Author: Henrik Ibsen
Date: 2011-09-16T22:00:00+00:00
Keywords: Henrik Ibsens samtidsdrama viser oss gjengangerne i våre liv: nedarvede sykdommer; tro og meninger.; egenskaper
Publisher: Henrik Ibsens skrifter, UiO
Rights: This work is licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike (CC BY-SA) 3.0 Unported License

GENGANGERE

HENRIK IBSENS SKRIFTER
2011
www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:
henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)
@IbsensSkrifter (twitter)
Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1878 i München av Franz Hanfstaengel. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

GENGANGERE

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Henrik Ibsen's contemporary drama shows us the ghosts in our lives: inherited diseases and character traits, opinions and ideas.

Front cover image was taken in 1878 i Munich by Franz Hanfstaengel. Original image from www.ibsen.net.

GENGANGERE

GENGANGERE
ET FAMILJEDRAMA I TRE AKTER
AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1881

Personerne

FRU HELENE ALVING, kaptejn og kammerherre Alvings enke

OSVALD ALVING, hendes søn, maler
PASTOR MANDERS
SNEDKER ENGSTRAND
REGINE ENGSTRAND, i huset hos fru Alving

Handlingen foregår på fru Alvings landejendom ved en stor fjord i det vestlige Norge.

FØRSTE AKT

En rummelig havestue med en dør på den venstre sidevæg og to døre på væggen til højre. I midten af stuen et rundt bord med stole omkring; på bordet ligger bøger, tidsskrifter og aviser. I forgrunden tilvenstre et vindu, og ved samme en liden sofa med et sybord foran. I baggrunden fortsættes stuen i et åbent noget smalere blomsterværelse, der er lukket udad af glasvægge og store ruder. På blomsterværelsets sidevæg tilhøjre er en dør, som fører ned til haven. Gennem glasvæggen skimtes et dystert fjordlandskab, sløret af en jævn regn.

Snedker Engstrand står oppe ved havedøren. Hans venstre ben er noget krumt; under støvlesålen har han en træklods. Regine, med en tom blomstersprøjte i hånden, hindrer ham fra at komme nærmere.

REGINE med dæmpet stemme

Hvad er det du vil? Bliv stående der du står. Det drypper jo af dig.

ENGSTRAND

Det er Vorherres regn, det, barnet mit.

REGINE

Det er fandens regn, er det.

ENGSTRAND

Jøss’ som du snakker, Regine.

(halter et par skridt frem i stuen)

Men det var det, jeg vilde sige –

REGINE

Klamp ikke så med den foden, menneske! Den unge herren ligger og sover ovenpå.

ENGSTRAND

Ligger han og sover nu? Midt på lyse dagen?

REGINE

Det kommer ikke dig ved.

ENGSTRAND

Jeg var ude på en rangel igårkveld –

REGINE

Det tror jeg gerne.

ENGSTRAND

Ja, for vi mennesker er skrøbelige, barnet mit –

REGINE

Ja, vi er nok det.

ENGSTRAND

– og fristelserne er mangfoldige i denne verden, ser du –; men endda så stod jeg, ja Gu’, ved mit arbejde klokken halv sex idag tidlig.

REGINE

Ja, ja, kom dig nu bare afsted. Jeg vil ikke stå her og ha’ rendez-vous’er med dig.

ENGSTRAND

Hvad vil du ikke ha’ for noget?

REGINE

Jeg vil ikke ha’, at nogen skal træffe dig her. Se så; gå så din vej.

ENGSTRAND et par skridt nærmere

Nej Gu’ om jeg går, før jeg får snakket med dig. I eftermiddag blir jeg færdig med arbejdet dernede i skolehuset, og så stryger jeg hjemover til byen med dampbåden inat.

REGINE mumler

Lykke på rejsen!

ENGSTRAND

Tak for det, barnet mit. Imorgen skal jo asylet indvies, og så blir her venteligvis ståk og styr med berusendes drikke, ser du. Og der skal ingen sige på Jakob Engstrand, at han ikke kan holde sig undaf, når fristelsen kommer.

REGINE

Hå!

ENGSTRAND

Ja, for her møder jo så mange fine folk imorgen. Presten Manders er jo også ventendes fra byen.

REGINE

Han kommer alt idag.

ENGSTRAND

Ja ser du det. Og så vil jeg fan’ ikke, at han skal få noget at sige på mig, skønner du.

REGINE

Åhå, er det så fat!

ENGSTRAND

Hvadfornoget er fat?

REGINE ser visst på ham

Hvad er det nu for noget, du vil narre presten Manders til igen?

ENGSTRAND

Hys, hys; er du gælen? Vil jeg narre presten Manders til noget? Å nej, presten Manders er altfor snil en mand imod mig til det. Men det var det, jeg vilde snakke med dig om, ser du, at inat så rejser jeg altså hjem igen.

REGINE

Rejs jo før jo heller for mig.

ENGSTRAND

Ja, men jeg vil ha’ dig med mig, Regine.

REGINE med åben mund

Vil du ha’ mig –? Hvad er det, du siger?

ENGSTRAND

Jeg vil ha’ dig med mig hjem, siger jeg.

REGINE hånsk

Aldrig i evighed får du mig med dig hjem.

ENGSTRAND

Å, det skal vi nok få se.

REGINE

Ja, det kan du være viss på vi skal få se. Jeg, som er opvokset hos kammerherreinde Alving –? Jeg, som blir holdt næsten som et barn her –? Skulde jeg flytte hjem til dig? Til et sligt hus? Fy da!

ENGSTRAND

Hvad fan’ er det? Sætter du dig op imod din far, tøs?

REGINE mumler, uden at se på ham

Du har tidtnok sagt, at jeg ikke kom dig ved.

ENGSTRAND

Pyt; hvad vil du bry’ dig om det –

REGINE

Har du ikke mangen god gang skældt og kaldt mig for en –? Fi donc!

ENGSTRAND

Nej-Gu’ brugte jeg da aldrig så stygt et ord ligevel.

REGINE

Å, jeg sanser nok, hvad ord du brugte.

ENGSTRAND

Ja, men det var jo bare når jeg var på en kant – hm. Fristelserne er mangfoldige i denne verden, Regine.

REGINE

Uh!

ENGSTRAND

Og så var det, når din mor slog sig vrang. Noget måtte jeg da finde på at ærte hende med, barnet mit. Altid skulde hun nu være så fin på det.

(hærmer)

«Slip mig, Engstrand! Lad mig være! Jeg har tjent tre år hos kammerherre Alvings på Rosenvold, jeg!»

(ler)

Jøss’ bevar’s; aldrig kunde hun da glemme, at kaptejnen blev kammerherre, mens hun tjente her.

REGINE

Stakkers mor; – hende fik du da tidsnok pint livet af.

ENGSTRAND svinger på sig

Ja det forstår sig; jeg skal jo ha’ skylden for alting.

REGINE vender sig bort, halvhøjt

Uf –! Og så det benet.

ENGSTRAND

Hvad siger du, barnet mit?

REGINE

Pied de mouton.

ENGSTRAND

Er det engelsk, det?

REGINE

Ja.

ENGSTRAND

Ja-ja; lærdom har du fåt herude, og det kan komme godt med nu, det, Regine.

REGINE efter en kort taushed

Og hvad var det så du vilde med mig i byen?

ENGSTRAND

Kan du spørge om, hvad en far vil med sit eneste barn? Er jeg ikke en enslig og forladt enkemand.

REGINE

Å, kom ikke til mig med sligt sludder. Hvorfor vil du ha’ mig derind?

ENGSTRAND

Jo, jeg skal sige dig, jeg har tænkt at slå ind på noget nyt nu.

REGINE blæser

Det har du prøvet så tidt; men lige galt blev det.

ENGSTRAND

Ja, men denne gangen skal du bare se, Regine! – Fan’ æte mig –

REGINE stamper

Lad være å bande!

ENGSTRAND

Hys, hys; det har du så evig ret i, barnet mit! Det var bare det, jeg vilde sige, – jeg har lagt ikke så lidet penger op for arbejdet ved dette her nye asylet.

REGINE

Har du det? Det er jo godt for dig, det.

ENGSTRAND

For hvad skal en vel bruge skillingen til her på landsbygden?

REGINE

Nå, og så?

ENGSTRAND

Jo, ser du, så havde jeg tænkt at sætte de pengerne i noget, som kunde lønne sig. Det skulde være som en slags beværtning for sjøfolk –

REGINE

Uf da!

ENGSTRAND

En rigtig fin beværtning, skønner du; – ikke sligt noget svineri for matroser. Nej, død og pine, – det skulde være for skibskaptejner og styrmænder og – og rigtig fine folk, skønner du.

REGINE

Og så skulde jeg –?

ENGSTRAND

Du fik hjælpe til, ja. Bare så for et syns skyld, kan du vel tænke. Du skal fan’ ikke få det svært, barnet mit. Du kan få det rakt som du vil ha’ det.

REGINE

Ja-vel, ja!

ENGSTRAND

Men fruentimmer må der være i huset, det er grejt som dagen, det. For om kvellerne skal vi jo ha’ det lidt morosomt med sang og dans og sligt noget. Du må sanse på, det er vejfarendes sjømænder på verdens hav.

(nærmere)

Vær nu ikke dum og stå dig selv ivejen, Regine. Hvad kan det bli’ til med dig herude? Kan det nytte dig til noget, at fruen har kostet lærdom på dig? Du skal jo passe ungerne på det nye asylet, hører jeg. Er det noget for dig, det? Har du slig glupendes lyst til at gå og slide dig helseløs for de skidne ungernes skyld?

REGINE

Nej, gik det som jeg havde lyst til, så –. Nå, det kan vel komme. Det kan vel komme!

ENGSTRAND

Hvad for noget er det, som kan komme?

REGINE

Bry’ dig aldrig om det. – Er det mange penge, du har lagt dig op herude?

ENGSTRAND

I et og alt kan det vel bli’ så en syv–otte hundrede kroner.

REGINE

Det er ikke så ilde.

ENGSTRAND

Det er nok til at sætte sig ivej med, det, barnet mit.

REGINE

Tænker du ikke på at gi’ mig noget af de pengene?

ENGSTRAND

Nej Gu’ tænker jeg ikke på det, nej.

REGINE

Tænker du ikke på at sende mig så my’ som et stakkers kjoletøj engang?

ENGSTRAND

Kom bare og vær med mig ind til byen, du, så kan du få kjoletøjer nok.

REGINE

Pyt, det kan jeg gøre på egen hånd, hvis jeg har lyst til det.

ENGSTRAND

Nej, ved en fars vejledendes hånd, det er bedre, Regine. Nu kan jeg få et pent hus i Lille Havnegaden. Der skal ikke mange kontanter til; og der kunde bli’ som et slags sjømandshjem, ser du.

REGINE

Men jeg vil ikke være hos dig! Jeg har ikke noget med dig at bestille. Gå så!

ENGSTRAND

Du blev fan’ ikke længe hos mig, barnet mit. Det var nok ikke så vel. Hvis du forstod at te dig da. Så vakker en tøs, som du er ble’t på de sidste par år –

REGINE

Nå –?

ENGSTRAND

Det vilde nok ikke vare længe før der kom en styrmand, – ja, kanske en kaptejn –

REGINE

Jeg vil ikke gifte mig med slige nogen. Sjømændene har ingen savoir vivre.

ENGSTRAND

Hvad har de ikke for noget?

REGINE

Jeg kender sjømændene, siger jeg. Det er ikke folk til at gifte sig med.

ENGSTRAND

Så la’ bli’ å gifte dig med dem. Det kan lønne sig ligevel.

(fortroligere)

Han – Engelskmanden – han med lystkutteren – han gav tre hundrede speciedaler, han; – og hun var ikke vakkrere, hun, end du.

REGINE imod ham

Ud med dig!

ENGSTRAND viger

Nå, nå; du vil da vel ikke slå, ved jeg.

REGINE

Jo! Snakker du om mor, så slår jeg. Ud med dig, siger jeg!

(driver ham op mod havedøren)

Og smeld ikke med dørene; den unge herr Alving –

ENGSTRAND

Han sover, ja. Det er svært som du bryr dig om den unge herr Alving. –

(sagtere)

Hoho; det skulde da vel aldrig være så, at han –?

REGINE

Ud, og det fort! Du er ør, menneske! Nej, gå ikke den vejen. Der kommer pastor Manders. Nedover køkkentrappen med dig.

ENGSTRAND mod højre

Ja ja, jeg skal så gøre. Men snak så med ham, som der kommer. Han er mand for at sige dig, hvad et barn skylder sin far. For jeg er nu din far ligevel, ser du. Det kan jeg bevise af kirkebogen.

Han går ud gennem den anden dør, som Regine har åbnet og igen lukker efter ham.

Regine ser sig hastigt i spejlet, vifter sig med lommetørklædet og retter på sit kravebånd; derpå gir hun sig ifærd med blomsterne.

Pastor Manders, i overfrakke og med paraply, samt med en liden rejsetaske i en rem over skuldren, kommer gennem havedøren ind i blomsterværelset.

PASTOR MANDERS

Goddag, jomfru Engstrand.

REGINE vender sig glad overrasket

Nej se, goddag, herr pastor! Er dampskibet alt kommet?

PASTOR MANDERS

Det kom nu netop.

(går ind i havestuen)

Det er dog et fortrædeligt regnvejr vi har nu om dagene.

REGINE følger ham

Det er et så velsignet vejr for landmanden, herr pastor.

PASTOR MANDERS

Ja, det har De visst ret i. Det tænker vi byfolk så lidet på.

Han begynder at drage overfrakken af.

REGINE

Å, må ikke jeg hjælpe? – Se så. Nej, hvor våd den er! Nu skal jeg bare hænge den op i forstuen. Og så paraplyen –; den skal jeg slå op, så den kan bli’ tør.

Hun går ud med sagerne gennem den anden dør tilhøjre. Pastor Manders tager rejsetasken af og lægger den og hatten på en stol. Imidlertid kommer Regine ind igen.

PASTOR MANDERS

Ah, det gjorde rigtig godt at komme i hus. Nå, her står dog alting vel til på gården?

REGINE

Jo, mange tak.

PASTOR MANDERS

Men dygtig travlt, kan jeg tænke, i anledning af imorgen?

REGINE

Å ja, her er jo en del at gøre.

PASTOR MANDERS

Og fru Alving er forhåbentlig hjemme?

REGINE

Ja kors; hun er bare ovenpå og passer chokoladen til den unge herren.

PASTOR MANDERS

Ja sig mig –, jeg hørte nede ved stoppestedet, at Osvald skal være kommen.

REGINE

Ja, han kom iforgårs. Vi havde ikke ventet ham før som idag.

PASTOR MANDERS

Og frisk og rask, vil jeg håbe?

REGINE

Jo tak, det er han nok. Men gruelig træt efter rejsen. Han har faret i et kør lige fra Paris –; jeg mener, han har kørt hele routen med et og samme træn. Jeg tror nok han sover lidt nu, så vi må nok tale en liden bitte smule sagte.

PASTOR MANDERS

Hys, vi skal være så stille.

REGINE idet hun flytter en lænestol tilrette ved bordet

Og så vær så god og sæt Dem, herr pastor, og gør Dem det mageligt.

(han sætter sig; hun flytter en skammel under hans fødder)

Se så! Sidder herr pastoren nu godt?

PASTOR MANDERS

Tak, tak; jeg sidder fortræffeligt.

(betragter hende)

Hør, ved De hvad, jomfru Engstrand, jeg tror tilforladelig De er vokset siden jeg så Dem sidst.

REGINE

Synes herr pastoren det? Fruen siger, at jeg har lagt mig ud også.

PASTOR MANDERS

Lagt Dem ud? Nå ja, kanske lidt; – så passeligt.

Kort ophold.

REGINE

Skal jeg kanske sige fruen til?

PASTOR MANDERS

Tak, tak, det haster ikke, mit kære barn. – Nå, men sig mig nu, min gode Regine, hvorledes går det så Deres far herude?

REGINE

Jo tak, herr pastor, det går ham nokså bra’.

PASTOR MANDERS

Han var indom hos mig, da han sidst var i byen.

REGINE

Nej, var han det? Han er altid så glad, når han får tale med pastoren.

PASTOR MANDERS

Og De ser da vel flittigt ned til ham om dagene?

REGINE

Jeg? Jo, det gør jeg nok; så tidt jeg får stunder så –

PASTOR MANDERS

Deres far er ingen rigtig stærk personlighed, jomfru Engstrand. Han trænger så inderligt til en ledende hånd.

