, koldt, afsluttet og indesluttet Epos, i sit inderste Væsen objektivt og fremmed for al Lyrik» (Ibsen 1857b). Når det gjelder forholdet mellom diktningens tre hovedgenrer, er han overbevist om at dramaet er «en høiere Forbindelse af Lyrik og Epos» (Ibsen 1857b), et syn som Hegel hadde fått bred aksept for i sin estetikk, og som Ibsen trolig kjente gjennom Johan Ludvig Heibergs formidling, kanskje hentet fra artikkelen «Om Vaudevillen» fra 1826:

Naar Poesien yttrer sig i sin naturlige, musikalske Skikkelse, giver man det Navn af lyrisk. Bliver den derimod plastisk, kalder man den episk. Eenheden af denne Modsætning er den dramatiske Poesie, som derfor er at betragte som Kjærnen af den hele Poesie, eller som Poesiens Poesie, ligesom Poesien i Almindelighed er Kunsternes Kunst. Den oprindelige Modsætning af Tid og Rum, denne Modsætning, som i Kunsten i Almindelighed og i Poesien betegnedes ved Modsætningen af det Musikalske og det Plastiske, betegnes nu i den dramatiske Poesie i Særdeleshed ved Modsætningen af det Lyriske og Episke (Heiberg 1861–62, 46).

Av dette kunne man slutte at den som ville skape et dramatisk verk av et episk fremstilt stoff, måtte tilføre det en lyrisk kvalitet. Dette kunne i og for seg være en tilskyndelse til å velge en versform. Ibsen mener imidlertid at det ville være å forrykke sagastoffets opprinnelige virkning: «Formedelst den dramatiske Behandling træder vistnok Sagatiden i et nærmere Forhold til Virkeligheden, men det er netop dette den ikke skal; Statuen vinder ikke derved, at den gives naturlig Hudfarve, Haar og Øine» (Ibsen 1857b).

Oehlenschläger hadde valgt å dramatisere norrønt sagastoff i blankvers, blant annet i Hakon Jarl fra 1807. Ibsen er varsom i sin kritikk, men han spør likevel om ikke resultatet hadde vunnet på valget av «en anden, til Stoffet mere svarende Sprogform» (Ibsen 1857b). Han konkretiserer sin innvending i den nevnte artikkelen om kjempevisen i Illustreret Nyhedsblad (trykt i to deler i mai 1857):

En «Hakon Jarl» i Prosa turde vel gjennem Oehlenschlägers Pen blevet fuldt saa poetisk som en i Vers; idetringeste vil det visselig engang i Tiden erkjendes, at den femfodede Jambe ingenlunde er den hensigtsmæssigste til Behandling af skandinaviske Emner fra Fortiden; dette Versemaal er nemlig aldeles fremmed for vor nationale Metrik, og det er dog kun gjennem en national Form at det nationale Stof fuldstændigen kan komme til sin Ret (Ibsen 1857b).

Det kan se ut til at Ibsen nå hadde bestemt seg for prosa. Det har nok vært et mål for dikteren at prosaen skulle ha et poetisk preg. En sporadisk, men neppe rent tilfeldig bruk av stavrim røper ikke minst denne stilviljen. Botten-Hansen meddelte i Illustreret Nyhedsblad 19. juli 1863 at Ibsen først hadde begynt å skrive Hærmændene paa Helgeland på vers. Det har vært diskutert om det versemålet som først ble valgt, var femfotsjamber (jf. Shakespeares blankvers) eller jambiske sekstaktere. En mulig forklaring på stavriminnslagene i Hærmændene paa Helgeland kan være at det første forsøket på vers – enten det var i det ene eller andre versemålet – har hatt stavrim, og at dette har fulgt med over i prosaformen.

Strofene som er lagt inn i prosadialogen, gir også klare assosiasjoner til norrøn verskunst. Et par av «kvadene» har gjennomført seks stavelser i hver verslinje, som i det vanligste skaldeversemålet drottkvætt. Der enkeltstående strofer er lagt inn, er det sitert fire verslinjer (i ett tilfelle to), altså enheter som tilsvarer en norrøn halvstrofe og en kvidling (to linjer). I sagatekster var det ikke uvanlig å sitere halvstrofer og kvidlinger, så Ibsen kan for så vidt ha hatt mønster for dette i den sagalitteraturen han har brukt. Men også det «arvekvadet» Ørnulf dikter over sine døde sønner, har firelinjers strofer, selv om det ikke har mønster i skaldediktningen.

Ibsen har også tidligere brukt stavrim for å gi tidskoloritt, som i «Skjalden i Valhal», men ikke så gjennomført som i Hærmændene paa Helgeland. Rimstavene er ikke gjennomført etter mønsteret i ett bestemt norrønt versemål, men de er likevel plassert på en måte som tyder på at Ibsen kan ha arbeidet bevisst med dette og hentet mønster både fra oversatte skaldedikt (først og fremst i N.M. Petersens sagaoversettelser) og fra eddadikt. Det er særlig to rimmønstre som forekommer så ofte at det ikke kan være tilfeldig. Det ene er mønsteret fra drottkvætt og fornyrdislag, der to verslinjer er bundet sammen med bokstavrim, med én eller to rimstaver i den første verslinjen og én i den andre. Her står rimstaven (hovedstaven) fremst i den andre linjen, slik reglene er for drottkvætt:

Harmfuld Norne hærjed

Haardt mig Verdens Veie, –

(HIS 3, )

Det andre finner vi i verslinjer som rimer på seg selv, det vil si som inneholder to eller flere rimord. Her er mønsteret sistelinjen i halvstrofen i eddaversemålet ljodahått:

Ulivssaar usaligt

Værste Vee mon volde,

(HIS 3, )

Det er en tydelig tendens til at Ibsen bruker to norrøne rimmønstre i fri kombinasjon, selv om rimet mangler i noen tilfeller.

Ibsen har også gjennomført enderim i sine «skaldekvad» med rimflettingen XAXA. Det finnes et norrønt versemål med enderim, runhent, men det har parrim (f.eks. i «Hofulausn» i Egils saga). Rimet kan eventuelt strekke seg over en halv eller hel strofe. Og i versemålet hrynhent kan enderim, både parrim og kryssrim, brukes som pynt. Bruk av enderim var likevel uvanlig i den norrøne skaldediktningen. Før Ibsens tid var det imidlertid vanlig at skaldedikt ble gjendiktet i versemål med enderim, som hos N.M. Petersen, så Ibsen følger her en skikk som var kjent i samtiden. Ibsens vers kan også minne om rimur. Rimurdiktningen, som oppstod på Island først på 1300-tallet, er fortellende dikt med emner hentet fra sagaer eller ridderromaner. De finnes i mange variasjoner, men har oftest et trokeisk grunnskjema. Ibsens firelinjede strofer med stavrim og enderim viser en formell likhet med enkelte rimurvarianter, men det er tvilsomt om dette er tilsiktet. På midten av 1800-tallet var det utgitt lite rimurdiktning, og diktningen var følgelig lite kjent i Skandinavia utenfor filologenes kretser. Rimurdiktningens eventuelle påvirkning på Ibsen er derfor høyst sannsynlig kommet indirekte gjennom oversettere – og kanskje Oehlenschläger (jf. f.eks. Fafner 1989–2000, b. 2:2, 347–52). Ibsens intensjon kan ha vært å bruke elementer fra norrøne skalde- og eddadikt for å gi den rette tidskoloritten. Strofene i stykket omtales også som «kvad».

Det er naturlig å se innslagene av stavrim i prosaen i Hærmændene paa Helgeland som et stilmiddel på linje med leksikalske lån fra norrønt og en syntaks som på enkelte punkter etterligner sagastilen (korte setninger og inversjon). Ved utstrakt bruk av inversjon er syntaksen med på å skape en språklig avstand til nåtiden, og dette brukes som stilmiddel for å oppnå tidskoloritt. Det samme kan sies om norrøne leksikalske lån og stereotype vendinger, men her kommer et annet motiv i tillegg. Når Ibsen i så stor grad bruker norrøne oversettelseslån ( «Skoggangsmand», «Huskarle» o.fl.), også i en del tilfeller der han kunne velge andre ord, understrekes innholdet i disse ordene og forestillingene som ligger bak. Direkte oversettelser av norrøne ord og uttrykk blir en innfallsvinkel til den norrøne tankegangen og livsoppfatningen som Ibsen ønsker å forstå og formidle.

UTGIVELSE

Mot slutten av 1857 hadde Ibsen inngått en avtale med eieren av Illustreret Nyhedsblad, boktrykker Hans Jacob Jensen, om utgivelse av Hærmændene paa Helgeland. Mot et honorar på 30 spesidaler (120 kroner) fikk Jensen rett til å trykke skuespillet i et opplag på 2200 eksemplarer. Det meste av opplaget ble distribuert som tilleggshefte for bladets abonnenter, og det kom ut sammen med nr. 17, 25. april 1858 (Thuesen 1924, 8–9, 12). Resten av opplaget solgte eieren for egen regning.

Mangelen på klare lovbestemmelser om en forfatters eiendomsrett til sitt verk ble årsak til en strid om opptrykk av et nytt opplag av Hærmændene paa Helgeland. Da opplaget for lengst var utsolgt og boktrykker Jensen ikke lenger eide Illustreret Nyhedsblad, skrev han i et brev til Ibsen i 1871 at han var i ferd med å gi ut et nytt opplag av Fru Inger til Østeraad og Hærmændene paa Helgeland, de to skuespillene som dikteren i 1857 og 1858 hadde solgt til bruk for Illustreret Nyhedsblad. Ibsen var av den oppfatning at Jensen ikke lenger hadde noen eiendomsrett til skuespillene, og han truet med å gå til rettslige skritt dersom planen ble realisert (jf. brev 17. september 1871). Begge bøkene var på samme tid planlagt utgitt i ny og revidert utgave på Gyldendalske Boghandels forlag i København, og Ibsen ville ikke vite av noen ny Kristiania-utgave. Jensen bøyet ikke av og fortsatte arbeidet med å utgi Hærmændene paa Helgeland. Saken verserte i rettssystemet i flere år. Først i april 1876 kom den endelige avgjørelsen i høyesterett. Jensen ble dømt til bot og erstatning, og restopplaget av Jensens utgave fra 1871 ble beslaglagt (jf. Ferguson 1996, 179–81). Da hadde annen utgave av skuespillet foreligget hos Frederik Hegel på Gyldendal i København siden 1873.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Som en følge av at Ibsen høsten 1857 hadde levert stykket til Christiania Theater med tanke på å få det oppført, og at det hadde trukket ut med en positiv avgjørelse, utfoldet det seg en avisdebatt om teaterets holdning til ny norsk dramatikk (jf. Oppførelse). Debatten bidro til at skuespillet ble møtt med en god del interesse straks det forelå på trykk, og det ble anmeldt i flere aviser. I Morgenbladet 1. mai 1858 gir signaturen J.L. (Jens Lieblein) en meget positiv vurdering, idet han legger hovedvekten på det historiske bildet som blir tegnet:

Man ser de vigtigste Figurer og Charakterer fra vor Oldtid repræsenterede, hvori de mest betydningsfulde Momenter i vore Forfædres Liv ere gjengivne. Det Hele er klart og rigtigt tænkt og anskuet, og ligesaa klart og levende fremstillet for os i en helstøbt Skikkelse. Det oldnorske Liv staar her for os i sin Helhed; det er ikke Brudstykker, ikke Enkeltheder, vi se; vore Forfædre vise sig for os i sin hele aandige og legemlige Habitus; deres Indre og Ydre er afdækket, afsløret; de staa op af sine Grave livagtige, med Kjød og Blod, og vandre blandt os (Lieblein 1858).

Etter å ha omtalt dramaets viktigste personer kommer anmelderen inn på nordmenns behov for å bli kjent med sine forfedre og den tiden de levde i, og med både de onde og de gode sidene ved deres tilværelse. Nå vil ikke bare oldtidsforskere, men alle som ønsker det, få muligheten til å lære litt om tidligere tiders levevilkår. Forutsetningen er at teateret velger å oppføre stykket. Dermed benytter anmelderen anledningen til å angripe den repertoar-politikken som Christiania Theaters ledelse har valgt å føre:

vi taale ikke længere dette Regimente af Fremmede, denne Underkuen af vort Eget; have vi naaet op til en saa klarnet Selvbevidsthed, til en saadan aandig Dannelse, at Værker som Hærmændene paa Helgeland og Halte-Hulda kan fremtræde, kan vi umulig taale en saadan Umyndighedstilstand. Det er ikke Digteren Ibsen alene, som er krænket, idet hans Arbeide er vist tilbage af usle Pengehensyn, det er den hele Nation, det er Nordmændene som et aandigt myndigt Folk, der er krænket. Hærmændene paa Helgeland er nemlig ikke Digterens Eiendom alene, det er fra nu af en Nationaleiendom, det er Kjød af vort Kjød, Blod af vort Blod, det er det knæsatte, erkjendte Barn, som vi vil skal indsættes i sine fulde Rettigheder (Lieblein 1858).