REGINE

Å ja, det kan gerne være, det.

PASTOR MANDERS

Han trænger til at ha’ nogen om sig, som han kan holde af, og hvis omdømme han kan lægge vægt på. Han erkendte det selv så trohjertigt, da han sidst var oppe hos mig.

REGINE

Ja, han har snakket til mig om noget sligt. Men jeg ved ikke, om fru Alving vil være af med mig, – helst nu, da vi får det nye asylet at styre med. Og så vilde jeg så gruelig nødig fra fru Alving også, for hun har da altid været så snil imod mig.

PASTOR MANDERS

Men den datterlige pligt, min gode pige –. Naturligvis måtte vi først indhente Deres frues samtykke.

REGINE

Men jeg ved ikke, om det går an for mig, i min alder, at styre huset for en enslig mandsperson.

PASTOR MANDERS

Hvad! Men kære jomfru Engstrand, det er jo Deres egen far, her er tale om!

REGINE

Ja, det kan så være, men alligevel –. Ja, hvis det var i et godt hus og hos en rigtig reel herre –

PASTOR MANDERS

Men, min kære Regine –

REGINE

– en, som jeg kunde nære hengivenhed for og se op til og være ligesom i datters sted –

PASTOR MANDERS

Ja, men mit kære gode barn –

REGINE

For så vilde jeg nok gerne ind til byen. Herude er det svært ensomt, – og herr pastoren ved jo selv, hvad det vil sige at stå ensom i verden. Og det tør jeg nok sige, at jeg er både flink og villig. Ved ikke herr pastoren nogen slig plads for mig?

PASTOR MANDERS

Jeg? Nej, tilforladelig, om jeg det ved.

REGINE

Men kære, kære herr pastor, – tænk ialfald på mig, dersom at –

PASTOR MANDERS rejser sig

Jo, det skal jeg nok, jomfru Engstrand.

REGINE

Ja, for hvis jeg –

PASTOR MANDERS

Vil De kanske være så snil at hente fruen?

REGINE

Nu skal hun komme straks, herr pastor.

Hun går ud til venstre.

PASTOR MANDERS går et par gange op og ned i stuen, står en stund i baggrunden med hænderne på ryggen og ser ud i haven. Derefter kommer han atter i nærheden af bordet, tar en bog og ser på titelbladet, studser og ser på flere

Hm, – ja så!

Fru Alving kommer ind gennem døren på venstre side. Hun er fulgt af Regine, som straks går ud gennem den forreste dør tilhøjre.

FRU ALVING rækker ham hånden

Velkommen, herr pastor.

PASTOR MANDERS

Goddag, frue. Her har De mig, som jeg loved.

FRU ALVING

Altid på klokkeslettet.

PASTOR MANDERS

Men De kan tro, det kneb for mig at slippe bort. Alle de velsignede kommissjoner og bestyrelser, jeg sidder i –

FRU ALVING

Desto snillere var det af Dem, at De kom så betids. Nu kan vi få vore forretninger afgjort, før vi spiser middag. Men hvor har De Deres koffert?

PASTOR MANDERS hurtigt

Mit tøj står nede hos landhandleren. Jeg blir der inat.

FRU ALVING undertrykker et smil

Er De virkelig ikke at formå til at overnatte hos mig dennegang heller?

PASTOR MANDERS

Nej, nej, frue; ellers så mange tak; jeg blir dernede, som jeg plejer. Det er så bekvemt, når jeg skal ombord igen.

FRU ALVING

Nå, De skal få ha’ Deres vilje. Men jeg synes da rigtignok ellers, at vi to gamle mennesker –

PASTOR MANDERS

Å Gud bevares, hvor De spøger. Ja, De er naturligvis overstadig glad idag. Først festdagen imorgen, og så har De jo fåt Osvald hjem.

FRU ALVING

Ja tænk Dem, hvilken lykke for mig! Det er nu over to år siden han var hjemme sidst. Og så har han lovet at bli’ hos mig hele vinteren over.

PASTOR MANDERS

Nej, har han det? Det var jo smukt og sønligt gjort af ham. For det må vel være ganske anderledes tiltrækkende at leve i Rom og Paris, kan jeg tænke mig.

FRU ALVING

Ja, men her hjemme har han sin mor, ser De. Å min kære velsignede gut, – han har nok hjerte for sin mor, han!

PASTOR MANDERS

Det vilde jo også være altfor sørgeligt, om adskillelse og syslen med sådanne ting som kunst skulde sløve så naturlige følelser.

FRU ALVING

Ja, det må De nok sige. Men nej såmæn har ikke det nogen nød med ham, ikke. Ja, nu skal det rigtig more mig at se, om De kan kende ham igen. Han kommer ned siden; nu ligger han bare oppe og hviler sig lidt på sofaen. – Men sæt Dem nu ned, min kære herr pastor.

PASTOR MANDERS

Tak. Det er Dem altså belejligt –?

FRU ALVING

Ja visst er det så.

Hun sætter sig ved bordet.

PASTOR MANDERS

Godt; så skal De da se –.

(går hen til stolen, hvor rejsetasken ligger, tar en pakke papirer op af den, sætter sig på den modsatte side af bordet og søger en ryddig plads for papirerne)

Her har vi nu for det første –.

(afbrydende)

Sig mig, fru Alving, hvorledes kommer de bøger her?

FRU ALVING

De bøger? Det er bøger, som jeg læser i.

PASTOR MANDERS

Læser De den slags skrifter?

FRU ALVING

Ja såmæn gør jeg det.

PASTOR MANDERS

Føler De, at De blir bedre eller lykkeligere ved den slags læsning?

FRU ALVING

Jeg synes, at jeg blir ligesom tryggere.

PASTOR MANDERS

Det var mærkeligt. Hvorledes det?

FRU ALVING

Jo, jeg får ligesom forklaring og bekræftelse på mangt og meget af det, jeg selv går og tænker mig. Ja for det er det underlige, pastor Manders, – der er egentlig sletikke noget nyt i disse bøger; der står ikke andet end det, som de fleste mennesker tænker og tror. Det er bare det, at de fleste mennesker ikke gør sig rede for det eller ikke vil være ved det.

PASTOR MANDERS

Nå du min Gud! Tror De for ramme alvor, at de fleste mennesker –?

FRU ALVING

Ja, det tror jeg rigtignok.

PASTOR MANDERS

Ja, men dog ikke her i landet vel? Ikke her hos os?

FRU ALVING

Å jo såmæn, her hos os også.

PASTOR MANDERS

Nå, det må jeg rigtignok sige –!

FRU ALVING

Men hvad har De da forresten egentlig at indvende imod de bøger?

PASTOR MANDERS

Indvende? De tror dog vel ikke, at jeg beskæftiger mig med at granske sådanne frembringelser?

FRU ALVING

Det vil sige, De kender sletikke, hvad De fordømmer?

PASTOR MANDERS

Jeg har læst tilstrækkeligt om disse skrifter for at misbillige dem.

FRU ALVING

Ja men Deres egen mening –

PASTOR MANDERS

Kære frue, der er mangfoldige tilfælde i livet, da man må forlade sig på andre. Det er nu engang således her i verden; og det er godt. Hvorledes skulde det ellers gå med samfundene?

FRU ALVING

Nej-nej; De kan ha’ ret i det.

PASTOR MANDERS

Forresten benægter jeg naturligvis ikke, at der kan være adskilligt tiltrækkende ved deslige skrifter. Og jeg kan jo heller ikke fortænke Dem i, at De ønsker at gøre Dem bekendt med de åndelige strømninger, som efter sigende foregår ude i den store verden, – hvor De jo har ladet Deres søn færdes så længe. Men –

FRU ALVING

Men –?

PASTOR MANDERS sænker stemmen

Men man taler ikke om det, fru Alving. Man behøver dog virkelig ikke at gøre alle og enhver regnskab for, hvad man læser og hvad man tænker indenfor sine fire vægge.

FRU ALVING

Nej, naturligvis; det mener jeg også.

PASTOR MANDERS

Tænk nu bare, hvilke hensyn De skylder dette asyl, som De beslutted at oprette på en tid, da Deres meninger om de åndelige ting var såre afvigende fra nu; – så vidt jeg kan skønne da.

FRU ALVING

Ja ja, det indrømmer jeg fuldkommen. Men det var om asylet –

PASTOR MANDERS

Det var om asylet vi skulde tale, ja. Altså – forsigtighed, kære frue! Og nu går vi da over til vore forretninger.

(åbner omslaget og tar en del papirer ud)

Ser De disse her?

FRU ALVING

Dokumenterne?

PASTOR MANDERS

Allesammen. Og i fuld stand. De kan tro, det har holdt hårdt at få dem i rette tid. Jeg har formelig måttet presse på. Autoriteterne er jo næsten pinlig samvittighedsfulde, når det gælder afgørelser. Men her har vi dem altså.

(blader i bunken)

Se her er thinglæst skøde på gårdparten Solvik, under herregården Rosenvold, med påstående nyopførte husebygninger, skolelokale, lærerbolig og kapel. Og her er approbationen på legatet og på statuterne for stiftelsen. Vil De se –

(læser)

Statuter for børnehjemmet «Kaptejn Alvings minde».

FRU ALVING ser længe på papiret

Der er det altså.

PASTOR MANDERS

Jeg har valgt betegnelsen kaptejn og ikke kammerherre. Kaptejn ser mere bramfrit ud.

FRU ALVING

Ja ja, ganske som De synes.

PASTOR MANDERS

Og her har De sparebankbogen over den rentebærende kapital, som er afsat for at dække asylets driftsomkostninger.

FRU ALVING

Tak; men vær så snil at beholde den for bekvemheds skyld.

PASTOR MANDERS

Meget gerne. Jeg tænker, vi lar pengene bli’ stående i sparebanken for det første. Rentefoden er jo ikke meget tillokkende; fire procent på sex måneders opsigelse. Hvis man senere kunde komme over en god panteobligation, – det måtte naturligvis være første prioritet og et papir af utvilsom sikkerhed, – så kunde vi jo nærmere tales ved.

FRU ALVING

Ja ja, kære pastor Manders, alt det skønner De bedst.

PASTOR MANDERS

Jeg skal ialfald ha’ øjnene med mig. – Men så er der en ting til, som jeg flere gange har tænkt at spørge Dem om.

FRU ALVING

Og hvad er det for noget?

PASTOR MANDERS

Skal asylbygningerne assureres eller ikke?

FRU ALVING

Ja naturligvis må de assureres.

PASTOR MANDERS

Ja, stop lidt, frue. Lad os se noget nærmere på sagen.

FRU ALVING

Jeg holder alting assureret, både bygninger og løsøre og avling og besætning.

PASTOR MANDERS

Selvfølgelig. På Deres egne ejendomme. Det samme gør jeg også, – naturligvis. Men her, ser De, er det en ganske anden sag. Asylet skal jo dog ligesom helliges til en højere livsopgave.

FRU ALVING

Ja men fordi om –

PASTOR MANDERS

For mit eget personlige vedkommende vilde jeg sandeligen ikke finde det ringeste anstødeligt i at sikre os imod alle muligheder –

FRU ALVING

Nej, det synes rigtignok jeg også.

PASTOR MANDERS

– men hvorledes har det sig med stemningen hos folket her ude omkring? Den kender jo De bedre end jeg.

FRU ALVING

Hm, stemningen –

PASTOR MANDERS

Er her noget betragteligt antal af meningsberettigede, – af virkelig meningsberettigede, som kunde ta’ anstød af det?

FRU ALVING

Ja, hvad forstår De egentlig ved virkelig meningsberettigede?

PASTOR MANDERS

Nå, jeg tænker nærmest på mænd i såvidt uafhængige og indflydelsesrige stillinger, at man ikke godt kan undlade at tillægge deres meninger en viss vægt.

FRU ALVING

Af sådanne findes her adskillige, som kanske nok kunde ta’ anstød, ifald –

PASTOR MANDERS

Nå, ser De bare! Inde i byen har vi mangfoldige af den slags. Tænk blot på alle min embedsbroders tilhængere! Man kunde virkelig så såre let komme til at opfatte det, som om hverken De eller jeg havde den rette tillid til en højere styrelse.

FRU ALVING

Men for Deres vedkommende, kære herr pastor, ved De da ialfald med Dem selv at –

PASTOR MANDERS

Ja jeg ved; jeg ved; – jeg har min gode bevidsthed, det er sandt nok. Men vi vilde alligevel ikke kunne hindre en vrang og ufordelagtig udlægning. Og en sådan kunde igen lettelig komme til at øve en hæmmende indflydelse på selve asylgerningen.

FRU ALVING

Ja, skulde det bli’ tilfældet, så –

PASTOR MANDERS

Jeg kan heller ikke ganske bortsé fra den vanskelige, – ja, jeg kan gerne sige pinlige stilling, jeg muligens vilde komme i. I byens ledende kredse beskæftiger man sig meget med denne asylsag. Asylet er jo delvis oprettet til gavn for byen også, og forhåbentlig vil det i en ikke ubetragtelig grad komme til at lette vore kommunale fattigbyrder. Men da nu jeg har været Deres rådgiver og har styret det forretningsmæssige ved sagen, så må jeg befrygte, at de nidkære først og fremst vilde kaste sig over mig –

FRU ALVING

Ja, det bør De ikke udsætte Dem for.

PASTOR MANDERS

Ikke at tale om de angreb, der utvilsomt vilde blive rettet imod mig i visse blade og tidsskrifter, som –

FRU ALVING

Nok, kære pastor Manders; det hensyn er aldeles afgørende.

PASTOR MANDERS

De vil altså ikke, at der skal assureres?

FRU ALVING

Nej; vi lar det være.

PASTOR MANDERS læner sig tilbage i stolen

Men hvis nu ulykken engang var ude? En kan jo aldrig vide –. Vilde De så kunne oprette skaden igen?

FRU ALVING

Nej, det siger jeg Dem rent ud, det vilde jeg aldeles ikke.

PASTOR MANDERS

Ja men ved De hvad, fru Alving, – da er det igrunden et betænkeligt ansvar vi tar på os.

FRU ALVING

Men synes De da, at vi kan andet?

PASTOR MANDERS

Nej, det er just tingen; vi kan egentlig ikke andet. Vi bør dog ikke udsætte os for et skævt omdømme; og vi har på ingen måde lov til at vække forargelse i menigheden.

FRU ALVING

De, som prest, ialfald ikke.

PASTOR MANDERS

Og jeg synes da virkelig også, vi må stole på, at en sådan anstalt har lykken med sig, – ja, at den står under en særlig beskærmelse.

FRU ALVING

Lad os håbe det, pastor Manders.

PASTOR MANDERS

Skal vi altså la’ det stå til?

FRU ALVING

Ja visst skal vi så.

PASTOR MANDERS

Godt. Som De vil.

(noterer)

Altså – ikke assurere.

FRU ALVING

Det var ellers underligt, at De kom til at tale om dette her netop idag –

PASTOR MANDERS

Jeg har tidt tænkt at spørge Dem om det –

FRU ALVING

– for igår havde vi sånær fåt en ildebrand dernede.

PASTOR MANDERS

Hvad for noget!

FRU ALVING

Nå, det havde forresten ingenting på sig. Der var gåt ild i noget høvlflis i snedkerværkstedet.

PASTOR MANDERS

Hvor Engstrand arbejder?

FRU ALVING

Ja. Han skal mangengang være så uforsigtig med fyrstikker, siges der.

PASTOR MANDERS

Han har så mange ting i hodet, den mand, – så mange slags anfægtelser. Gud ske lov, han beflitter sig jo nu på at føre et ulasteligt levnet, hører jeg.

FRU ALVING

Så? Hvem siger det?

PASTOR MANDERS

Det har han selv forsikkret mig. Og en flink arbejder er han jo også.

FRU ALVING

Å ja, sålænge han er ædru –

PASTOR MANDERS

Ja, den sørgelige svaghed! Men han er mangengang nødt til det for sit dårlige bens skyld, siger han. Sidste gang han var i byen, blev jeg virkelig rørt over ham. Han kom op til mig og takked mig så inderligt, fordi jeg havde skaffet ham arbejde her, så han kunde få være sammen med Regine.

FRU ALVING

Hende ser han nok ikke meget til.

PASTOR MANDERS

Jo, han taler med hende hver dag, det sad han selv og fortalte mig.

FRU ALVING

Ja ja, kan være.