Kritikeren legger til at en oppførelse av et så utpreget nasjonalt skuespill på et teater med danske skuespillere uansett ville komme til å gi et falskt og forfeilet resultat: «Ordet er allerede forhen tydeligt og bestemt udtalt i dette Blad: ‹det danske Theater kan ikke længer bestaa hos os›; dette dristige og i rette Tid udtalte Ord gjentage vi af fuld Røst.» Det finnes etter hvert tilstrekkelig med respektable norske krefter til at teaterkunsten vil bestå i Norge uten dansk medvirkning, og at den vil bidra til å «udvikle og klargjøre den norske Aand, det nationale Liv» (Lieblein 1858).

Også i Danmark ble Ibsens sagadrama behørig anmeldt da det kom ut. Særlig utførlig var Mer Goldschmidts vurdering i hans tidsskrift Nord & Syd. Han finner eksempler på uttrykk og reaksjoner som ikke helt svarer til det man er fortrolig med i den islandske sagalitteraturen. Enkelte ganger er personene mer snakkesalige enn sine forbilder, og andre ganger er adferden i voldsomste laget. Hjørdis-skikkelsen har forfatteren ikke beregnet godt. Han har «ved at stille hende i det dæmonisk-fjendtlige Forhold til Ørnulf gjort hende vildere og mere uskjøn, end rigtigt er, naar vi skulle have Sympathi med hendes Lidelse» (Goldschmidt 1858, 198). Anmelderen synes ellers at Ibsen har forsynt seg godt av de gamle tekstene:

Det ville vi dog bede de gode Normænd om, at de ikke hugge løs og forbruge af Sagaerne, saadan som man siger, at de gjøre ved deres Skove. Man tør ikke saaledes skjære ud af en Saga for at hidskaffe en piquant eller interessant Enkelthed, men skal digte i dens Aand og Tone. I Meget har Hr. Ibsen unægtelig efterkommet denne Pligt, og efter at have udhævet de formentlige Feil og Anstød maae vi sluttelig gjøre opmærksom paa et helt, aldeles vellykket Parti, nemlig Alt, hvad der angaaer Forholdet mellem Sigurd og hans Hustru, den blide Dagny. Til hende har han benyttet Hrefna; men det er gjort paa rette Maade (Goldschmidt 1858, 199).

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

1876. Kämparne på Helgeland : skådespel i fyra handlingar. Öfversättning af William Åsbjörnson. Halmstad, Gernandtska Boktryckeriet. 125 s.

1876. Nordische Heerfahrt : Trauerspiel in vier Akten. Unter Mitwirkung von Emma Klingenfeld veranstaltete deutsche Originalausgabe der Haermaendene paa Helgeland. München, Theodor Ackermann. [6], 128 s. Forord ved Henrik Ibsen

1878. Helgelannin sankarit : näytelmä neljässä näytöksessä. Alkuperäisestä Suomentanut C. Edv. Törmänen [overs. til finsk fra originalen av C. Edv. Törmänen]. Hämeenlinnassa, A.W. Lindgrenin. 71 s. (Suomalainen teaterikirjasto, 21)

1890. Ibsen’s prose dramas, 3. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. XVII, 379 s. Inneholder bl.a. The vikings at Helgeland, overs. av William Archer

[1890]. Nordische Heerfahrt : Schauspiel in vier AufzÃ¼gen. Aus dem Norwegischen von M. von Borch. Leipzig, Reclam. 69 s. (Universal-Bibliothek, 2633)

1892. Pages d’histoire. Traduction inédite de Ernest Tissot. Paris, A. Savine. 24 s. Særtrykk av La revue indépendante mensuelle, 22, nr. 63. Inneholder bl.a. utdrag av Hærmændene paa Helgeland

1892. Víkingarnir á Hálogalandi : sjónleikur í fjórum áttum. ýtt hafa [overs. av]: Indrii Einarsson og Eggert Ó. Brím. Reykjavik, Ísafoldarprentsmija. 104 s.

1893. Les prétendants a la couronne. Les guerriers a Helgeland. 2. éd. Traduction Jacques Trigant-Geneste. Paris, A. Savine. 327 s.

1896. Sobranie so činenij , 3. St. Peterburg, Izdanie I. Jurovskago. 400 s. Inneholder bl.a. Severnye Bogatyri, overs. av N. Mirovi č

1900. Spedizione nordica : dramma in quattro atti. Traduzione italiana del Paolo Rindler [italiensk overs. ved Paolo Rindler]. Milano, Treves. 78 s. (Teatro Straniero, 86)

1906. Polnoe sobranie so činenij , 2. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Hansen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunta. 397 s. Inneholder bl.a. Voiteli v Gel’geland

OPPFØRELSE

Hærmændene paa Helgeland ble sent på året 1857 innlevert til vurdering på Christiania Theater på Bankplassen. Som artistisk direktør for Kristiania Norske Theater i Møllergaten kunne Ibsen ha valgt oppførelse på sitt eget teater, men denne teaterbygningen var mindre og hadde en trangere scene. Dessuten vurderte han trolig skuespillerkreftene som utilstrekkelige for oppgaven. Etter å ha ventet en rimelig tid henvendte han seg til den danske teaterdirektøren Carl Borgaard, som kunne meddele at stykket var antatt til oppførelse, og at planen var å sette det opp i mars 1858. 8. desember 1857 registrerte styret for Christiania Theater i sin kopibok en henvendelse som trolig har sammenheng med løftet om oppførelse: «A. Munch og Henr. Ibsen foreslaar, at der maa udfærdiges og offentliggjøres et Regulativ ang. Honorar o.s.v. for de til Opførelse paa Chr. Theater antagne originale dramatiske Arbeider» (NBO TS ark 8). For norske dramatikere var det ønskelig å ha et ordnet forhold til hovedstadens ledende teater.