PASTOR MANDERS

Han føler så godt, at han trænger til nogen, som kan holde ham tilbage, når fristelsen nærmer sig. Det er det elskelige ved Jakob Engstrand, dette, at han kommer så rent hjælpeløs til en og anklager sig selv og bekender sin skrøbelighed. Sidst han var oppe og talte med mig –. Hør, fru Alving, hvis det skulde være ham en hjertets fornødenhed at få Regine hjem til sig igen –

FRU ALVING rejser sig hurtigt

Regine!

PASTOR MANDERS

– så må De ikke sætte Dem imod det.

FRU ALVING

Jo, det sætter jeg mig rigtignok imod. Og desuden, – Regine skal jo ha’ en stilling ved asylet.

PASTOR MANDERS

Men betænk, han er dog hendes far –

FRU ALVING

Å, jeg ved bedst, hvad slags far han har været for hende. Nej, til ham skal hun aldrig komme med min gode vilje.

PASTOR MANDERS rejser sig

Men kære frue, tag det da ikke så hæftigt. Det er så sørgeligt, hvorledes De miskender snedker Engstrand. Det er jo som om De blev rent forskrækket –

FRU ALVING stillere

Det kan være det samme. Jeg har taget Regine til mig, og hos mig blir hun.

(lytter)

Hys, kære pastor Manders, tal ikke mere om dette her.

(glæden lyser op i hende)

Hør! Der kommer Osvald i trappen. Nu vil vi bare tænke på ham.

Osvald Alving, i en let overfrakke, med hat i hånden og røgende af en stor merskumspibe, kommer ind gennem døren tilvenstre.

OSVALD blir stående ved døren

Å om forladelse – jeg trode man sad i kontoret.

(kommer nærmere)

Goddag, herr pastor.

PASTOR MANDERS stirrende

Ah –! Det var da mærkværdigt –

FRU ALVING

Ja, hvad siger De om ham der, pastor Manders?

PASTOR MANDERS

Jeg siger, – jeg siger –. Nej, men er det da virkelig –?

OSVALD

Jo, det er virkelig den forlorne søn, herr pastor.

PASTOR MANDERS

Men min kære unge ven –

OSVALD

Nå, den hjemkomne søn da.

FRU ALVING

Osvald tænker på dengang De havde så meget imod, at han blev maler.

PASTOR MANDERS

For menneskelige øjne kan jo mangt et skridt se betænkeligt ud, som siden alligevel –.

(ryster hans hånd)

Nå, velkommen, velkommen! Nej, min kære Osvald –. Ja, jeg må da nok få kalde Dem ved fornavn?

OSVALD

Ja, hvad skulde De ellers kalde mig?

PASTOR MANDERS

Godt. Det var det, jeg vilde sige, min kære Osvald, – De må ikke tro om mig, at jeg ubetinget fordømmer kunstnerstanden. Jeg antager, der er mange, som kan bevare sit indre menneske ufordærvet i den stand også.

OSVALD

Vi bør håbe det.

FRU ALVING strålende fornøjet

Jeg ved en, som har bevaret både sit indre og sit ydre menneske ufordærvet. Se bare på ham, pastor Manders.

OSVALD driver opover gulvet

Ja ja, kære mor, lad nu det være.

PASTOR MANDERS

Nå tilforladelig – det kan ikke nægtes. Og så har De jo alt begyndt at få et navn. Aviserne har ofte talt om Dem, og det så overmåde gunstigt. Ja, det vil sige – i den senere tid synes jeg det har været ligesom lidt stille.

OSVALD oppe ved blomsterne

Jeg har ikke fåt male så meget på det sidste.

FRU ALVING

En maler må jo også hvile sig imellem.

PASTOR MANDERS

Jeg kan tænke mig det. Og så forbereder man sig og samler kræfter til noget stort.

OSVALD

Ja. – Mor, skal vi snart spise?

FRU ALVING

Om en liden halv time. Madlyst har han da, Gud ske lov.

PASTOR MANDERS

Og smag for tobak også.

OSVALD

Jeg fandt fars pibe oppe på kammeret og så –

PASTOR MANDERS

Aha, der har vi det altså!

FRU ALVING

Hvilket?

PASTOR MANDERS

Da Osvald kom der i døren med piben i munden, var det som jeg så hans far lyslevende.

OSVALD

Nej virkelig?

FRU ALVING

Å, hvor kan De dog sige det! Osvald slægter jo mig på.

PASTOR MANDERS

Ja; men der er et drag ved mundvigerne, noget ved læberne, som minder så grangiveligt om Alving – ialfald nu han røger.

FRU ALVING

Aldeles ikke. Osvald har snarere noget presteligt ved munden, synes jeg.

PASTOR MANDERS

Å ja, å ja; adskillige af mine embedsbrødre har et lignende drag.

FRU ALVING

Men sæt piben fra dig, min kære gut; jeg vil ikke ha’ røg herinde.

OSVALD gør så

Gerne. Jeg vilde bare prøve den; for jeg har engang røgt af den som barn.

FRU ALVING

Du?

OSVALD

Ja. Jeg var ganske liden dengang. Og så husker jeg, jeg kom op på kammeret til far en aften, han var så glad og lystig.

FRU ALVING

Å, du husker ingenting fra de år.

OSVALD

Jo, jeg husker tydeligt, han tog og satte mig på knæet og lod mig røge af piben. Røg, gut, sa’ han, – røg dygtigt, gut! Og jeg røgte alt hvad jeg vandt, til jeg kendte jeg blev ganske bleg og sveden brød ud i store dråber på panden. Da lo han så hjertelig godt –

PASTOR MANDERS

Det var da højst besynderligt.

FRU ALVING

Kære, det er bare noget Osvald har drømt.

OSVALD

Nej, mor, jeg har aldeles ikke drømt det. For – kan du ikke huske det – så kom du ind og bar mig ud i barnekammeret. Der fik jeg ondt og jeg så, at du græd. – Gjorde far ofte slige spilopper?

PASTOR MANDERS

I sin ungdom var han en særdeles livsglad mand –

OSVALD

Og fik endda udrettet så meget her i verden. Så meget godt og nyttigt; ikke ældre end han blev.

PASTOR MANDERS

Ja, De har i sandhed taget en virksom og værdig mands navn i arv, min kære Osvald Alving. Nå, det vil forhåbentlig være Dem en spore –

OSVALD

Det burde så være, ja.

PASTOR MANDERS

Det var ialfald smukt af Dem, at De kom hjem til hans hædersdag.

OSVALD

Mindre kunde jeg da ikke gøre for far.

FRU ALVING

Og at jeg får beholde ham så længe; – det er nu det aller smukkeste af ham.

PASTOR MANDERS

Ja, De blir jo hjemme vinteren over, hører jeg.

OSVALD

Jeg blir hjemme på ubestemt tid, herr pastor. – Å, det er dog dejligt at være kommen hjem!

FRU ALVING strålende

Ja, ikke sandt, du?

PASTOR MANDERS ser deltagende på ham

De kom tidligt ud i verden, min kære Osvald.

OSVALD

Jeg gjorde det. Undertiden tænker jeg, om det ikke var for tidligt.

FRU ALVING

Å sletikke. Det har en rask gut netop godt af. Og især en, som er eneste barn. Slig en skal ikke gå hjemme hos mor og far og bli’ forkælet.

PASTOR MANDERS

Det er et såre omtvisteligt spørsmål, fru Alving. Fædrenehjemmet er og blir dog barnets rette tilholdssted.

OSVALD

Det må jeg rigtignok være enig med pastoren i.

PASTOR MANDERS

Se nu bare til Deres egen søn. Ja, vi kan jo godt tale om det i hans nærværelse. Hvad har følgen været for ham? Han er bleven sex–syv og tyve år gammel og har aldrig fåt anledning til at lære et ordentligt hjem at kende.

OSVALD

Om forladelse, herr pastor, – der tar De aldeles fejl.

PASTOR MANDERS

Så? Jeg trode, De havde færdedes sågodtsom udelukkende i kunstnerkredsene.

OSVALD

Det har jeg også.

PASTOR MANDERS

Og mest iblandt de yngre kunstnere.

OSVALD

Å ja vel.

PASTOR MANDERS

Men jeg trode, de fleste af de folk ikke havde råd til at stifte familje og grundlægge et hjem.

OSVALD

Der er adskillige af dem, som ikke har råd til at gifte sig, herr pastor.

PASTOR MANDERS

Ja, det er jo det, jeg siger.

OSVALD

Men de kan jo derfor ha’ et hjem. Og det har også en og anden; og det et meget ordentligt og et meget hyggeligt hjem.

Fru Alving følger spændt med, nikker men siger intet.

PASTOR MANDERS

Men det er jo ikke ungkarlshjem, jeg taler om. Ved et hjem forstår jeg et familjehjem, hvor en mand lever med sin hustru og sine børn.

OSVALD

Ja; eller med sine børn og med sine børns mor.

PASTOR MANDERS studser; slår hænderne sammen

Men du forbarmende –!

OSVALD

Nå?

PASTOR MANDERS

Lever sammen med – sine børns mor!

OSVALD

Ja, vilde De da heller, han skulde forstøde sine børns mor?

PASTOR MANDERS

Det er altså om ulovlige forhold, De taler! Om disse såkaldte vilde ægteskaber!

OSVALD

Jeg har aldrig mærket noget særlig vildt ved de folks samliv.

PASTOR MANDERS

Men hvor er det muligt, at en – en blot nogenlunde vel opdragen mand eller ung kvinde kan bekvemme sig til at leve på den måde – lige for almenhedens øjne!

OSVALD

Men hvad skal de da gøre? En fattig ung kunstner, – en fattig ung pige –. Det koster mange penge at gifte sig. Hvad skal de så gøre?

PASTOR MANDERS

Hvad de skal gøre? Jo, herr Alving, jeg skal sige Dem, hvad de skal gøre. De skulde holdt sig fra hinanden fra først af, – skulde de!

OSVALD

Den tale kommer De ikke langt med hos unge, varmblodige, forelskede mennesker.

FRU ALVING

Nej, den kommer De ikke langt med!

PASTOR MANDERS vedblivende

Og så at autoriteterne tåler sådant noget! At det får lov til at ske åbenlyst!

(foran fru Alving)

Havde jeg så ikke årsag til at være inderlig bekymret for Deres søn. I kredse, hvor den utilhyllede usædelighed går i svang og ligesom har fåt hævd –

OSVALD

Jeg vil sige Dem noget, herr pastor. Jeg har været en stadig søndagsgæst i et par slige uregelmæssige hjem –

PASTOR MANDERS

Og det om søndagene!

OSVALD

Ja, da skal man jo more sig. Men aldrig har jeg der hørt et anstødeligt ord, og endnu mindre har jeg været vidne til noget, som kunde kaldes usædeligt. Nej; ved De når og hvor jeg har truffet usædeligheden i kunstnerkredsene?

PASTOR MANDERS

Nej, Gud være lovet!

OSVALD

Nå, da skal jeg tillade mig at sige det. Jeg har truffet den, når en og anden af vore mønstergyldige ægtemænd og familjefædre kom derned for at se sig om en smule på egen hånd – og så gjorde kunstnerne den ære at opsøge dem i deres tarvelige knejper. Da kunde vi få vide besked. De herrer vidste at fortælle os både om steder og om ting, som vi aldrig havde drømt om.

PASTOR MANDERS

Hvad? Vil De påstå, at hæderlige mænd her hjemmefra skulde –?

OSVALD

Har De aldrig, når deslige hæderlige mænd kom hjem igen, har De aldrig hørt dem udtale sig om den overhåndtagende usædelighed udenlands?

PASTOR MANDERS

Jo, naturligvis –

FRU ALVING

Det har jeg også hørt.

OSVALD

Ja, man kan trygt tro dem på ordet. Der er sagkyndige folk iblandt.

(griber sig om hodet)

Å – at det skønne, herlige frihedsliv derude, – at det skal således tilsøles.

FRU ALVING

Du må ikke forivre dig, Osvald; du har ikke godt af det.

OSVALD

Nej, du har ret i det, mor. Det er nok ikke sundt for mig. Det er den fordømte trætheden, ser du. Ja, nu går jeg en liden tur før bordet. Undskyld, herr pastor; De kan ikke sætte Dem ind i det; men det kom således over mig.

Han går ud gennem den anden dør tilhøjre.

FRU ALVING

Min stakkers gut –!

PASTOR MANDERS

Ja, det må De nok sige. Så vidt er det altså kommet med ham!

Fru Alving ser på ham og tier.

PASTOR MANDERS går op og ned

Han kaldte sig den forlorne søn. Ja, desværre, – desværre!

Fru Alving ser fremdeles på ham.

PASTOR MANDERS

Og hvad siger De til alt dette?

FRU ALVING

Jeg siger, at Osvald havde ret i hvert eneste ord.

PASTOR MANDERS standser

Ret? Ret! I sådanne grundsætninger!

FRU ALVING

Her i min ensomhed er jeg kommen til at tænke ligedan, herr pastor. Men jeg har aldrig dristet mig til at røre ved det. Nu, godt og vel; min gut skal tale for mig.

PASTOR MANDERS

De er en beklagelsesværdig kvinde, fru Alving. Men nu vil jeg tale et alvorsord til Dem. Nu er det ikke længer Deres forretningsfører og rådgiver, ikke Deres og Deres afdøde mands ungdomsven, som står for Dem. Det er presten, således, som han stod for Dem i det mest forvildede øjeblik i Deres liv.

FRU ALVING

Og hvad er det, presten har at sige mig?

PASTOR MANDERS

Jeg vil først ryste op i Deres erindring, frue. Tidspunktet er vel valgt. Imorgen er det tiårsdagen efter Deres mands død; imorgen skal hædersmindet afsløres over den bortgangne; imorgen skal jeg tale til hele den forsamlede skare; – men idag vil jeg tale til Dem alene.

FRU ALVING

Godt, herr pastor; tal!

PASTOR MANDERS

Mindes De, at De efter knapt et års ægteskab stod på afgrundens yderste rand? At De forlod Deres hus og hjem, – at De flygted fra Deres mand; – ja, fru Alving, flygted, flygted, og nægted at vende tilbage til ham, så meget han end trygled og bad Dem om det?

FRU ALVING

Har De glemt, hvor grænseløs ulykkelig jeg følte mig i dette første år?

PASTOR MANDERS

Det er just den rette oprørsånd at kræve lykken her i livet. Hvad ret har vi mennesker til lykken? Nej, vi skal gøre vor pligt, frue! Og Deres pligt var at holde fast ved den mand, som De engang havde valgt og til hvem De var knyttet ved hellige bånd.

FRU ALVING

De ved godt, hvad slags liv Alving førte i den tid; hvilke udskejelser han gjorde sig skyldig i.

PASTOR MANDERS

Jeg ved såre vel, hvilke rygter der gik om ham; og jeg er den, som mindst af alle billiger hans vandel i ungdomsårene, såfremt rygterne medførte sandhed. Men en hustru er ikke sat til at være sin husbonds dommer. Det havde været Deres skyldighed med ydmygt sind at bære det kors, som en højere vilje havde eragtet tjenligt for Dem. Men i det sted afkaster De i oprørskhed korset, forlader den snublende, som De skulde have støttet, går hen og sætter Deres gode navn og rygte på spil, og – er nær ved at forspilde andres rygte ovenikøbet.

FRU ALVING

Andres? En andens, mener De nok.

PASTOR MANDERS

Det var overmåde hensynsløst af Dem at søge tilflugt hos mig.

FRU ALVING

Hos vor prest? Hos vor husven?

PASTOR MANDERS

Mest derfor. – Ja, tak De Deres herre og Gud, at jeg besad den fornødne fasthed, – at jeg fik Dem fra Deres overspændte forehavender og at det blev mig forundt at føre Dem tilbage på pligtens vej og hjem til Deres lovlige husbond.

FRU ALVING

Ja, pastor Manders, det var visselig Deres værk.

PASTOR MANDERS

Jeg var kun et ringe redskab i en højeres hånd. Og hvorledes har ikke det, at jeg fik Dem bøjet ind under pligt og lydighed, hvorledes har ikke det vokset sig stort til velsignelse for alle Deres følgende levedage? Gik det ikke, som jeg forudsagde Dem? Vendte ikke Alving sine forvildelser ryggen, således, som det sømmer sig en mand? Leved han ikke siden den tid kærligt og ulasteligt med Dem alle sine dage? Blev han ikke en velgører for denne egn, og hæved han ikke Dem således op til sig, at De efterhånden blev en medarbejder i alle hans foretagender? Og det en dygtig medarbejder; – å, jeg ved det, fru Alving; den ros skal jeg gi’ Dem. – Men nu kommer jeg til det næste store fejltrin i Deres liv.