Da Ibsen ved årsskiftet 1857/58 igjen tok kontakt med teaterdirektøren for å drøfte rollebesetning og andre forhold, viste det seg at Borgaard ikke hadde tilstrekkelig oversikt over stykket til å kunne ha noen begrunnet oppfatning om fordelingen av rollene. Saken ble derfor utsatt. I mellomtiden sendte Ibsen også skuespillet til Det kongelige Theater i København, med spørsmål om det kunne finnes skikket til oppførelse der. 8. mars oppsøkte han igjen Borgaard for å forhøre seg om fremdriften i oppsetningsplanene. Han ble da gjort kjent med den beslutningen styret nylig hadde fattet om saken:

da Theatrets ekonomiske Status og Udsigterne for dets nærmeste Fremtids Indtægter i Forhold til allerede bestemte og uundgaaelige Udgifter ikke tillader Theatrets Kasse i indeværende Saison at udrede Honorarer for originale Arbeider, saa vil det af Hr. Ibsen indleverede Skuespil, Hærmændene paa Helgeland, ikke kunne komme til Opførelse i indeværende Saison (Ibsen 1858).

Ibsen ble meget oppbragt over dette styrevedtaket, og to dager senere innledet han en polemikk i Aftenbladet, rettet mot Christiania Theater og begrunnet i teaterets politikk overfor forfattere av originale arbeider. Vedtaket ville i praksis si at nye stykker av norske dramatikere ville være utestengt fra repertoaret for denne sesongen. Ibsen hevder at denne beslutningen ikke representerer en overraskende kursendring, men at begrunnelsen for å holde norsk kunst ute har skiftet. Og han mener å ha grunnlag for å karakterisere Christiania Theater som «det danske Theater med dets fremmede Tendentser, dets ufolkelige Virken» (Ibsen 1858). Ibsen stod ikke alene. Den følgende avisdebatten i mars og april 1858 bød på en rekke innlegg med til dels høy temperatur. Det viste seg at han hadde mange meningsfeller.

Imidlertid hadde det nok også vært økonomiske overveielser med i styrets avgjørelse. Det kan man slutte av et vedtak gjort 22. februar 1858 om «at opsige Orchestrets samtlige Medlemmer ved nærværende Spillesaison-Udgang» (NBO TS ark A2 4), dette fordi man ikke ville være i stand til å lønne orkestermedlemmene i de tre sommermånedene.

I mars 1858 forelå den danske hovedscenens avgjørelse om Hærmændene paa Helgeland. Her var det ikke økonomien som avgjorde saken. Det kongelige Theaters sensor, tidligere teatersjef Johan Ludvig Heiberg, hadde et par måneder tidligere avvist Bjørnsons sagaskuespill Halte-Hulda. Ibsens skuespill ser han som et nytt forsøk på å frembringe et norsk nasjonalt drama på grunnlag av den islandske sagalitteraturen. Etter Heibergs skjønn og estetiske overbevisning er det en misforståelse og en blindvei å velge et slikt stoff til scenisk presentasjon. Han bygger sin avvisning på en klassisistisk genreteori:

De islandske Sagaer have en saa udpræget episk Characteer, at de blot kunne fordærves ved at bringes i dramatisk Form. Den Vildhed og Raahed, som de skildre, formidles i den oprindelige Form ved den episke Fremstilling, idet Islændernes historiske og litterære Interesse gjør sig gjældende som et Civilisationens Moment i deres Nationalcharacteer, ved Siden af den raae physiske Kraft, som de skildre. Men i det Øieblik, man dramatiserer dem, bliver kun Stoffet i sin Raahed tilbage, og det formildende Moment kan ikke følge med, fordi det er knyttet til den oprindelige Fremstilling, og ikke kan opveies af de Nuancer, som en nuværende Digter, staaende midt i Nutidens Civilisation, kan frembringe som Surrogater (Heiberg 1861–62, b. 7, 401).

Heiberg mener at Ibsen har forsøkt å etterligne sagastilens eiendommelige, konsise stil, men han synes resultatet er blitt «Maneer og Affectation». Hans konklusjon har en heller nedlatende tone: «Et norsk Theater vil neppe fremgaae af Laboratoriet for disse Experimenter; det danske trænger lykkeligviis ikke dertil» (1861–62, b. 7, 402).

I og med at hovedscenene både i Kristiania og København avslo å oppføre Hærmændene paa Helgeland, måtte løsningen for Ibsen bli å sette det opp på det teateret hvor han selv var direktør. Spørsmålet ble drøftet på styremøtet 7. september. Ifølge møtereferatet hadde Ibsen erklært at hans skuespill Hærmændene paa Helgeland kunne oppføres med det personalet man hadde ved Kristiania Norske Theater, og han lovet å skaffe en oversikt over de utgiftene man kunne regne med. I referatet fra det følgende styremøtet ble det vedtatt at skuespillet skulle oppføres (NBO TS ark A3 3, 87). 1. oktober 1858 ble det offentlig kjent at det skulle settes opp på Kristiania Norske Theater. I en oversiktsartikkel i Morgenbladet samme dag heter det om teatersituasjonen høsten 1858 at sesongens nye repertoar kan by på adskillig avveksling, «og større vil denne blive, naar ogsaa ‹Hærmændene paa Helgeland› snart kommer til Opførelse» (Anonym 1858b). Innstuderingen tok til i midten av november, og urpremieren fant sted onsdag 24. november 1858 kl. 19.00. Ekteparet Olaf og Amalie Døvle spilte henholdsvis Ørnulf fra Fjordene og hans datter Dagny, Ørnulfs yngste sønn ble spilt av Karl Ludvig Bugge, Hjørdis av Benedicte Hundevadt, Sigurd av Christian Abelsted, Gunnar av Ole Johan Bucher og Kaare Bonde av Peter Lorentz Rasmussen. De øvrige, som hadde roller som Ørnulfs seks eldre sønner, Sigurds menn, gjester, huskarer, terner og fredløse menn, var statister.

Avisdebatten våren 1858 var ikke glemt, og den bidro til at oppførelsen ble imøtesett med en viss spenning, selv om skuespillet var publisert som bok allerede 25. april 1858. At stykket var skrevet av teaterets nokså nylig ansatte artistiske direktør, medvirket trolig til den skjerpede oppmerksomheten. På dette tidspunktet hadde Ibsen fått oppført fem skuespill, hvorav to på Christiania Theater ( Kjæmpehøien 1850 og Gildet paa Solhoug 1856). Det aktuelle stykket lå utenfor det vanlige repertoaret ved Kristiania Norske Theater, der det for det meste ble satt opp vaudeviller og syngespill (jf. Lund 1925, 36).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Ved urpremieren var det «overfyldt Hus» (Anonym 1858a). Begivenheten ble dekket i Aftenbladet, Morgenbladet, Christiania-Posten, Illustreret Nyhedsblad og Dølen. Fra teaterets side var det satset mye på at oppsetningen skulle bli en suksess. Det fremgår av investeringene i kostymer og dekorasjoner, som Peter Wergmann hadde stått for utformingen av. Ifølge Morgenbladet 26. november var stykket «udstyret med fuldstændigt nye Dragter og flere nye smukke Dekorationer, og dets Sætten i Scene skal have kostet Theaterkassen henved 500 Spd» (Anonym 1858a). Publikumsreaksjonene tydet på at resultatet var utmerket. Det falt «hyppige Bifaldsytringer» (Anonym 1858d), og da teppet gikk ned, «var Jubelen stor, og Forfatteren Hr. Ibsen fremkaldtes under stormende Bifald» (Anonym 1858a). I Aftenbladet 25. november ble det også bemerket at publikums fremkallelse av forfatteren «under enstemmige og stærke Bifaldsytringer ikke var mere end en velfortjent Hylding til en national Digter, der i dette Værk med saadan Troskab har vidst at give os et levende Billed af Vikinglivet» (Anonym 1858c).

Aftenbladets anmelder presiserte at utførelsen naturligvis måtte «bedømmes som det første Forsøg i den højere dramatiske Kunst fra dette Theaters Side, og som saadant Forsøg betragtet overtraf Forestillingen sikkert ikke saa lidet den almindelige Forventning» (Anonym 1858c). Morgenbladets anmelder hadde forventet at dette «i vor Literatur ualmindelige Digtværk» ved sin egen verdi ville gjøre lykke også på scenen, «men det overtraf Forventningen, at det paa det norske Theater kunde gives en saa værdig Udførelse, som virkelig blev det til Del» (Anonym 1858a). Også i Illustreret Nyhedsblad 28. november ble oppsetningen betegnet som en «Styrkeprøve for dette Theaters Kræfter». Foruten «det tænksomme og samøvede Spil» bidro «Stykkets korrekte og i Sandhed luxuriøse Udstyrelse baade ved Dragter og Dekorationer» til å støtte oppførelsen (Anonym 1858d). Anmelderen i Aftenbladet mente at «Vinterdekorationen med det aabne, oprørte Hav i Baggrunden var smuk». Han fant likevel at det kunne ha vært gjort mer for «at bringe Tilskuerne til at fornemme Aasgaardsrejens Nærhed» (Anonym 1858c).

Dølens vurdering kom i to omganger, første gang summarisk og usignert 28. november 1858. Her skriver Aasmund Olavsson Vinje blant annet at stykket er det beste skuespillet som er skrevet i Norge, og at det trolig heller ikke noen gang tidligere har vært spilt så godt av bare norske skuespillere i Kristiania. Han synes samtidig at personene «ere for speglandes like seg sjelfe, soleids som dei gjenge og stode. Dei symja ikki nok i Poesiens Hav, hevjande som Nykkjen og Havfruva ender og daa sine Hovud upp af Byljurne» (A.O. Vinje 1970–73, b. 1, 24). Dette blir ifølge Vinje tydelig ved fremførelsen, for ved lesningen er avstanden større, og da er virkningen i større grad betinget av leserens kunnskap og innlevelsesevne. Uken etter bragte Dølen en grundigere vurdering av oppsetningen, skrevet av Gustav Antonio Gjessing under signaturen Vígfús. Denne anmelderen fester seg ved spillestilen, som han finner altfor dvelende:

dei kila seg fyrir mykit upp, fyrir at Tal deira skal til Gagns falla tungt og knusande; einn høyrir, at dei hava tungt fyrir det, og daa fær einn ein litin Tvil, um det og er dei rette gamle norske Kempur, einn hevir framfyrir seg – mindre kunde og gera det. Hvart Ord, dei segja, fellr med laange Millumrum og so tungt, at hvart fyrir seg kann slaa ein Mann ihel, det er vel nog, at mer her er i ein gamal Tid, hvar allt gekk meir tungt enn nu til Dags; men det er Maati med allt, Menneskir var dei do dengaang som nu: det verdr som javnast sagt, at dei gamle Fedr vaare var faamælte og slo meir, enn dei snakkade; men og det fær einn ein Tvil um, nær ein høyrir dei geva seg so god Tid millum hvart Ord, dei segja (A.O. Vinje 1970–73, b. 1, 26).

Gjessing mener at denne stilen kan skrive seg fra dikterens instruksjon, siden man kan finne en tilsvarende stivhet i selve stykket. Han nevner Ørnulf som så plutselig kaster av seg sorgen over sine syv drepte sønner. Her fremstår vikingen nærmest som en lettsindig mann, siden han i ett øyeblikk tenker noe og i det neste noe helt annet. At dikteren bygger på Egil Skallagrimssons evne til å kvede seg sorgfri, er ikke god nok grunn. Egil hadde mistet én sønn og hadde flere igjen. Det har ikke Ørnulf. Men også denne kritikeren mener at det er mye å glede seg over: «det er utan Tvil, at Stykkit, nær det oftare hevir vordit spilat, vil vera ein Prydi og eitt Lov fyrir baade Meistar og Theater, som ein Gledi fyrir Folkit, som med det helsar ein ny Solrenning i Kunstins unge Liv millum oss» (A.O. Vinje 1970–73, b. 1, 26).

Oppsetningen hadde vært et løft for det lille teateret, og både avisenes vurderinger og publikums interesse indikerte at prøven var bestått. Et uttrykk for dette var den «sexa» som ble arrangert for Ibsen i teateret etter den femte forestillingen 27. desember 1858. Her deltok skuespillerne sammen med 30 andre gjester. Christiania-Posten rapporterer dagen etter om god stemning under festen: «Skaalen for Forfatteren af Hærmændene paa Helgeland udbragtes under almindelig Jubel af Professor Monrad» (Anonym 1858e).

Stykket ble fremført åtte ganger i løpet av sesongen 1858/59. Etter hver forestilling kunne teaterets kasse telle over 100 spesidaler i brutto spilleinntekt. Regnskapstallene viser at seks av disse forestillingskveldene hører til de 33 (av i alt 103) som spilte inn størst bruttobeløp denne sesongen. Dette gir en idé om oppsetningens popularitet. Også for Ibsens personlige økonomi fikk oppsetningen positiv betydning. I et vedtak 9. november hadde teaterets styre besluttet at 25 % av bruttoinntektene fra billettsalget ved de fire første forestillingene skulle tilfalle Ibsen som forfatterhonorar. I samsvar med vedtaket kunne han heve vel 144 spesidaler av et beløp på 577.