FRU ALVING

Hvad vil De sige med det?

PASTOR MANDERS

Ligesom De engang har fornægtet hustruens pligter, således har De siden fornægtet moderens.

FRU ALVING

Ah –!

PASTOR MANDERS

De har været behersket af en uheldsvanger selvrådighedens ånd alle Deres dage. Al Deres tragten har været vendt imod det tvangløse og det lovløse. Aldrig har De villet tåle noget bånd på Dem. Alt, hvad der har besværet Dem i livet, har De hensynsløst og samvittighedsløst afkastet, lig en byrde, De selv havde rådighed over. Det behaged Dem ikke længer at være hustru, og De rejste fra Deres mand. Det faldt Dem besværligt at være moder, og De satte Deres barn ud til fremmede.

FRU ALVING

Ja, det er sandt; det har jeg gjort.

PASTOR MANDERS

Men derfor er De også bleven en fremmed for ham.

FRU ALVING

Nej, nej; det er jeg ikke!

PASTOR MANDERS

Det er De; det må De være. Og hvorledes har De fåt ham igen! Betænk Dem vel, fru Alving. De har forbrudt meget imod Deres mand; – dette erkender De ved at rejse ham hint minde dernede. Erkend nu også, hvad De har forbrudt imod Deres søn; det tør endnu være tid til at føre ham tilbage fra forvildelsens stier. Vend selv om; og oprejs, hvad der dog måske endnu kan oprejses i ham. Thi

(med hævet pegefinger)

i sandhed, fru Alving, De er en skyldbetynget moder! – Dette har jeg anset det for min pligt at måtte sige Dem.

Taushed.

FRU ALVING langsomt og behersket

De har nu talt, herr pastor; og imorgen skal De tale offentligt til min mands erindring. Jeg skal ikke tale imorgen. Men nu vil jeg tale lidt til Dem, ligesom De har talt til mig.

PASTOR MANDERS

Naturligvis; De vil fremføre undskyldninger for Deres færd –

FRU ALVING

Nej. Jeg vil bare fortælle.

PASTOR MANDERS

Nu –?

FRU ALVING

Alt, hvad De nys sagde her om mig og min mand og om vort samliv, efterat De, som De kaldte det, havde ført mig tilbage til pligtens vej, – alt det er noget, som De jo sletikke kender af egen iagttagelse. Fra det øjeblik satte De – vor daglige omgangsven – ikke mere Deres fod i vort hus.

PASTOR MANDERS

De og Deres mand flytted jo fra byen straks efter.

FRU ALVING

Ja; og herud til os kom De aldrig i min mands levetid. Det var forretninger, som tvang Dem til at besøge mig, da De havde fåt med asylsagerne at gøre.

PASTOR MANDERS sagte og usikkert

Helene – skal dette være en bebrejdelse, så vil jeg be’ Dem overveje –

FRU ALVING

– de hensyn, De skyldte Deres stilling; ja. Og så at jeg var en bortløben hustru. Man kan aldrig være tilbageholdende nok lige over for slige hensynsløse fruentimmer.

PASTOR MANDERS

Kære – fru Alving, dette er en så umådelig overdrivelse –

FRU ALVING

Ja, ja, ja, lad det så være. Det var bare det, jeg vilde sige, at når De dømmer om mine ægteskabelige forhold, så støtter De Dem sådan uden videre til den almindelige gængse mening.

PASTOR MANDERS

Nu ja vel; og hvad så?

FRU ALVING

Men nu, Manders, nu vil jeg sige Dem sandheden. Jeg har svoret ved mig selv, at De engang skulde få den at vide. De alene!

PASTOR MANDERS

Og hvad er da sandheden?

FRU ALVING

Sandheden er det, at min mand døde lige så ryggesløs, som han havde levet alle sine dage.

PASTOR MANDERS famler efter en stol

Hvad var det De sagde?

FRU ALVING

Efter nitten års ægteskab lige så ryggesløs, – i sine lyster ialfald, – som han var før De vied os.

PASTOR MANDERS

Og disse ungdomsvildfarelser, – disse uregelmæssigheder, – udskejelser, om De så vil, kalder De ryggesløst levnet!

FRU ALVING

Vor huslæge brugte det udtryk.

PASTOR MANDERS

Nu forstår jeg Dem ikke.

FRU ALVING

Behøves ikke heller.

PASTOR MANDERS

Det næsten svimler for mig. Hele Deres ægteskab, – hele dette mangeårige samliv med Deres mand skulde ikke være andet end en overdækket afgrund!

FRU ALVING

Ikke en smule andet. Nu ved De det.

PASTOR MANDERS

Dette – det finder jeg mig sent tilrette i. Jeg kan ikke fatte det! Ikke fastholde det! Men hvorledes var det da muligt at –? Hvorledes har sådant noget kunnet holdes skjult?

FRU ALVING

Det har også været min uophørlige kamp dag efter dag. Da vi havde fåt Osvald syntes jeg det blev ligesom noget bedre med Alving. Men det vared ikke længe. Og nu måtte jeg jo kæmpe dobbelt, kæmpe på liv og død for at ingen skulde få vide, hvad mit barns far var for et menneske. Og så ved De jo, hvor hjertevindende Alving var. Ingen syntes de kunde tro andet end godt om ham. Han var af de slags folk, hvis levnet ikke bider på deres rygte. Men så, Manders, – det skal De også vide, – så kom det afskyeligste af det altsammen.

PASTOR MANDERS

Afskyeligere end dette!

FRU ALVING

Jeg havde båret over med ham, skønt jeg så godt vidste, hvad der gik for sig i løn udenfor huset. Men da så forargelsen kom indenfor vore egne fire vægge –

PASTOR MANDERS

Hvad siger De! Her!

FRU ALVING

Ja, her i vort eget hjem. Derinde

(peger mod den første dør tilhøjre)

i spisestuen var det jeg først kom undervejr med det. Jeg havde noget at gøre derinde, og døren stod påklem. Så hørte jeg vor stuepige kom op fra haven med vand til blomsterne derhenne.

PASTOR MANDERS

Nu ja –?

FRU ALVING

Lidt efter hørte jeg, at Alving kom også. Jeg hørte, at han sa’ noget sagte til hende. Og så hørte jeg –

(med en kort latter)

Å, det klinger endnu for mig både så sønderrivende og så latterligt; – jeg hørte min egen tjenestepige hviske: Slip mig, herr kammerherre! Lad mig være!

PASTOR MANDERS

Hvilken usømmelig letsindighed af ham! Å, men mere end en letsindighed har det ikke været, fru Alving. Tro mig på det.

FRU ALVING

Jeg fik snart vide, hvad jeg skulde tro. Kammerherren fik sin vilje med pigen, – og dette forhold havde følger, pastor Manders.

PASTOR MANDERS som forstenet

Og alt det i dette hus! I dette hus!

FRU ALVING

Jeg havde tålt meget i dette hus. For at holde ham hjemme om aftenerne – og om nætterne måtte jeg gøre mig til selskabsbror i hans lønlige svirelag oppe på kammeret. Der har jeg måttet sidde på tomandshånd med ham, har måttet klinke og drikke med ham, høre på hans utérlige sansesløse snak, har måttet kæmpe nævekampe med ham for at få slæbt ham i seng –

PASTOR MANDERS rystet

At De har kunnet bære alt dette.

FRU ALVING

Jeg havde min lille gut at bære det for. Men da så den sidste forhånelse kom til; da min egen tjenestepige –; da svor jeg ved mig selv: dette skal ha’ en ende! Og så tog jeg magten i huset – hele magten – både over ham og over alt det øvrige. For nu havde jeg våben imod ham, ser De; han turde ikke kny. Dengang var det Osvald blev sat ud. Han gik da i det syvende år, og begyndte at lægge mærke til og gøre spørsmål, som børn plejer gøre. Alt dette kunde jeg ikke tåle, Manders. Jeg syntes, barnet måtte forgiftes bare ved at ånde i dette tilsølede hjem. Derfor var det jeg satte ham ud. Og nu skønner De også, hvorfor han aldrig fik sætte sin fod her hjemme, så længe hans far leved. Der er ingen, som ved, hvad det har kostet mig.

PASTOR MANDERS

De har da i sandhed prøvet livet.

FRU ALVING

Jeg havde aldrig holdt det ud, hvis jeg ikke havde havt mit arbejde. Ja, for jeg tør nok sige, at jeg har arbejdet! Alle disse forøgelser af jordegodset, alle forbedringerne, alle de nyttige indretninger, som Alving fik pris og berøm for, – tror De han havde fremfærd til sligt? Han, som lå hele dagen på sofaen og læste i en gammel statskalender! Nej; nu vil jeg sige Dem det også: jeg var den, som drev ham ivej, når han havde sine lysere mellemstunder; mig var det, som måtte dra’ hele læsset, når han så igen begyndte på sine udskejelser eller faldt sammen i jammer og ynkelighed.

PASTOR MANDERS

Og over denne mand er det De rejser et æresminde.

FRU ALVING

Der ser De den onde samvittigheds magt.

PASTOR MANDERS

Den onde –? Hvad mener De?

FRU ALVING

Det stod mig altid for, at det var umuligt andet, end at sandheden måtte komme ud, og bli troet på. Derfor skulde asylet ligesom slå alle rygterne ned og rydde al tvil afvejen.

PASTOR MANDERS

Da har De visselig ikke forfejlet Deres hensigt, fru Alving.

FRU ALVING

Og så havde jeg en grund til. Jeg vilde ikke, at Osvald, min egen gut, skulde ta’ nogetsomhelst i arv efter sin far.

PASTOR MANDERS

Det er altså for Alvings formue, at –?

FRU ALVING

Ja. De summer, jeg år efter andet har skænket til dette asyl, udgør det beløb, – jeg har regnet det nøje ud, – det beløb, som i sin tid gjorde løjtnant Alving til et godt parti.

PASTOR MANDERS

Jeg forstår Dem –

FRU ALVING

Det var købesummen –. Jeg vil ikke, at de penge skal gå over i Osvalds hænder. Min søn skal ha’ alting fra mig, skal han.

Osvald Alving kommer gennem den anden dør tilhøjre; hat og overfrakke har han skilt sig ved udenfor.

FRU ALVING imod ham

Er du alt igen? Min kære, kære gut!

OSVALD

Ja; hvad skal man ude i dette evindelige regnvejr? Men jeg hører, vi skal tilbords. Det er prægtigt!

REGINE med en pakke, fra spisestuen

Her er kommet en pakke til fruen.

(rækker hende den)

FRU ALVING med et blik på pastor Manders

Festsangene til imorgen formodentlig.

PASTOR MANDERS

Hm –

REGINE

Og så er der serveret.

FRU ALVING

Godt; vi kommer om lidt; jeg vil bare –

(begynder at åbne pakken)

REGINE til Osvald

Ønsker herr Alving hvid eller rød portvin?

OSVALD

Begge dele, jomfru Engstrand.

REGINE

Bien –; meget vel, herr Alving.

Hun går ind i spisestuen.

OSVALD

Jeg får vel hjælpe med flaskekorkene –

(går ligeledes ind i spisestuen, hvis dør glider halvt op efter ham)

FRU ALVING som har åbnet pakken

Jo, ganske rigtig; her har vi festsangene, pastor Manders.

PASTOR MANDERS med foldede hænder

Hvorledes jeg imorgen med frejdigt sind skal kunne holde min tale, det –!

FRU ALVING

Å, det finder De nok ud af.

PASTOR MANDERS sagte, for ikke at høres i spisestuen

Ja, forargelse kan vi jo dog ikke vække.

FRU ALVING dæmpet men fast

Nej. Men så er også dette lange stygge komediespil tilende. Fra iovermorgen af skal det være for mig, som om den døde aldrig havde levet i dette hus. Her skal ingen anden være, end min gut og hans mor.

Inde i spisestuen høres larm af en stol, som væltes; samtidigt høres

REGINES STEMME hvast men hviskende

Osvald da! Er du gal? Slip mig!

FRU ALVING farer sammen i rædsel

Ah –!

Hun stirrer som i vildelse mod den halvåbne dør. Osvald høres hoste og nynne derinde. En flaske trækkes op.

PASTOR MANDERS oprørt

Men hvad er dog dette for noget! Hvad er det, fru Alving?

FRU ALVING hæst

Gengangere. Parret fra blomsterværelset – går igen.

PASTOR MANDERS

Hvad siger De! Regine –? Er hun –?

FRU ALVING

Ja. Kom. Ikke et ord –!

Hun griber pastor Manders om armen og går vaklende henimod spisestuen.

ANDEN AKT

Samme stue. Regntågen ligger fremdeles tungt over landskabet.

Pastor Manders og fru Alving kommer ud fra spisestuen.

FRU ALVING endnu i døren

Velbekomme, herr pastor.

(taler ind i spisestuen)

Kommer du ikke med, Osvald?

OSVALD indenfor

Nej tak; jeg tror jeg går lidt ud.

FRU ALVING

Ja gør det; for nu er det en smule opholdsvejr.

(lukker spisestuedøren og går hen til forstuedøren og kalder)

Regine!

REGINE udenfor

Ja, frue?

FRU ALVING

Gå ned i strygeværelset og hjælp til med kransene.

REGINE

Ja vel, frue.

Fru Alving forvisser sig om, at Regine går; derpå lukker hun døren.

PASTOR MANDERS

Han kan dog ikke høre noget derinde?

FRU ALVING

Ikke når døren er lukket. Desuden så går han jo ud.

PASTOR MANDERS

Jeg er endnu som fortumlet. Jeg begriber ikke, hvorledes jeg har kunnet synke en bid af den velsignede mad.

FRU ALVING i behersket uro, går op og ned

Jeg ikke heller. Men hvad er her at gøre?

PASTOR MANDERS

Ja, hvad er at gøre? Jeg ved det, min tro, ikke; jeg er så aldeles uerfaren i deslige tilfælde.

FRU ALVING

Jeg er overbevist om, at endnu er ingen ulykke sket.

PASTOR MANDERS

Nej, det forbyde himlen! Men et usømmeligt forhold er det ligefuldt.

FRU ALVING

Det hele er et løst indfald af Osvald; det kan De være viss på.

PASTOR MANDERS

Ja, jeg er jo, som sagt, ikke inde i den slags ting; men jeg synes dog tilforladelig –

FRU ALVING

Ud af huset må hun jo. Og det straks. Det er en soleklar sag –

PASTOR MANDERS

Ja det forstår sig.

FRU ALVING

Men hvorhen? Vi kan da ikke forsvare at –

PASTOR MANDERS

Hvorhen? Naturligvis hjem til sin far.

FRU ALVING

Til hvem, sa’ De?

PASTOR MANDERS

Til sin –. Nej, men Engstrand er jo ikke –. Men, Herregud, frue, hvorledes er dette muligt? De må jo dog ta’ fejl alligevel.

FRU ALVING

Desværre; jeg tar ikke fejl i nogenting. Johanne måtte gå til bekendelse for mig, – og Alving kunde ikke nægte. Så var der jo ikke andet at gøre, end at få sagen neddysset.

PASTOR MANDERS

Nej, det var vel det eneste.

FRU ALVING

Pigen kom straks af tjenesten, og fik en temmelig rigelig sum for at tie indtil vidre. Resten sørged hun selv for, da hun kom ind til byen. Hun fornyed gammelt bekendtskab med snedker Engstrand, lod sig vel forlyde med, kan jeg tro, hvor mange penge hun havde, og bildte ham så noget ind om en eller anden udlænding, som skulde ha’ ligget her med et lystfartøj den sommer. Så blev hun og Engstrand viet i huj og hast. Ja, De vied dem jo selv.

PASTOR MANDERS

Men hvorledes skal jeg da forklare mig –? Jeg husker tydeligt, da Engstrand kom for at bestille vielsen. Han var så rent sønderknust, og anklaged sig så bitterligt for den letsindighed, han og hans forlovede havde gjort sig skyldig i.

FRU ALVING

Ja, han måtte jo ta’ skylden på sig.

PASTOR MANDERS

Men en sådan uoprigtighed af ham! Og det imod mig! Det havde jeg tilforladelig ikke troet om Jakob Engstrand. Nå, jeg skal rigtignok ta’ ham alvorligt for mig; det kan han belave sig på. – Og så det usædelige i en sådan forbindelse! For penges skyld –! Hvor stort var det beløb, pigen havde at råde over?

FRU ALVING

Det var tre hundrede specier.

PASTOR MANDERS

Ja, tænke sig bare, – for lumpne tre hundrede specier at gå hen og la’ sig ægtevie til en falden kvinde!

FRU ALVING

Hvad siger De da om mig, som gik hen og lod mig ægtevie til en falden mand?

PASTOR MANDERS

Men Gud bevare os vel; – hvad er det, De siger? En falden mand!

FRU ALVING

Tror De kanske Alving var renere, da jeg gik med ham til alteret, end Johanne var, da Engstrand lod sig vie til hende?

PASTOR MANDERS

Ja men det er dog så himmelvidt forskellige ting –

FRU ALVING

Sletikke så forskellige endda. Der var rigtignok stor forskel i prisen; – lumpne tre hundrede daler og en hel formue.

PASTOR MANDERS

Men at De kan stille noget så uligt sammen. De havde jo dog berådet Dem med Deres hjerte og med Deres pårørende.

FRU ALVING ser ikke på ham

Jeg trode De forstod, hvorhen det, De kalder mit hjerte, havde forvildet sig dengang.

PASTOR MANDERS fremmed

Havde jeg forståt noget sådant, var jeg ikke bleven en daglig gæst i Deres mands hus.

FRU ALVING

Ja, det står ialfald fast, at med mig selv berådte jeg mig sandelig ikke.

PASTOR MANDERS

Nå så med Deres nærmeste slægt da; således som foreskrevet er; med Deres mor og med begge Deres tanter.

FRU ALVING

Ja, det er sandt. De tre gjorde op regnestykket for mig. Å, det er utroligt, hvor grejt de fik ud, at det vilde være den rene dårskab at vrage et sligt tilbud. Om mor kunde se op nu og vidste, hvor al den herlighed havde båret hen!

PASTOR MANDERS

Udfaldet kan ingen gøres ansvarlig for. Så meget står ialfald fast, at Deres ægteskab blev stiftet overensstemmende med fuld lovlig orden.

FRU ALVING ved vinduet

Ja, dette med lov og orden! Jeg tror mangengang, det er det, som volder alle ulykkerne her i verden.

PASTOR MANDERS

Fru Alving, nu forsynder De Dem.

FRU ALVING

Ja, det får så være; men jeg står ikke i det med alle disse bånd og hensyn længer. Jeg kan det ikke! Jeg må arbejde mig ud til frihed.

PASTOR MANDERS

Hvad mener De med det?

FRU ALVING trommer på vinduskarmen

Jeg skulde aldrig lagt dølgsmål på Alvings levnet. Men jeg turde ikke andet dengang, – ikke for min egen skyld heller. Så fejg var jeg.

PASTOR MANDERS

Fejg?

FRU ALVING

Havde folk fåt noget at vide, så havde de sagt som så: stakkers mand, det er rimeligt, at han skejer ud, han, som har en kone, der løber ifra ham.

PASTOR MANDERS

Med en viss ret kunde sådant nok siges.

FRU ALVING ser fast på ham

Hvis jeg var den, jeg skulde være, så tog jeg Osvald for mig og sa’: hør, min gut, din far var et forfaldent menneske –

PASTOR MANDERS

Men du forbarmende –

FRU ALVING

– og så fortalte jeg ham alt, hvad jeg har fortalt Dem, – rub og stub.

PASTOR MANDERS

Jeg er nær ved at oprøres over Dem, frue.

FRU ALVING

Ja jeg ved det. Jeg ved det jo! Jeg oprøres selv ved den tanke.

(går fra vinduet)

Så fejg er jeg.

PASTOR MANDERS

Og De kalder det fejghed at gøre Deres ligefremme pligt og skyldighed. Har De glemt, at et barn skal agte og elske sin fader og sin moder?

FRU ALVING

Lad os ikke ta’ det så almindeligt. Lad os spørge: skal Osvald agte og elske kammerherre Alving?

PASTOR MANDERS

Er der ikke en røst i Deres morshjerte, som forbyder Dem at nedbryde Deres søns idealer?

FRU ALVING

Ja men sandheden da?

PASTOR MANDERS

Ja men idealerne da?

FRU ALVING

Å – idealer, idealer! Hvis jeg bare ikke var så fejg, som jeg er!

PASTOR MANDERS

Kast ikke vrag på idealerne, frue, – for det hævner sig hårdeligen. Og nu især Osvald. Osvald har nok ikke ret mange idealer, desværre. Men så meget har jeg kunnet skønne, at hans far står for ham som et sådant ideal.

FRU ALVING

Det har De ret i.

PASTOR MANDERS

Og disse hans forestillinger har De selv vakt og næret hos ham gennem Deres breve.

FRU ALVING

Ja; jeg var under pligten og hensynene; derfor løj jeg for min gut år ud og år ind. Å, hvor fejg, – hvor fejg jeg har været!

PASTOR MANDERS

De har grundfæstet en lykkelig illusion hos Deres søn, fru Alving, – og det bør De sandeligen ikke skatte ringe.

FRU ALVING

Hm; hvem ved, om det nu er så bra’ alligevel. – Men noget maskepi med Regine vil jeg ialfald ikke vide af. Han skal ikke gå hen og gøre den stakkers pige ulykkelig.

PASTOR MANDERS

Nej, du gode Gud, det vilde jo være forfærdeligt!

FRU ALVING

Hvis jeg vidste, han mente det alvorligt og at det vilde bli’ til hans lykke –

PASTOR MANDERS

Hvorledes? Hvad så?

FRU ALVING

Men det vilde det ikke bli’; for Regine er desværre ikke slig.

PASTOR MANDERS

Nå, hvad så? Hvad mener De?

FRU ALVING

Hvis jeg ikke var så gudsjammerlig fejg, som jeg er, så vilde jeg sige til ham: gift dig med hende, eller indret jer som I vil; men bare ikke noget bedrag.

PASTOR MANDERS

Men du forbarmende –! Et lovformeligt ægteskab endogså! Noget så forskrækkeligt –! Noget så uhørt –!

FRU ALVING

Ja, siger De uhørt? Hånden på hjertet, pastor Manders; tror De ikke, at der ude omkring i landet findes adskillige ægtepar, som er lige så nær i slægt?

PASTOR MANDERS

Jeg forstår Dem aldeles ikke.

FRU ALVING

Å jo såmæn gør De så.

PASTOR MANDERS

Nå, De tænker Dem det mulige tilfælde at –. Ja, desværre, familjelivet er visseligen ikke altid så rent, som det burde være. Men sådant noget, som De sigter til, kan man jo dog aldrig vide, – ialfald ikke med bestemthed. Her derimod –; at De, en mor, kunde ville tilstæde, at Deres –!

FRU ALVING

Men jeg vil det jo ikke. Jeg vilde ikke kunne tilstæde det for nogen pris i verden; det er jo netop det jeg siger.

PASTOR MANDERS

Nej, fordi De er fejg, som De udtrykker Dem. Men hvis De altså ikke var fejg –! Du min skaber, – en så oprørende forbindelse!

FRU ALVING

Ja, vi stammer nu forresten allesammen fra den slags forbindelser, siges der. Og hvem er det, som har indrettet det slig her i verden, pastor Manders?

PASTOR MANDERS

Sådanne spørsmål drøfter jeg ikke med Dem, frue; dertil har De langtfra ikke det rette sind. Men at De tør sige, at det er fejgt af Dem –!

FRU ALVING

Nu skal De høre, hvorledes jeg mener det. Jeg er ræd og sky, fordi der sidder i mig noget af dette gengangeragtige, som jeg aldrig rigtig kan bli’ kvit.

PASTOR MANDERS

Hvad var det De kaldte det?

FRU ALVING

Gengangeragtigt. Da jeg hørte Regine og Osvald derinde, var det som jeg så gengangere for mig. Men jeg tror næsten, vi er gengangere allesammen, pastor Manders. Det er ikke bare det, vi har arvet fra far og mor, som går igen i os. Det er alleslags gamle afdøde meninger og alskens gammel afdød tro og sligt noget. Det er ikke levende i os; men det sidder i alligevel og vi kan ikke bli’ det kvit. Bare jeg tar en avis og læser i, er det ligesom jeg så gengangere smyge imellem linjerne. Der må leve gengangere hele landet udover. Der må være så tykt af dem som sand, synes jeg. Og så er vi så gudsjammerlig lysrædde allesammen.

PASTOR MANDERS

Aha, – der har vi altså udbyttet af Deres læsning. Skønne frugter isandhed! Å, disse afskyelige, oprørske, fritænkerske skrifter!

FRU ALVING

De tar fejl, kære pastor. De er selv den mand, som fik ægget mig til at tænke; og det skal De ha’ tak og pris for.

PASTOR MANDERS

Jeg!

FRU ALVING

Ja, da De tvang mig ind under det, som De kaldte pligt og skyldighed; da De lovpriste som ret og rigtigt, hvad hele mit sind oprørte sig imod, som imod noget vederstyggeligt. Da var det jeg begyndte at se Deres lærdomme efter i sømmene. Jeg vilde bare pille ved en eneste knude; men da jeg havde fåt den løst, så rakned det op altsammen. Og så skønte jeg, at det var maskinsøm.

PASTOR MANDERS stille, rystet

Skulde dette være vindingen af mit livs tungeste strid?

FRU ALVING

Kald det heller Deres ynkeligste nederlag.

PASTOR MANDERS

Det var mit livs største sejr, Helene; sejren over mig selv.

FRU ALVING

Det var en forbrydelse imod os begge.

PASTOR MANDERS

At jeg bød Dem og sagde: kvinde, gå hjem til Deres lovlige husbond, da De kom til mig forvildet og råbte: her er jeg; tag mig! Var det en forbrydelse?

FRU ALVING

Ja, jeg synes det.

PASTOR MANDERS

Vi to forstår ikke hinanden.

FRU ALVING

Ikke nu længer ialfald.

PASTOR MANDERS

Aldrig, – aldrig i mine lønligste tanker engang, har jeg set Dem anderledes, end som en andens ægtefælle.

FRU ALVING

Ja – tro det?

PASTOR MANDERS

Helene –!

FRU ALVING

En går sig selv så let af minde.

PASTOR MANDERS

Ikke jeg. Jeg er den samme, som jeg altid var.

FRU ALVING slår om

Ja, ja, ja, – lad os ikke tale mere om gamle dage. Nu sidder De til op over ørene i kommissioner og bestyrelser; og jeg går her og kæmper med gengangere både indvendig og udvendig.

PASTOR MANDERS

De udvendige skal jeg nok hjælpe Dem at få bugt med. Efter alt, hvad jeg med forfærdelse har hørt af Dem idag, kan jeg ikke for min samvittighed forsvare at lade en ung ubefæstet pige forblive i Deres hus.

FRU ALVING

Synes De ikke det var bedst, om vi kunde få hende forsørget? Jeg mener – sådan godt gift.

PASTOR MANDERS

Utvivlsomt. Jeg tror, det vilde være i alle henseender ønskeligt for hende. Regine er jo nu i den alder, da –; ja, jeg forstår mig jo ikke på det, men –

FRU ALVING

Regine blev tidlig voksen.

PASTOR MANDERS

Ja, gjorde hun ikke det? Det svæver mig for, at hun var påfaldende stærkt udviklet i legemlig henseende, da jeg forberedte hende til konfirmation. Men foreløbig må hun ialfald hjem; under sin fars opsigt –. Nej, men Engstrand er jo ikke –. At han – at han således kunde fordølge sandheden for mig!

Det banker på døren til forstuen.

FRU ALVING

Hvem kan det være? Kom ind!

SNEDKER ENGSTRAND søndagsklædt, i døren

Jeg ber så my’ om forladelse, men –

PASTOR MANDERS

Aha! Hm –

FRU ALVING

Er det Dem, Engstrand?

ENGSTRAND

– der var ingen af pigerne tilstede, og så tog jeg mig den dristige friheden at banke lige på.

FRU ALVING

Nå ja, ja. Kom ind. Vil De tale med mig om noget?

ENGSTRAND kommer ind

Nej, ellers så mange tak. Det var nok med pastoren jeg gerne vilde tale et lidet ord.

PASTOR MANDERS går op og ned

Hm; ja så? De vil tale med mig? Vil De det?

ENGSTRAND

Ja, jeg vilde så fælt gerne –

PASTOR MANDERS stanser foran ham

Nå; må jeg spørge, hvad det er for noget?

ENGSTRAND

Jo, det var det, herr pastor, at nu har vi klarering dernede. Mangfoldig tak, frue. – Og nu er vi færdig med altingen; og så synes jeg, det vilde være så pent og passeligt, om vi, som har arbejdet så oprigtigt sammen al denne tiden, – jeg synes, vi skulde slutte med en liden andagt ikveld.

PASTOR MANDERS

En andagt? Nede i asylet?

ENGSTRAND

Ja, synes kanske ikke pastoren det er passeligt, så –

PASTOR MANDERS

Jo visst synes jeg det, men – hm –

ENGSTRAND

Jeg har selv brugt at holde lidt andagt dernede om kveldene –

FRU ALVING

Har De?

ENGSTRAND

Ja, en gang imellem; slig en liden opbyggelse at kalde for. Men jeg er jo en ringe, gemen mand og har ikke rigtig gaverne, Gu’ bedre mig, – og så tænkte jeg, at siden herr pastor Manders just var herude, så –

PASTOR MANDERS

Ja, ser De, snedker Engstrand, jeg må først gøre Dem et spørsmål. Besidder De den rette stemning for en sådan sammenkomst? Føler De Deres samvittighed fri og let?

ENGSTRAND

Å Gu’ hjælpe os, det er nok ikke værd at snakke om samvittigheden, herr pastor.

PASTOR MANDERS

Jo, det er just den, vi skal tale om. Hvad svarer De så?

ENGSTRAND

Ja, samvittigheden – den kan være fæl, den, sommetider.

PASTOR MANDERS

Nå, det erkender De da ialfald. Men vil De så uforbeholdent sige mig, – hvorledes hænger det sammen med Regine?

FRU ALVING hurtigt

Pastor Manders!

PASTOR MANDERS beroligende

Lad De mig –

ENGSTRAND

Med Regine! Jøss’, hvor ræd De gør mig da!

(ser på fru Alving)

Det er da vel aldrig galt fat med Regine?

PASTOR MANDERS

Det vil vi håbe. Men jeg mener, hvorledes hænger det sammen med Dem og Regine? De går jo og gælder for hendes far. Nå?

ENGSTRAND usikker

Ja – hm – herr pastoren ved jo dette her med mig og salig Johanne.

PASTOR MANDERS

Ingen fordrejelse af sandheden længer. Deres afdøde hustru meddelte fru Alving den rette sammenhæng, før hun kom af tjenesten.

ENGSTRAND

Nå så skulde da –! Gjorde hun det alligevel?

PASTOR MANDERS

De er altså afsløret, Engstrand.

ENGSTRAND

Og hun, som både svor og bandte så helligt på –

PASTOR MANDERS

Bandte hun!

ENGSTRAND

Nej, hun bare svor, men det så inderlig oprigtigt.

PASTOR MANDERS

Og i alle disse år har De fordulgt sandheden for mig. Fordulgt den for mig, som så ubetinget har fæstet lid til Dem i et og alt.

ENGSTRAND

Ja, desværre, jeg har nok det.

PASTOR MANDERS

Har jeg fortjent dette af Dem, Engstrand? Har jeg ikke stedse været redebon til at gå Dem tilhånde med råd og dåd, så vidt det stod i min magt? Svar! Har jeg ikke det?

ENGSTRAND

Det havde nok ikke set godt ud for mig mangengang, om jeg ikke havde havt pastor Manders.

PASTOR MANDERS

Og så lønner De mig på en sådan måde. Får mig til at indføre uefterretteligheder i ministrialbogen og forholder mig siden gennem en række af år de oplysninger, som De var både mig og sandheden skyldig. Deres færd har været aldeles uforsvarlig, Engstrand; og fra nu af er det ude mellem os.

ENGSTRAND med et suk

Ja, det er vel det, kan jeg skønne.

PASTOR MANDERS

Ja, for hvorledes vilde De vel kunne retfærdiggøre Dem?

ENGSTRAND

Men skulde hun da gåt og skamferet sig endda mere ved at snakke om det? Vil nu bare herr pastoren tænke sig, at han var i samme forfatning, som salig Johanne –

PASTOR MANDERS

Jeg!