I og med at skuespillet hadde gjort slik suksess på Kristiania Norske Theater, fikk det også muligheten på andre teatre. I 1859 ble Hærmændene paa Helgeland fremført av Th. Cortes’ teaterselskap og på Det norske Theater i Bergen. I 1861, 1867 og 1870 ble det vist på Christiania Theater. I 1875 stod det på repertoaret både på Det kongelige Theater i København og på Nya Teatern i Stockholm. På Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm ble det oppført året etter. Og da teateret i Bergen etter noen år med skiftende danske ensembler kunne åpne sin «nationale Scene» 25. oktober 1876, hadde man valgt Hærmændene paa Helgeland som åpningsforestilling.

I mars 1876 forelå skuespillet i tysk gjendiktning under tittelen Nordische Heerfahrt, og det kom straks på plakaten ved flere tyskspråklige teatre: München Hoftheater, Wien Burgtheater og Leipzig Stadttheater. Også i de følgende årene ble stykket mye spilt, både i Norge og i utlandet. Det ble et fast innslag på Christiania Theaters repertoar. Som en markering av dikterens fødselsdag 20. mars 1896 ble det oppført der for 100. gang. Etter hvert ble det også oppført på Stadsteatern i Göteborg, Maly-teateret i Moskva og på Imperial Theatre i London, foruten på flere tyske teatre i tillegg til de ovennevnte: Deutsches Theater i Berlin, Residenz Theater i München og teatrene i Oldenburg og Darmstadt. Ingen andre av de skuespillene Ibsen skrev før han reiste fra Norge våren 1864, har en like omfattende oppsetningshistorie i Ibsens levetid.

Tekstredegjørelse til Hærmændene paa Helgeland, 1. versjon

skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1858, tilleggshefte til Illustreret Nyhedsblad nr. 17, 25. april 1858.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga05823), tidligere eid av Christian Holst

Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga05825)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga05819)

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Det er derfor kollasjonert ytterligere 10Ekspl. 4 og 12 er kollasjonert i sin helhet, de øvrige er delkollasjonert (arkene 1 og 8). Hærmændene paa Helgeland 1858 kom ut både som tilleggshefte til Illustreret Nyhedsblad og som bokhandelutgave, i flere utstyrsvarianter, og av den grunn har HIS kontrollert så vidt mange eksemplarer for å avdekke eventuelle tekstforskjeller. eksemplarer:

Universitetsbiblioteket i Bergens eksemplar (98d041804)

Universitetsbiblioteket i Bergens eksemplar (98d041805)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (85ga06134)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (85ga06133)

Universitetsbiblioteket i Tromsøs eksemplar (94c004992)

Vigdis Ystads eksemplar

Universitetsbiblioteket i Tromsøs eksemplar (75c123207)

Deichmanske biblioteks eksemplar (Ib 8 hu 1 ex)

Bergen Offentlige Biblioteks eksemplar (BOB sj I 14 hæ)

Bergen Offentlige Biblioteks eksemplar (BOB sj I 14 hæ 3 ex)

Variasjonen mellom eksemplarene angår hyppigst tegnsettingen og finnes i arkene 1 og 8. Som tabellen på s. 212–13 viser, opptrer også annen variasjon mellom eksemplarene, og den kan være betydningsbærende (f.eks. hun/ han).

Med unntak av de tilfeller som omfattes av HIS’ standardisering ved sceneanvisninger (se Tekstkritiske bemerkninger nedenfor), opplyses det om internvariasjonen i de tekstkritiske notene.

Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret, forsynt med gullsnitt og bundet inn med forsatsblad og dobbelt flyblad, men uten omslagsblad. Fremre og bakre flyblad er limt sammen med respektive forsatsblad. Innbindingen er håndverksmessig utført i halvbind med rygg og hjørner i mørkt brunt skinn, adskilt fra permen med gullstriper. Permen er overtrukket med mørkeblått strukturert papir. Bindet har gullpreg, og ryggen er dekorert med horisontale rette og ornamenterte streker. På øvre halvdel står teksten «Hær- / mændene / paa / Helgeland.» Midt på forsiden av permen står Universitetsbiblioteket i Oslos stempel. Eksemplaret har tilhørt Christian Holst (for omtale av ham, se HIS 12k, 749). På det fremre flybladets rectoside har Ibsen skrevet følgende dedikasjon: «Til / Hr: Universitetssecretær, Kammerherre, Ridder / Chr: Holst / med Høiagtelse / ærbødigst / fra / Forfatteren.» Forsatsbladene er glanset, flybladene er av en enklere kvalitet enn bokblokkens velinVelin er et tykt, hardt limt, matt papir uten bunn- og kjedelinjer eller struktur. Velin ble regnet som særlig fint, og ble gjerne brukt i bøker som skulle gis til viktige forbindelser eller høytstående personer..

De fleste eksemplarene av Hærmændene paa Helgeland 1858 ble gitt som tillegg til Illustreret Nyhedsblad nr. 17, 25. april 1858. Noen eksemplarer ble også solgt i bokhandelen. Thuesen (1960, 128) mener at det dreier seg om 500 eksemplarer av det totale opplag på 2200. Ibsen selv mener det samme i brev til Emil Stang 9. juni 1873, ettersom han hadde fått oppgitt et abonnenttall på 1700. Noen få av disse eksemplarene ble trykt på velin, blant dem HIS’ ekspl. 1, som dessuten mangler omslag. I de eksemplarer hvor omslaget er bevart, er det observert tre farvevarianter: grønt og blått i tilleggseksemplarene, gult i bokhandelutgaven (Schiötz & Ringstrøm 1990, 87). De eksemplarene som fulgte med Illustreret Nyhedsblad, har på foromslaget (i tillegg til tittelen) og på s. [116] følgende tekst: «(Tillægshefte til ‹Illustreret Nyhedsblad›, / første Halvaar 1858.)» Denne teksten mangler på bokhandel- og velin-eksemplarenes foromslag og på disse eksemplarenes s. [116].