ENGSTRAND

Jøss’, Jøss’, jeg mener ikke så lige akkurat. Men jeg mener, om pastoren havde noget at skæms over i menneskenes øjne, som de siger. Vi mandspersoner skal ikke dømme en stakkers kvinde for strængt, herr pastor.

PASTOR MANDERS

Men det gør jeg jo heller ikke. Det er Dem, jeg retter bebrejdelsen imod.

ENGSTRAND

Måtte jeg få lov til at gøre herr pastoren et bitte lidet spørsmål?

PASTOR MANDERS

Nå ja, spørg.

ENGSTRAND

Er det ikke ret og rigtigt af en mand, at han oprejser den faldende?

PASTOR MANDERS

Jo, selvfølgelig.

ENGSTRAND

Og er ikke en mand skyldig at holde sit oprigtige ord?

PASTOR MANDERS

Jo visselig er han det; men –

ENGSTRAND

Den gangen, da Johanne var falden i ulykke desformedelst denne Engelsmanden – eller kanske det var en Amerikaner eller en Russer, som de kalder det, – ja, så kom hun ind til byen. Stakker, hun havde slåt vrag på mig før en gang eller to; for hun så nu bare på det, som vakkert var, hun; og jeg havde jo denne her skavanken i benet. Ja, pastoren minds jo, jeg havde fordristet mig op på en dansesal, hvor sjøfarendes matroser rejerte med drukkenskab og beruselse, som de siger. Og da jeg så vilde formane dem til at vandre i et nyt levnet –

FRU ALVING henne ved vinduet

Hm –

PASTOR MANDERS

Jeg ved det, Engstrand; de rå mennesker kasted Dem nedover trapperne. Den begivenhed har De før meddelt mig. De bærer Deres skavank med ære.

ENGSTRAND

Jeg hovmoder mig ikke deraf, herr pastor. Men det var det, jeg vilde fortælle, at så kom hun og betrode sig til mig under grædendes tårer og tænders gnidsel. Jeg må sige herr pastoren, det gjorde mig så hjertelig ondt at høre på.

PASTOR MANDERS

Gjorde det det, Engstrand. Nå; og så?

ENGSTRAND

Ja, så sa’ jeg til hende: Amerikaneren han er omflakkendes på verdens hav, han. Og du, Johanne, sa’ jeg, du har begåt et syndefald og er en falden skabning. Men Jakob Engstrand, sa’ jeg, han står på to reelle ben, han; – ja, det mente jeg nu slig som en lignelse, herr pastor.

PASTOR MANDERS

Jeg forstår Dem så godt; bliv De bare ved.

ENGSTRAND

Ja, så var det jeg oprejste hende og ægtevied hende oprigtigt for at ikke folk skulde få vide, hvor vildfarendes hun havde været med udlændinger.

PASTOR MANDERS

Alt dette var såre smukt handlet af Dem. Jeg kan blot ikke billige, at De kunde bekvemme Dem til at modtage penge –

ENGSTRAND

Penge? Jeg? Ikke en styver.

PASTOR MANDERS spørgende til fru Alving

Men –!

ENGSTRAND

Å ja, – bi lidt; nu minds jeg det. Johanne havde nok nogen skillinger ligevel. Men det vilde jeg ikke vide noget af. Tvi, sa’ jeg, mammon, det er syndens sold, det; det usle guldet – eller papirsedler, hvad det var for noget – det slænger vi i Amerikaneren igen, sa’ jeg. Men han var afsides og forsvunden over det vilde hav, herr pastor.

PASTOR MANDERS

Var han det, min gode Engstrand?

ENGSTRAND

Ja vel. Og så blev jeg og Johanne enige om, at de pengene skulde gå til at opdrage barnet for; og så blev det da også; og jeg kan gøre regnskab og rigtighed for hver evig eneste skilling.

PASTOR MANDERS

Men dette forandrer jo sagen ganske betydeligt.

ENGSTRAND

Slig hænger det sammen, herr pastor. Og jeg tør nok sige, jeg har været en oprigtig far for Regine, – så langt mine kræfter rak da – for jeg er en skrøbelig mand, desværre.

PASTOR MANDERS

Nå nå, min kære Engstrand –

ENGSTRAND

Men det tør jeg sige, at jeg har opdraget barnet og levet kærligt med salig Johanne og øvet hustugten, som skrevet står. Men aldrig kunde det da falde mig ind at gå op til pastor Manders og hovmode mig og gøre mig til af, at jeg havde gjort en god gerning engang i verden, jeg også. Nej, når sligt hændes Jakob Engstrand, så tier han stille med det. Desværre, det går vel ikke så tidt på, kan jeg tro. Og når jeg kommer til pastor Manders, så har jeg så evig nok med at snakke om det, som galt og skrøbeligt er. For jeg siger det, som jeg sagde nylig, – samvittigheden kan være styg en gang iblandt.

PASTOR MANDERS

Ræk mig Deres hånd, Jakob Engstrand.

ENGSTRAND

Å Jøss, herr pastor –

PASTOR MANDERS

Ingen omsvøb.

(trykker hans hånd)

Se så!

ENGSTRAND

Og hvis jeg så pent og vakkert turde be’ pastoren om forladelse –

PASTOR MANDERS

De? Nej tvertimod; det er mig, som skal bede Dem om forladelse –

ENGSTRAND

Å nej kors da.

PASTOR MANDERS

Jo, tilforladelig. Og det gør jeg af hele mit hjerte. Tilgiv, at jeg således kunde miskende Dem. Og gid jeg så sandt kunde vise Dem et eller andet tegn på min oprigtige fortrydelse og på min velvilje for Dem –

ENGSTRAND

Vilde herr pastoren det?

PASTOR MANDERS

Med den allerstørste fornøjelse –

ENGSTRAND

Ja for så var der rigtignok lejlighed til det nu. Med de velsignede pengene, som jeg har lagt mig tilbedste herude, tænker jeg på at grundlægge et slags sjømandshjem inde i byen.

FRU ALVING

Vil De?

ENGSTRAND

Ja, det skulde bli’ som et slags asyl at kalde for. Fristelserne er så mangfoldige for sjømanden, som vandrer på landjorden. Men i dette her huset hos mig kunde han få være som under en fars opsigt, tænkte jeg.

PASTOR MANDERS

Hvad siger De til det, fru Alving!

ENGSTRAND

Det er jo ikke stort, jeg har at fare med, Gu’ bedre det; men hvis jeg bare kunde få en velgørendes håndsrækning, så –

PASTOR MANDERS

Ja, ja, lad os nærmere overveje den sag. Deres forehavende tiltaler mig ganske overordentligt. Men gå De nu foran, og gør alting istand og få tændt lys, så det kan være lidt festligt. Og så skal vi ha’ en opbyggelig stund sammen, min kære Engstrand; for nu tror jeg nok De har den rette stemning.

ENGSTRAND

Jeg synes ligesom det, ja. Og så farvel, frue, og tak for her; og ta’ rigtig godt vare på Regine for mig.

(visker en tåre af øjet)

Salig Johannes barn – hm, det er underligt med det – men det er lige rakt som hun var vokset fast til hjerterødderne mine. Ja-mænd er det så, ja.

Han hilser og går ud gennem forstuen.

PASTOR MANDERS

Nå, hvad siger De så om den mand, fru Alving! Det var en ganske anden forklaring, den, vi der fik.

FRU ALVING

Ja, det var det rigtignok.

PASTOR MANDERS

Der ser De, hvor overmåde varsom man må være med at fordømme et medmenneske. Men det er da også en inderlig glæde at forvisse sig om, at man har taget fejl. Eller hvad siger De?

FRU ALVING

Jeg siger, De er og blir et stort barn, Manders.

PASTOR MANDERS

Jeg?

FRU ALVING lægger begge hænder på hans skuldre

Og jeg siger, jeg kunde ha’ lyst til at slå begge armene om halsen på Dem.

PASTOR MANDERS trækker sig hurtigt bort

Nej, nej, Gud velsigne Dem –; deslige lyster –

FRU ALVING med et smil

Å, De skal ikke være ræd for mig.

PASTOR MANDERS ved bordet

De har stundom en så overdreven måde at udtrykke Dem på. Nu vil jeg først samle dokumenterne sammen og lægge dem i min taske.

(gør som han siger)

Se så. Og nu farvel sålænge. Hav øjnene med Dem, når Osvald kommer tilbage. Jeg ser siden op til Dem igen.

Han tar sin hat og går ud gennem forstuedøren.

FRU ALVING drager et suk, ser et øjeblik ud af vinduet, rydder lidt op i stuen og vil gå ind i spiseværelset, men standser med et dæmpet udråb i døren

Osvald, sidder du endnu ved bordet!

OSVALD i spisestuen

Jeg røger bare min cigar ud.

FRU ALVING

Jeg trode, du var gået lidt opover vejen.

OSVALD

I sligt vejr?

Et glas klirrer. Fru Alving lar døren stå åben og sætter sig med sit strikketøj på sofaen ved vinduet.

OSVALD derinde

Var det ikke pastor Manders, som gik nu nylig?

FRU ALVING

Jo, han gik ned på asylet.

OSVALD

Hm.

Glas og karaffel klirrer igen.

FRU ALVING med et bekymret øjekast

Kære Osvald, du skulde vogte dig for den likør. Den er stærk.

OSVALD

Den er god imod fugtigheden.

FRU ALVING

Vil du ikke heller komme ind til mig?

OSVALD

Jeg må jo ikke røge derinde.

FRU ALVING

Cigar ved du jo godt du må røge.

OSVALD

Ja ja, så kommer jeg da. Bare en bitte liden dråbe til. – Se så.

Han kommer med sin cigar ind i stuen og lukker døren efter sig. Kort taushed.

OSVALD

Hvor er pastoren henne?

FRU ALVING

Jeg sa’ dig jo, han gik ned på asylet.

OSVALD

Å ja, det er sandt.

FRU ALVING

Du skulde ikke bli’ siddende så længe ved bordet, Osvald.

OSVALD med cigaren bag ryggen

Men jeg synes, det er så hyggeligt, mor.

(stryger og klapper hende)

Tænk, – for mig, som er kommen hjem, at sidde ved mors eget bord, i mors stue, og spise mors dejlige mad.

FRU ALVING

Min kære, kære gut!

OSVALD noget utålmodig, går og røger

Og hvad skal jeg ellers ta’ mig til her? Jeg kan ikke bestille noget –

FRU ALVING

Ja, kan du ikke det?

OSVALD

I sligt gråvejr? Uden at der falder et solblink hele dagen?

(går hen over gulvet)

Å, det, ikke at kunne arbejde –!

FRU ALVING

Det var nok ikke rigtig vel betænkt af dig, at du kom hjem.

OSVALD

Jo, mor; det måtte så være.

FRU ALVING

Ja, for jeg vilde da ti gange heller undvære den lykke at ha’ dig hos mig, end at du skulde –

OSVALD standser ved bordet

Men sig mig nu, mor, – er det da virkelig så stor en lykke for dig at ha’ mig hjemme?

FRU ALVING

Om det er en lykke for mig!

OSVALD krammer en avis

Jeg synes, det måtte næsten være det samme for dig, enten jeg var til eller ikke.

FRU ALVING

Og det har du hjerte til at sige til din mor, Osvald?

OSVALD

Men du har da så godt kunnet leve mig foruden før.

FRU ALVING

Ja; jeg har levet dig foruden; – det er sandt.

Taushed. Skumringen begynder langsomt. Osvald går frem og tilbage på gulvet. Cigaren har han lagt fra sig.

OSVALD standser ved fru Alving

Mor, må jeg få lov at sidde i sofaen hos dig?

FRU ALVING gør plads for ham

Ja, kom du, min kære gut.

OSVALD sætter sig

Nu må jeg sige dig noget, mor.

FRU ALVING spændt

Nu vel!

OSVALD stirrer frem for sig

For jeg kan ikke gå og bære på det længer.

FRU ALVING

På hvad for noget? Hvad er det?

OSVALD som før

Jeg har ikke kunnet komme mig for at skrive dig til om det; og siden jeg kom hjem –

FRU ALVING griber ham om armen

Osvald, hvad er dette for noget!

OSVALD

Både igår og idag har jeg prøvet at skyde tankerne fra mig, – slå mig løs. Men det går ikke.

FRU ALVING rejser sig

Nu skal du tale rent ud, Osvald!

OSVALD drager hende ned på sofaen igen

Bliv siddende, så vil jeg prøve på at sige dig det. – Jeg har klaget så over træthed efter rejsen –

FRU ALVING

Nu ja! Hvad så?

OSVALD

Men det er ikke det, som fejler mig; ikke nogen almindelig træthed –

FRU ALVING vil springe op

Du er da ikke syg, Osvald!

OSVALD drager hende atter ned

Bliv siddende, mor. Tag det bare roligt. Jeg er ikke rigtig syg heller; ikke sådan, hvad man almindelig kalder syg.

(slår hænderne sammen over hodet)

Mor, jeg er åndelig nedbrudt, – ødelagt, – jeg kan aldrig komme til at arbejde mere!

Han kaster sig med hænderne for ansigtet ned i hendes skød og brister i hulkende gråd.

FRU ALVING bleg og dirrende

Osvald! Se på mig! Nej, nej, dette er ikke sandt.

OSVALD ser op med fortvivlede øjne

Aldrig kunne arbejde mere! Aldrig – aldrig! Være som levende død! Mor, kan du tænke dig noget så forfærdeligt?

FRU ALVING

Min ulykkelige gut! Hvorledes er dette forfærdelige kommet over dig?

OSVALD sætter sig atter oprejst

Ja, det er just det, jeg umulig kan fatte og begribe. Jeg har aldrig ført noget stormende liv. Ikke i nogen henseende. Det skal du ikke tro om mig, mor! Det har jeg aldrig gjort.

FRU ALVING

Det tror jeg heller ikke, Osvald.

OSVALD

Og så kommer dette over mig alligevel! Denne forfærdelige ulykke!

FRU ALVING

Å, men det vil rette sig, min kære, velsignede gut. Det er ikke andet end overanstrængelse. Du kan tro mig på det.

OSVALD tungt

Det trode jeg også i førstningen; men det er ikke så.

FRU ALVING

Fortæl mig fra ende til anden.

OSVALD

Det vil jeg også.

FRU ALVING

Hvad tid mærked du det først?

OSVALD

Det var straks efter at jeg havde været hjemme forrige gang og var kommen ned til Paris igen. Jeg begyndte at føle de voldsomste smerter i hodet – mest i baghodet, syntes jeg. Det var som om en trang jernring blev skruet om nakken og opover.

FRU ALVING

Og så?

OSVALD

I førstningen trode jeg, det ikke var andet, end den sædvanlige hodepine, som jeg havde været så plaget med, da jeg var i opvæksten.

FRU ALVING

Ja, ja –

OSVALD

Men det var ikke så; det mærked jeg snart. Jeg kunde ikke arbejde længer. Jeg vilde begynde på et nyt stort billede; men det var som om evnerne svigted mig; al min kraft var som lamslåt; jeg kunde ikke samle mig til faste forestillinger; det svimled for mig, – løb rundt. Å, det var en forfærdelig tilstand! Til slut sendte jeg da bud efter lægen, – og af ham fik jeg vide besked.

FRU ALVING

Hvorledes, mener du?

OSVALD

Det var en af de første læger dernede. Jeg måtte da fortælle ham, hvorledes jeg følte det; og så begyndte han at gøre mig en hel del spørsmål, som jeg syntes slet ikke kom sagen ved; jeg begreb ikke hvor manden vilde hen –

FRU ALVING

Nu!

OSVALD

Tilsidst sa’ han: der har lige fra fødselen af været noget ormstukket ved Dem; – han brugte netop udtrykket «vermoulu».

FRU ALVING spændt

Hvad mente han med det?

OSVALD

Jeg forstod det heller ikke, og bad ham om en nærmere forklaring. Og så sa’ den gamle cyniker –

(knytter hånden)

Å –!

FRU ALVING

Hvad sa’ han?

OSVALD

Han sa’: fædrenes synder hjemsøges på børnene.

FRU ALVING rejser sig langsomt op

Fædrenes synder –!

OSVALD

Jeg havde nær slåt ham i ansigtet –

FRU ALVING går henover gulvet

Fædrenes synder –

OSVALD smiler tungt

Ja, hvad synes du? Naturligvis forsikkred jeg ham, at der aldeles ikke kunde være tale om sligt noget. Men tror du han gav sig for det? Nej, han blev ved sit; og det var først da jeg havde taget frem dine breve og oversat for ham alle de steder, som handled om far –

FRU ALVING

Men da –?