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av åtte ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 137 × 194 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde × høyde. Arksignaturene 2–7 (uten tekst) finnes på s. 17, 33, 49, 65, 81 og 97. På s. 113 mangler arksignatur 8. Det siste arket har to blad, og bokens omfang er på 116 sider. Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer tittel s. [1], blank s. [2], mellomtittel s. [3], rolleliste s. [4], første akts begynnelse s. [5] og går fra s. 6 til 115. På s. [40] og [96] begynner nye akter, og pagineringen er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Hærmændene paa Helgeland 1858 er satt i fraktur. En faksimile av tittelbladet gjengis på s. 181. Tittelen og akt- og sceneoverskrifter er midtstilte, rollelisten er venstrestilt. Tittelen på tittel- og mellomtittelbladene, rollenavn i rollelisten og akt- og sceneoverskrifter er satt i et fett snitt. Rollenavn ellers er sperret (ikke konsekvent). Sperring benyttes for øvrig til utheving. Rollenavn er satt i en større grad enn replikktekst, som er satt i en større grad enn rollelisten og sceneanvisninger først i aktene. En mindre grad er benyttet for sceneanvisninger ellers. Sceneanvisninger etter rollenavn og i og etter replikk har parenteser. Rollenavn som står alene, er midtstilt, likeledes er hele linjen midtstilt der rollenavn etterfølges av sceneanvisning. Skillestrek er plassert etter rollelistens overskrift og etter aktoverskrifter. Dessuten står en ornamentert finalstrek ved hver akts slutt. Sidetall er plassert i overmarg med korte streker på hver side. På tittelsiden og mellomtittelen er det brukt en dobbel ramme med ornament, rundt teksten en enkel ramme med ornament i hjørnene.

Trykkvaliteten er jevnt god, men det er noen forekomster av typeskader (f.eks. manglende tegn eller deler av tegn), flere forekomster av svakt trykk, noen satsforskyvninger og noen typografiske feil (f.eks. fett snitt ved komma og gal skriftgrad enkelte steder). Slike mangler og feil er i HIS’ hovedtekst rettet stilltiende.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er svakt gulnet i kantene og har enkelte bruksspor (fingermerker). Permen er noe slitt, ryggen er halvt løsnet fra permen, og øverste del av ryggen mangler. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av både manuskripter og trykte utgaver. Manuskriptene omfatter det egenhendige arbeidsmanuskriptet NBO Ms.4° 924, den ikke-egenhendige avskriften KBK NKS 3119, 4° og et trykt eksemplar av førstetrykket med egenhendige rettelser, NBO Ms.8° 1926 (for nærmere beskrivelse, se Manuskriptbeskrivelse). De trykte utgavene etter førstetrykket er: 2. utg. 1873, 3. utg. 1874, 4. utg. 1875, 5. utg. 1875, 6. utg. 1885, 7. utg. 1894, 8. utg. 1898, FU 2 1898 og 9. utg. 1904. Boktrykker Jensens ulovlige utgave fra 1871 er ikke tatt hensyn til under tekstetableringen (for omtale av denne, se Utgivelse samt Thuesen 1960, 128–30).

Tekstutviklingen fra det første kjente manuskript (1, NBO Ms.4° 924) til førstetrykket lar seg ikke bestemme helt entydig, men det er en del holdepunkter for en antatt kronologi. Manuskript 1 er høyst sannsynlig eldst, men er en renskrift, og utelukker derfor ikke at det har eksistert tidligere manuskripter. Manuskript 1 er enten det som Ibsen sendte til Christiania Theater høsten 1857, eller – mer sannsynlig – et forelegg for dette.

Manuskriptet som ble sendt til teateret, ble ifølge Ibsen returnert til ham etter at det var blitt refusert. Ibsen skriver dette i et åpent brev med tittelen «Til oplysning om attentatet paa min literaire Eiendom» i det danske Dagbladet 20. oktober 1871. I brevet skriver Ibsen også at han «Strax efter Nyaar 1858» leverte skuespillet til Christiania Theater. Det er sannsynlig at Ibsen husker feil med hensyn til årstallet, eventuelt blander han sammen dette manuskriptet med den avskriften (manuskript 2) som ble sendt til Det kongelige Theater 8. februar 1858 (jf. Oppførelse). At Ibsens egen datering er en feiltagelse, sannsynliggjøres av at han i 1858, altså nærmere begivenhetene i tid, skriver følgende i artikkelen «Et Træk af Christiania danske Theaters Bestyrelse», datert 9. mars 1858 og publisert i Aftenbladet nr. 58: «Efterat jeg i forrige Aars Høst havde fuldført et nyt Skuespil, betitlet ‹Hærmændene paa Helgeland›, indleverede jeg det i Manuscript til Direktionen for Christiania Theater med Forespørgsel om, hvorvidt Stykket dersteds kunde blive opført» (Ibsen 1858). Dette kan forstås dithen at han sendte et manuskript til Christiania Theater før årsskiftet 1857/58. Denne konklusjonen støttes av en notis i Illustreret Nyhedsblad nr. 13, 28. mars 1858, der det heter: «I forrige Aar indleverede Henr. Ibsen til det danske Theater hersteds et originalt fireakters Drama, der ogsaa blev antaget til Opførelse» (Anonym 1858f).

De egenhendige endringene i manuskript 1 fører som hovedregel til at manuskriptet bringes i samsvar med teksten i KBK NKS 3119, 4° (manuskript 2) og førstetrykket. Men manuskript 2 er ikke en avskrift av 1; manuskript 2 har for mange andre endringer og sterkt avvikende tekststeder til at skriveren kan ha stått bak dem. Ibsen har heller ikke rettet manuskript 1 etter den trykte teksten, til det er samsvaret for sporadisk. Mer sannsynlig er det derfor at rettelsene i manuskript 1 representerer et stadium mellom dette og et forelegg for manuskript 2 og førstetrykket. Likhetene mellom disse to tyder på at de har som felles forelegg et tapt manuskript, trolig trykkmanuskriptet, skrevet med manuskript 1 med dets endringer for hånden. Dette forelegget kan være det som ble sendt Christiania Theater, i alle fall om vi skal gå ut fra at det returnerte manuskriptet tjente som trykkmanuskript – en nærliggende tolkning av Ibsens utsagn i 1871. Det kan imidlertid ikke helt utelukkes at det manuskript Ibsen fikk i retur, var manuskript 1. Deretter kan han ha foretatt de senere endringene i manuskriptet og benyttet dette under arbeidet med det tapte (trykk)manuskriptet. (Eventuelt er endringene, eller noen av dem, kommet til under arbeidet med oppsetningen på Kristiania Norske Theater.)