OSVALD

Ja, da måtte han selvfølgelig indrømme, at han var på vildspor; og så fik jeg vide sandheden. Den ubegribelige sandhed! Dette jublende lyksalige ungdomsliv med kammeraterne skulde jeg afholdt mig fra. Det havde været for stærkt for mine kræfter. Selvforskyldt, altså!

FRU ALVING

Osvald! Å nej; tro ikke det!

OSVALD

Der var ingen anden forklaring mulig, sa’ han. Det er det forfærdelige. Uhelbredelig ødelagt for hele livet – for min egen ubesindigheds skyld. Alt, hvad jeg vilde udrettet i verden, – ikke at turde tænke på det engang, – ikke at kunne tænke på det. Å, kunde jeg bare leve om igen, – gøre det ugjort altsammen!

Han kaster sig på ansigtet ned i sofaen.

Fru Alving vrider hænderne og går taus kæmpende frem og tilbage.

OSVALD efter en stund, ser op og blir halvt liggende på albuen

Havde det endda været noget nedarvet, – noget, som en ikke selv kunde gøre for. Men dette her! På en så skammelig, tankeløs, letsindig måde at ha’ sløset bort sin egen lykke, sin egen sundhed, alting i verden, – sin fremtid, sit liv –!

FRU ALVING

Nej, nej, min kære, velsignede gut; dette er umuligt!

(bøjer sig over ham)

Det står ikke så fortvilet til med dig, som du tror.

OSVALD

Å, du ved ikke –.

(springer op)

Og så det, mor, at jeg skal volde dig al den sorg! Mangen gang har jeg næsten ønsket og håbet, at du igrunden ikke brød dig så stort om mig.

FRU ALVING

Jeg, Osvald; min eneste gut! Det eneste, jeg ejer og har i verden; det eneste, jeg bryr mig om.

OSVALD griber begge hendes hænder og kysser dem

Ja, ja, jeg ser det nok. Når jeg er hjemme, så ser jeg det jo. Og det er noget af det tungeste for mig. – Men nu ved du det altså. Og nu vil vi ikke tale mere om det for idag. Jeg tåler ikke at tænke længe på det af gangen.

(går opover gulvet)

Skaf mig noget at drikke, mor!

FRU ALVING

Drikke? Hvad vil du drikke nu?

OSVALD

Å, hvadsomhelst. Du har jo noget kold punch i huset.

FRU ALVING

Ja, men min kære Osvald –!

OSVALD

Sæt dig ikke imod det, mor. Vær nu snil! Jeg må ha’ noget at skylle alle disse nagende tankerne ned med.

(går op i blomsterværelset)

Og så – så mørkt, som her er!

Fru Alving ringer på en klokkestreng tilhøjre.

OSVALD

Og dette uophørlige regnvejr. Uge efter uge kan det jo vare ved; hele måneder. Aldrig få se et solglimt. De gange, jeg har været hjemme, mindes jeg aldrig jeg har set solen skinne.

FRU ALVING

Osvald, – du tænker på at rejse fra mig!

OSVALD

Hm –

(drager vejret tungt)

Jeg tænker ikke på nogenting. Kan ikke tænke på nogenting!

(lavmælt)

Det lar jeg nok være.

REGINE fra spisestuen

Ringte fruen?

FRU ALVING

Ja, lad os få lampen ind.

REGINE

Straks, frue. Den er alt tændt.

(går ud)

FRU ALVING går hen til Osvald

Osvald, vær ikke forbeholden imod mig.

OSVALD

Det er jeg ikke, mor.

(går hen til bordet)

Jeg synes, jeg har sagt dig så meget.

Regine bringer lampen og sætter den på bordet.

FRU ALVING

Hør, Regine, du kunde hente os en halv flaske champagne.

REGINE

Vel, frue.

(går ud igen)

OSVALD tar fru Alving om hodet

Det er, som det skal være. Jeg vidste nok, mor vilde ikke la’ sin gut tørste.

FRU ALVING

Du min stakkers kære Osvald; hvorledes skulde jeg kunne nægte dig nogenting nu?

OSVALD livfuldt

Er det sandt, mor? Mener du det?

FRU ALVING

Hvorledes? Hvilket?

OSVALD

At du ikke vilde kunne nægte mig nogen ting?

FRU ALVING

Men kære Osvald –

OSVALD

Hys!

REGINE bringer en brikke med en halv flaske champagne og to glas, som hun sætter på bordet

Skal jeg åbne –?

OSVALD

Nej tak, det skal jeg selv.

Regine går ud igen.

FRU ALVING sætter sig ved bordet

Hvad var det, du mente – jeg ikke måtte nægte dig?

OSVALD beskæftiget med at åbne flasken

Først et glas – eller to.

Korken springer; han skænker i det ene glas og vil skænke i det andet.

FRU ALVING holder hånden over

Tak, – ikke for mig.

OSVALD

Nå, så for mig da!

Han tømmer glasset, fylder det pånyt og tømmer det atter; derpå sætter han sig ved bordet.

FRU ALVING ventende

Nu da?

OSVALD uden at se på hende

Hør, sig mig, – jeg syntes du og pastor Manders så så underlig – hm, stilfærdige ud ved middagsbordet.

FRU ALVING

La’ du mærke til det?

OSVALD

Ja. Hm –

(efter en kort taushed)

Sig mig, – hvad synes du om Regine?

FRU ALVING

Hvad jeg synes?

OSVALD

Ja, er hun ikke prægtig?

FRU ALVING

Kære Osvald, du kender hende ikke så nøje som jeg –

OSVALD

Nå?

FRU ALVING

Regine fik desværre gå for længe hjemme. Jeg skulde taget hende til mig tidligere.

OSVALD

Ja, men er hun ikke prægtig at se på, mor?

(fylder sit glas)

FRU ALVING

Regine har mange og store fejl –

OSVALD

Å ja, hvad gør det?

Han drikker igen.

FRU ALVING

Men jeg holder af hende alligevel; og jeg har ansvaret for hende. Jeg vilde ikke for alt i verden, at hun skulde komme noget til.

OSVALD springer op

Mor, Regine er min eneste redning!

FRU ALVING rejser sig

Hvad mener du med det?

OSVALD

Jeg kan ikke gå her og bære al denne sjælekval alene.

FRU ALVING

Har du ikke din mor til at bære den med dig?

OSVALD

Jo, det tænkte jeg; og derfor kom jeg også hjem til dig. Men det går ikke på den måden. Jeg ser det; det går ikke. Jeg holder ikke mit liv ud her!

FRU ALVING

Osvald!

OSVALD

Jeg må leve anderledes, mor. Derfor må jeg bort ifra dig. Jeg vil ikke ha’, at du skal gå og se på det.

FRU ALVING

Min ulykkelige gut! Å, men, Osvald, så længe du er så syg som nu –

OSVALD

Var det bare sygdommen alene, så blev jeg nok hos dig, mor. For du er min bedste ven i verden.

FRU ALVING

Ja, ikke sandt, Osvald; er jeg ikke det!

OSVALD driver urolig om

Men det er alle kvalerne, naget, angeren, – og så den store dødelige angst. Å – denne forfærdelige angst!

FRU ALVING går efter ham

Angst? Hvilken angst? Hvad mener du?

OSVALD

Å, du må ikke spørge mig om mere. Jeg ved det ikke. Jeg kan ikke beskrive det for dig.

Fru Alving går over mod højre og trækker i klokkestrængen.

OSVALD

Hvad er det du vil?

FRU ALVING

Jeg vil min gut skal være glad, vil jeg. Han skal ikke gå her og gruble.

(til Regine, som kommer i døren)

Mere champagne. En hel flaske.

Regine går.

OSVALD

Mor!

FRU ALVING

Tror du ikke vi forstår at leve her på gården også?

OSVALD

Er hun ikke prægtig at se på? Slig, som hun er bygget! Og så kærnesund.

FRU ALVING sætter sig ved bordet

Sæt dig, Osvald, og lad os tale roligt sammen.

OSVALD sætter sig

Du ved nok ikke, mor, at jeg har en uret at gøre god igen mod Regine.

FRU ALVING

Du!

OSVALD

Eller en liden ubetænksomhed – hvad du vil kalde det. Meget uskyldigt forresten. Da jeg sidst var hjemme –

FRU ALVING

Ja?

OSVALD

– så spurgte hun mig så ofte om Paris, og jeg fortalte hende da et og andet dernedefra. Så husker jeg, at jeg en dag kom til at sige: skulde De ikke selv ha’ lyst til at komme derned?

FRU ALVING

Nu?

OSVALD

Jeg så, at hun blev ganske blussende rød, og så sa’ hun: jo, det havde jeg rigtignok lyst til. Ja ja, svarte jeg, det kan der nok bli’ råd for – eller noget sligt.

FRU ALVING

Nu ja?

OSVALD

Jeg havde naturligvis glemt det hele; men da jeg iforgårs kom til at spørge hende, om hun var glad over, at jeg skulde bli’ så længe hjemme –

FRU ALVING

Ja?

OSVALD

– da så hun så besynderligt på mig, og så spurgte hun: men hvad blir der så af min rejse til Paris?

FRU ALVING

Hendes rejse!

OSVALD

Og så fik jeg ud af hende, at hun havde taget sagen alvorligt, at hun havde gåt her og tænkt på mig hele tiden, og at hun havde lagt sig efter at lære fransk –

FRU ALVING

Derfor altså –

OSVALD

Mor, – da jeg så den prægtige, smukke, kærnefriske pige stå der for mig – før havde jeg jo aldrig lagt videre mærke til hende – men nu, da hun stod der ligesom med åbne arme færdig til at ta’ imod mig –

FRU ALVING

Osvald!

OSVALD

– da gik det op for mig, at i hende var der redning; for jeg så der var livsglæde i hende.

FRU ALVING studsende

Livsglæde –? Kan der være redning i den?

REGINE fra spisestuen med en champagneflaske

Jeg ber undskylde, at jeg blev så længe; men jeg måtte i kælderen –

(sætter flasken på bordet)

OSVALD

Og hent så et glas til.

REGINE ser forundret på ham

Der står fruens glas, herr Alving.

OSVALD

Ja, men hent et til dig selv, Regine.

Regine farer sammen og kaster et lynsnart sky sideblik til fru Alving.

OSVALD

Nå?

REGINE sagte og nølende

Er det med fruens vilje –?

FRU ALVING

Hent glasset, Regine.

Regine går ud i spisestuen.

OSVALD ser efter hende

Har du lagt mærke til, hvorledes hun går? Så fast og frejdigt.

FRU ALVING

Dette sker ikke, Osvald!

OSVALD

Den sag er afgjort. Det ser du jo. Det nytter ikke at tale imod.

Regine kommer med et tomt glas, som hun beholder i hånden.

OSVALD

Sæt dig, Regine.

Regine ser spørgende på fru Alving.

FRU ALVING

Sæt dig ned.

Regine sætter sig på en stol ved spisestuedøren og beholder fremdeles det tomme glas i hånden.

FRU ALVING

Osvald, – hvad var det du sa’ om livsglæden?

OSVALD

Ja, livsglæden, mor, – den kender I ikke stort til herhjemme. Jeg fornemmer den aldrig her.

FRU ALVING

Ikke når du er hos mig?

OSVALD

Ikke når jeg er hjemme. Men det forstår du ikke.

FRU ALVING

Jo, jo, jeg tror næsten jeg forstår det – nu.

OSVALD

Den – og så arbejdsglæden. Ja, det er nu igrunden den samme ting. Men den ved I hellerikke noget om.

FRU ALVING

Det kan du nok ha’ ret i. Osvald, lad mig høre mere om dette her.

OSVALD

Ja, det er bare det jeg mener, at her læres folk op til at tro, at arbejdet er en forbandelse og en syndestraf, og at livet er noget jammerligt noget, som vi er bedst tjent med at komme ud af jo før jo heller.

FRU ALVING

En jammerdal, ja. Og det gør vi det da også ærligt og redeligt til.

OSVALD

Men sligt noget vil menneskene ikke vide af derude. Der er ingen der, som rigtig tror på den slags lærdomme længer. Derude kan det kendes som noget så jublende lyksaligt, bare det at være til i verden. Mor, har du lagt mærke til, at alt det, jeg har malet, har drejet sig om livsglæden? Altid og bestandig om livsglæden. Der er lys og solskin og søndagsluft, – og strålende fornøjede menneskeansigter. Derfor er jeg ræd for at bli’ her hjemme hos dig.

FRU ALVING

Ræd? Hvad er det du er ræd for her hos mig?

OSVALD

Jeg er ræd for, at alt det, som er oppe i mig, vilde arte ud i styghed her.

FRU ALVING ser fast på ham

Tror du, det vilde ske?

OSVALD

Jeg ved det så visst. Lev det samme liv herhjemme, som derude, og det blir dog ikke det samme liv.

FRU ALVING som spændt har lyttet, rejser sig med store tankefulde øjne og siger

Nu ser jeg sammenhængen.

OSVALD

Hvad ser du?

FRU ALVING

Nu ser jeg den for første gang. Og nu kan jeg tale.

OSVALD rejser sig

Mor, jeg forstår dig ikke.

REGINE som ligeledes har rejst sig

Skal jeg kanske gå?

FRU ALVING

Nej, bliv her. Nu kan jeg tale. Nu, min gut, skal du vide det altsammen. Og så kan du vælge. Osvald! Regine!

OSVALD

Vær stille. Pastoren –

PASTOR MANDERS kommer ind gennem forstuedøren

Se så, nu har vi havt en hjertens hyggelig stund dernede.

OSVALD

Vi også.

PASTOR MANDERS

Engstrand må hjælpes med dette sjømandshjem. Regine må flytte til ham og være ham behjælpelig –

REGINE

Nej tak, herr pastor.

PASTOR MANDERS lægger nu først mærke til hende

Hvad –? Her, – og med et glas i hånden!

REGINE sætter hurtigt glasset fra sig

Pardon –!

OSVALD

Regine flytter med mig, herr pastor.

PASTOR MANDERS

Flytter! Med Dem!

OSVALD

Ja, som min hustru, – hvis hun forlanger det.

PASTOR MANDERS

Men du forbarmende –!

REGINE

Jeg kan ikke gøre for det, herr pastor.

OSVALD

Eller hun blir her, hvis jeg blir.

REGINE uvilkårligt

Her!

PASTOR MANDERS

Jeg forstenes over Dem, fru Alving.

FRU ALVING

Ingen af delene sker; for nu kan jeg tale rent ud.

PASTOR MANDERS

Men det vil De da ikke! Nej, nej, nej!

FRU ALVING

Jo, jeg både kan og vil. Og endda skal der ingen idealer falde.

OSVALD

Mor, hvad er det for noget, som her skjules for mig!

REGINE lyttende

Frue! Hør! Der er folk, som skriger udenfor.

Hun går op i blomsterværelset og ser ud.

OSVALD mod vinduet tilvenstre

Hvad er der påfærde? Hvor kommer den lysningen fra?

REGINE råber

Det brænder i asylet!

FRU ALVING mod vinduet

Brænder!

PASTOR MANDERS

Brænder? Umuligt. Jeg var jo nylig dernede.

OSVALD

Hvor er min hat? Nå, det kan være det samme –. Fars asyl –!

Han løber ud gennem havedøren.

FRU ALVING

Mit tørklæde, Regine! Det brænder i lys lue.

PASTOR MANDERS

Forfærdeligt! Fru Alving, der lyser straffedommen over dette forstyrrelsens hus!

FRU ALVING

Ja, ja visst. Kom, Regine.

Hun og Regine skynder sig ud gennem forstuen.

PASTOR MANDERS slår hænderne sammen

Og så ikke assureret!

(ud samme vej)

TREDJE AKT

Stuen som før. Alle dørene står åbne. Lampen brænder fremdeles på bordet. Mørkt udenfor; kun en svag ildskimmer tilvenstre i baggrunden.

Fru Alving, med et stort tørklæde over hodet, står oppe i blomsterværelset og ser ud. Regine, ligeledes med et tørklæde om sig, står lidt bag hende.

FRU ALVING

Brændt altsammen. Lige til grunden.

REGINE

Det brænder endnu i kælderne.

FRU ALVING

At ikke Osvald kommer op. Der er jo ingenting at redde.

REGINE

Skal jeg kanske gå ned til ham med hatten?