Teksten i manuskript 2 er endret på en slik måte at det ikke er sannsynlig at andre enn forfatteren selv har vært ansvarlig, noe som støtter antagelsen av et tapt (trykk)manuskript. Noen eksempler viser dette. Manuskript 1: «Nu, des lettere kan Gunnar lempe sig uden at holdes for feig.» Manuskript 2 og førstetrykket: «Nu ja, lettere kan Gunnar da lempe sig uden at kaldes ræd» (se HIS 3, s. 369 l. 23). Andre forskjeller tyder på det samme, for eksempel følgende sceneanvisning: Manuskript 1: «(tankefuld)»; manuskript 2 og førstetrykket: «(med stille Hovedrysten)» (se HIS 3, s. 430 l. 2). Det er også tilfeller av tekst som mangler i 2, men som finnes i både 1 og førstetrykket, for eksempel Hjørdis’ replikk «der Sværdene lyne» (se HIS 3, s. 435 l. 22).

Førstetrykket og manuskript 2 er altså nokså like, men skiller seg fra hverandre på en del punkter. Forskjellene gjelder stort sett ortografi og tegnsetting, men også ordvalg. For eksempel har manuskript 2 «forbittret» der førstetrykket (og alle andre kilder) har «fortrædelig» (se HIS 3, s. 378 l. 5). Gjennomgående har manuskript 2 (og 1) færre sceneanvisninger enn førstetrykket, og i begge manuskriptene er tall skrevet med sifre, mens førstetrykket har bokstaver. En del av ulikhetene mellom 2 og førstetrykket kan nok tilskrives avskriveren, og det reduserte antall sceneanvisninger kan være resultat av avtale med setter. Setteren kan også (ev. egenrådig) ha redusert antall tankestreker og gjennomført kommateringen i tråd med korrekt grammatikk (komma før leddsetning mangler oftere i begge manuskripter enn i førstetrykket). Men det er samlet sett så mange spor etter en bevisst hånd at det virker rimelig å anta at det tapte trykkmanuskriptet, om det har tjent som forelegg for manuskript 2, er blitt bearbeidet etter at skriveren hadde fullført avskriften (2) og denne var sendt til København. I tillegg til de nevnte ulikhetene kan det nevnes at flertallsbøyningen av verb oftere er i tråd med gjeldende dansk norm i førstetrykket enn i manuskript 2, som noen eksempler viser. Førstetrykket: «saa tilsige I mig Fred iblandt jer»; «Der komme veifarende Mænd nordefter»; «Nu fare de Alle». Manuskript 2: «saa tilsiger I mig Fred iblandt jer»; «Der kommer veifarende Mænd nordefter»; «Nu farer de Alle». Dette kan være utgiverens endringer, men at han har foretatt alle de endringene som utgjør forskjellen mellom 2 og førstetrykket, er altså ikke sannsynlig; da måtte han ha tatt seg svært mange friheter. (Jf. også Manuskriptbeskrivelse.)

Under forberedelsen av annen utgave gikk Ibsen og sønnen Sigurd gjennom førstetrykket og foretok en del endringer, mest av ortografisk art (små forbokstaver i substantiv og i første bokstav i vers; aa › å; æ › e, f.eks. «flætte» › «flette»). Det rettede eksemplaret er bevart (NBO Ms.8° 1926, jf. Manuskriptbeskrivelse). En viktig endring i tegnsettingen er de mange tilfellene der komma mellom hovedsetninger er endret til semikolon i annen utgave. Videre ble sceneinndelingene fjernet og noen av de innledende sceneanvisningene skrevet om som et resultat av det, for eksempel nevnes ikke i annen utgave de opptredende personene ved scenens begynnelse. I stedet for Akt brukes handling.

De senere utgavene skiller seg minimalt fra annen utgave, men tredje utgave ble, som HU påpeker, ytterligere rettet, særlig med henblikk på kommatering. Preteritumsendelsen -ede er i tredje utgave endret til -ed (HU 4, 100).

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk (og for manuskriptene: med faksimile), med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten, samt en metrisk analyse av de versifiserte partiene i teksten.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert. Egenhendighet er gitt prioritet.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med flere innslag av imitert sagastil, både i syntaks og ordvalg, for eksempel «Vidt foer jeg i Viking». Også allitterasjoner og billedbruk er eksempler på sagastil, for eksempel «sent vil vor Hærfærd glemmes». Språkformen er ellers som i de øvrige av Ibsens tidligere stykker, men Ibsen følger ikke den danske normen strengt. Ibsen har redusert, men ikke forlatt dobbeltskrivning av vokal for å markere vokallengde ( «det veed jeg»), likeledes understøttende, stum, e for å markere lang vokal i trykksterke enstavelsesord ( «groer»). Ibsen vakler noe i bruken av flertallsform av verb, for eksempel «hvor ere de at finde», men «Nu farer de Alle ud». Vi finner også eksempler på norvagismer, for eksempel «Gutten». At disse forholdene ikke bare skyldes tilfeldigheter, men kanskje også en tilpasning til samtidig usus (og muligens til Knud Knudsens reformforslag), kan tenkes. Komma mangler flere steder der det normalt skulle stå, for eksempel foran leddsetninger. Jf. for øvrig Ord- og sakkommentarer.

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Hærmændene paa Helgeland 1858 gjelder i tillegg til internvariasjonen i hovedsak feilstaving, gal og manglende tegnsetting og minuskel for majuskel og omvendt, samt et par tilfeller hvor hele ord er falt ut. Vakling i ortografi, for eksempel «siig» og «sig» (imperativ av sige) og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS. Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. En mulig feil som ikke kan rettes entydig, er også anført i noteapparatet.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til en redegjørelse i innledningen til Catilina 1850 (HIS 1k, 34–40). Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I MU er Hærmændene paa Helgeland 1858 trykt i b. 1; noen språklige kommentarer finnes i b. 5, s. 6. I FU er stykket gjengitt i b. 2. I ES er stykket ikke gjengitt. I SU er det trykt i b. 1 og omtalt i b. 7, s. 267–74. Der gis dessuten en oversikt over de viktigste forskjellene mellom første og annen utgave (inklusive en liste over de mer enn 150 endringene, fra komma til semikolon mellom hovedsetninger). SUs grunntekst er annen utgave (1873), «sammenholdt med» det egenhendig rettede førstetrykket (NBO Ms.8° 1926). HU gjengir Hærmændene paa Helgeland 1858 i b. 4. HUs grunntekst er annen utgave (1873), i likhet med SUs grunntekst «sammenholdt med», dvs. rettet stilltiende etter NBO Ms.8° 1926 (HU 4, 99), og på enkelte steder rettet stilltiende i tråd med den ikke-egenhendige avskriften KBK NKS 3119, 4°. På s. 105–12 i HU 4 finnes en liste over de viktigste forskjellene mellom annen utgave, første utgave og KBK NKS 3119, 4°. HU har ikke hatt kjennskap til NBO Ms.4° 924.