FRU ALVING

Har han ikke sin hat engang?

REGINE peger ud i forstuen

Nej, der hænger den.

FRU ALVING

Så lad den hænge. Nu må han dog komme op. Jeg vil selv se efter.

Hun går ud gennem havedøren.

PASTOR MANDERS kommer fra forstuen

Er ikke fru Alving her?

REGINE

Nu gik hun netop ned i haven.

PASTOR MANDERS

Dette er den forskrækkeligste nat, jeg har oplevet.

REGINE

Ja, er det ikke en gruelig ulykke, herr pastor?

PASTOR MANDERS

Å, tal ikke om det! Jeg tør knapt tænke på det engang.

REGINE

Men hvorledes kan det være gåt til –?

PASTOR MANDERS

Spørg mig ikke, jomfru Engstrand! Hvor kan jeg vide det? Vil De kanske også –? Er det ikke nok, at Deres far –?

REGINE

Hvad han?

PASTOR MANDERS

Å, han har gjort mig rent fortumlet i hodet.

SNEDKER ENGSTRAND kommer gennem forstuen

Herr pastor –!

PASTOR MANDERS vender sig forskrækket

Er De efter mig her også!

ENGSTRAND

Ja, jeg må Gu’ døde mig –! Å, Jøss da! Men dette her er så fælt, herr pastor!

PASTOR MANDERS går frem og tilbage

Desværre, desværre!

REGINE

Hvad er det for noget?

ENGSTRAND

Å, det kom af denne her andagten, ser du.

(sagte)

Nu har vi gøken, barnet mit!

(højt)

Og så at jeg skal være skyld i, at pastor Manders blev skyld i sligt noget!

PASTOR MANDERS

Men jeg forsikkrer Dem, Engstrand –

ENGSTRAND

Men der var jo ingen andre end pastoren, som rejerte med lysene dernede.

PASTOR MANDERS standser

Ja, det påstår De. Men jeg kan tilforladelig ikke erindre, at jeg havde et lys i min hånd.

ENGSTRAND

Og jeg, som så så grangiveligt, at pastoren tog lyset og snød det med fingrene, og slængte tanen lige bort i høvleflisene.

PASTOR MANDERS

Og det så De på?

ENGSTRAND

Ja, det så jeg plent, det.

PASTOR MANDERS

Dette er det mig umuligt at begribe. Det er ellers aldrig min vane at pudse lys med fingrene.

ENGSTRAND

Ja, det så også fælt uvorrent ud, gjorde det. Men kan det da bli’ så rent farligt, herr pastor?

PASTOR MANDERS går urolig frem og tilbage

Å, spørg mig ikke!

ENGSTRAND går med ham

Og så har jo ikke pastoren assurert det heller?

PASTOR MANDERS fremdeles gående

Nej, nej, nej; det hører De jo.

ENGSTRAND følger med

Ikke assurert. Og så gå bent bort og stikke varme på det alt ihob. Jøss, Jøss, for en ulykke!

PASTOR MANDERS tørrer sveden af panden

Ja, det må De nok sige, Engstrand.

ENGSTRAND

Og så at sligt skulde hænde sig med en velgørendes anstalt, som skulde været til nytte for både by og bygd, som de siger. Bladene vil nok ikke fare fint med pastoren, kan jeg tro.

PASTOR MANDERS

Nej, det er just det, jeg går og tænker på. Det er næsten det værste af det altsammen. Alle disse hadefulde angreb og beskyldninger –! Å, det er forskrækkeligt at tænke sig til!

FRU ALVING kommer fra haven

Han er ikke at formå til at gå fra slukningen.

PASTOR MANDERS

Ah, er De der, frue.

FRU ALVING

Så slap De dog at holde Deres festtale, pastor Manders.

PASTOR MANDERS

Å, jeg skulde så gladeligen –

FRU ALVING dæmpet

Det var bedst, at det gik, som det gik. Dette asyl var ikke blevet til nogen velsignelse.

PASTOR MANDERS

Tror De ikke?

FRU ALVING

Tror De det?

PASTOR MANDERS

Men det var dog en overmåde stor ulykke alligevel.

FRU ALVING

Vi vil tale kort og godt om det, som en forretningssag. – Venter De på pastoren, Engstrand?

ENGSTRAND ved forstuedøren

Ja, jeg gør nok det.

FRU ALVING

Så sæt Dem ned så længe.

ENGSTRAND

Tak; jeg står så godt.

FRU ALVING til pastor Manders

De rejser nu formodentlig med dampskibet?

PASTOR MANDERS

Ja. Det går om en times tid.

FRU ALVING

Vær da så god at ta’ alle papirerne med Dem igen. Jeg vil ikke høre et ord mere om denne sag. Jeg har fåt andre ting at tænke på –

PASTOR MANDERS

Fru Alving –

FRU ALVING

Siden skal jeg sende Dem fuldmagt til at ordne alting som De selv vil.

PASTOR MANDERS

Det skal jeg så inderlig gerne påtage mig. Legatets oprindelige bestemmelse må jo nu desværre aldeles forandres.

FRU ALVING

Det forstår sig.

PASTOR MANDERS

Ja, så tænker jeg foreløbig, jeg ordner det så, at gårdparten Solvik tilfalder landsognet. Jordvejen kan jo ingenlunde siges at være fuldstændig værdiløs. Den vil altid kunne gøres nyttig til et eller andet. Og renterne af den kontante beholdning, som indestår i sparebanken, kunde jeg kanske passeligst anvende til at støtte et eller andet foretagende, som måtte siges at være til gavn for byen.

FRU ALVING

Ganske som De vil. Det hele er mig nu aldeles ligegyldigt.

ENGSTRAND

Tænk på mit sjømandshjem, herr pastor!

PASTOR MANDERS

Ja, tilforladelig, De siger noget. Nå, det må nøje overlægges.

ENGSTRAND

Nej fan’ ikke overlægge –. Å Jøss’ da!

PASTOR MANDERS med et suk

Og jeg ved jo desværre ikke, hvor længe jeg får med de sager at bestille. Om ikke den offentlige mening vil nøde mig til at fratræde. Det beror jo altsammen på udfaldet af brandforhørerne.

FRU ALVING

Hvad er det De siger?

PASTOR MANDERS

Og udfaldet lar sig aldeles ikke på forhånd beregne.

ENGSTRAND nærmere

Å jo såmæn gør det så. For her står Jakob Engstrand og jeg.

PASTOR MANDERS

Ja ja, men –?

ENGSTRAND sagtere

Og Jakob Engstrand er ikke den mand, som svigter en værdig velgører i nødens stund, som de kalder det.

PASTOR MANDERS

Ja men kære, – hvorledes –?

ENGSTRAND

Jakob Engstrand er som en redningens engel at lignes ved, han, herr pastor!

PASTOR MANDERS

Nej, nej, dette kan jeg tilforladelig ikke modtage.

ENGSTRAND

Å, det blir nu så alligevel. Jeg ved en, som har taget skylden på sig for andre engang før, jeg.

PASTOR MANDERS

Jakob!

(trykker hans hånd)

De er en sjelden personlighed. Nå, De skal også bli’ forhjulpen til Deres sømands-asyl; det kan De lide på.

Engstrand vil takke, men kan ikke for rørelse.

PASTOR MANDERS hænger rejsetasken om skuldren

Og så afsted. Vi to rejser sammen.

ENGSTRAND ved spisestuedøren, sagte til Regine

Følg med mig, tøs! Du skal få leve som guld i et æg.

REGINE kaster på nakken

Merci!

Hun går ud i forstuen og henter pastorens rejsetøj.

PASTOR MANDERS

Lev vel, fru Alving! Og gid ordenens og lovlighedens ånd ret snart må holde sit indtog i denne bolig.

FRU ALVING

Farvel, Manders!

Hun går op imod blomsterværelset, idet hun ser Osvald komme ind gennem havedøren.

ENGSTRAND idet han og Regine hjælper pastoren ydertøjet på

Farvel, barnet mit. Og skulde der komme noget på med dig, så ved du, hvor Jakob Engstrand er at finde.

(sagte)

Lille Havnegaden, hm –!

(til fru Alving og Osvald)

Og huset for de vejfarendes sjømænderne, det skal kaldes «Kammerherre Alvings hjem», det. Og får jeg styre det huset efter mine funderinger, så tør jeg love, at det skal bli’ salig kammerherren værdigt.

PASTOR MANDERS i døren

Hm – hm! Kom så, min kære Engstrand. Farvel; farvel!

Han og Engstrand går ud gennem forstuen.

OSVALD går henimod bordet

Hvad var det for et hus, han talte om?

FRU ALVING

Det er nok et slags asyl, som han og pastor Manders vil oprette.

OSVALD

Det vil brænde op ligesom alt dette her.

FRU ALVING

Hvor falder du på det?

OSVALD

Alting vil brænde. Der blir ingenting tilbage, som minder om far. Jeg går også her og brænder op.

Regine ser studsende på ham.

FRU ALVING

Osvald! Du skulde ikke blevet så længe dernede, min stakkers gut.

OSVALD sætter sig ved bordet

Jeg tror næsten, du har ret i det.

FRU ALVING

Lad mig tørre dit ansigt, Osvald; du er ganske våd.

Hun tørrer ham med sit lommetørklæde.

OSVALD ser ligegyldig frem for sig

Tak, mor.

FRU ALVING

Er du ikke træt, Osvald? Vil du kanske sove?

OSVALD angst

Nej, nej, – ikke sove! Jeg sover aldrig; jeg bare lader så.

(tungt)

Det kommer tidsnok.

FRU ALVING ser bekymret på ham

Jo, du er rigtignok syg alligevel, min velsignede gut.

REGINE spændt

Er herr Alving syg?

OSVALD utålmodig

Og så luk alle dørene! Denne dødelige angst –

FRU ALVING

Luk, Regine.

Regine lukker og blir stående ved forstuedøren. Fru Alving tager sit tørklæde af; Regine gør det samme.

FRU ALVING rykker en stol hen til Osvalds og sætter sig hos ham

Se så; nu vil jeg sidde hos dig –

OSVALD

Ja, gør det. Og Regine skal også bli’ inde. Regine skal altid være om mig. Du gir mig nok håndsrækningen, Regine. Gør du ikke det?

REGINE

Jeg forstår ikke –

FRU ALVING

Håndsrækningen?

OSVALD

Ja, – når det behøves.

FRU ALVING

Osvald, har du ikke din mor til at gi’ dig en håndsrækning.

OSVALD

Du?

(smiler)

Nej, mor, den håndsrækning gir du mig ikke.

(ler tungt)

Du! Ha-ha!

(ser alvorligt på hende)

Forresten var du jo nærmest til det.

(hæftigt)

Hvorfor kan du ikke sige du til mig, Regine? Hvorfor kalder du mig ikke Osvald?

REGINE sagte

Jeg tror ikke fruen vilde like det.

FRU ALVING

Om lidt skal du få lov til det. Og sæt dig så her hos os, du også.

Regine sætter sig stilfærdigt og nølende på den anden side af bordet.

FRU ALVING

Og nu, min stakkers forpinte gut, nu skal jeg ta’ byrderne af dit sind –

OSVALD

Du, mor?

FRU ALVING

– alt det, du kalder for nag og anger og bebrejdelser –

OSVALD

Og det tror du, du kan?

FRU ALVING

Ja, nu kan jeg det, Osvald. Du kom før til at tale om livsglæden; og da gik der ligesom et nyt lys op for mig over alle tingene i hele mit liv.

OSVALD ryster på hodet

Dette her forstår jeg ikke noget af.

FRU ALVING

Du skulde ha’ kendt din far, da han var ganske ung løjtnant. I ham var livsglæden oppe, du!

OSVALD

Ja, det ved jeg.

FRU ALVING

Det var som et søndagsvejr bare at se på ham. Og så den ustyrlige kraft og livsfylde, som var i ham!

OSVALD

Og så –?

FRU ALVING

Og så måtte sligt et livsglædens barn, – for han var som et barn, dengang, – han måtte gå herhjemme i en halvstor by, som ingen glæde havde at byde på, men bare fornøjelser. Måtte gå her uden at ha’ noget livsformål; han havde bare et embede. Ikke øjne noget arbejde, som han kunde kaste sig over med hele sit sind; – han havde bare forretninger. Ikke eje en eneste kammerat, som var mægtig at føle hvad livsglæde er for noget; bare dagdrivere og svirebrødre –

OSVALD

Mor –!

FRU ALVING

Så kom det, som det måtte komme.

OSVALD

Og hvorledes måtte det da komme?

FRU ALVING

Du sagde selv før iaftes, hvorledes det vilde gå med dig, om du blev hjemme.

OSVALD

Vil du dermed sige, at far –?

FRU ALVING

Din stakkers far fandt aldrig noget afløb for den overmægtige livsglæde, som var i ham. Jeg bragte heller ikke søndagsvejr ind i hans hjem.

OSVALD

Ikke du heller?

FRU ALVING

De havde lært mig noget om pligter og sligt noget, som jeg har gåt her og troet på så længe. Alting så munded det ud i pligterne, – i mine pligter og i hans pligter og –. Jeg er ræd, jeg har gjort hjemmet uudholdeligt for din stakkers far, Osvald.

OSVALD

Hvorfor har du aldrig skrevet mig noget til om dette?

FRU ALVING

Jeg har aldrig før set det slig, at jeg kunde røre ved det til dig, som var hans søn.

OSVALD

Og hvorledes så du det da?

FRU ALVING langsomt

Jeg så bare den ene tingen, at din far var en nedbrudt mand før du blev født.

OSVALD dæmpet

Ah –!

Han rejser sig og går hen til vinduet.

FRU ALVING

Og så tænkte jeg dag ud og dag ind på den ene sagen, at Regine igrunden hørte til her i huset – ligesom min egen gut.

OSVALD vender sig hurtigt

Regine –!

REGINE farer ivejret og spørger dæmpet

Jeg –!

FRU ALVING

Ja, nu ved I det begge to.

OSVALD

Regine!

REGINE hen for sig

Så mor var altså slig en.

FRU ALVING

Din mor var bra’ i mange stykker, Regine.

REGINE

Ja, men hun var altså slig en alligevel. Ja, jeg har nok tænkt det iblandt; men –. Ja, frue, må jeg så få lov til at rejse straks på timen?

FRU ALVING

Vil du virkelig det, Regine?

REGINE

Ja, det vil jeg da rigtignok.

FRU ALVING

Du har naturligvis din vilje, men –

OSVALD går hen imod Regine

Rejse nu? Her hører du jo til.

REGINE

Merci, herr Alving; – ja, nu får jeg vel sige Osvald da. Men det var rigtignok ikke på den måden, jeg havde ment det.

FRU ALVING

Regine, jeg har ikke været åbenhjertig imod dig –

REGINE

Nej, det var såmæn synd at sige! Havde jeg vidst, at Osvald var sygelig så –. Og så nu, da det ikke kan bli’ til noget alvorligt mellem os –. Nej, jeg kan rigtig ikke gå her ude på landet og slide mig op for syge folk.

OSVALD

Ikke engang for en, som står dig så nær?

REGINE

Nej såmæn om jeg kan. En fattig pige får nytte sin ungdom; for ellers kan en komme til at stå på en bar bakke før en ved af det. Og jeg har også livsglæde i mig, frue!

FRU ALVING

Ja, desværre; men kast dig bare ikke bort, Regine.

REGINE

Å, sker det, så skal det vel så være. Slægter Osvald på sin far, så slægter vel jeg på min mor, kan jeg tænke. – Må jeg spørge fruen, om pastor Manders ved besked om dette her med mig?

FRU ALVING

Pastor Manders ved altsammen.

REGINE får travlt med sit tørklæde

Ja, så får jeg rigtig se at komme afgårde med dampbåden så fort jeg kan. Pastoren er så snil at komme tilrette med; og jeg synes da rigtignok, at jeg er lige så nær til lidt af de pengene, som han – den fæle snedkeren.

FRU ALVING

De skal være dig vel undt, Regine.

REGINE ser stivt på hende

Fruen kunde gerne ha’ opdraget mig som en konditioneret mands barn; for det havde passet bedre for mig.

(kaster på nakken)

Men skidt, – det kan være det samme!

(med et forbittret sideblik til den korkede flaske)

Jeg kan såmæn endnu komme til at drikke champagnevin med konditionerte folk, jeg.

FRU ALVING

Og trænger du til et hjem, Regine, så kom til mig.

REGINE

Nej, mange tak, frue. Pastor Manders tar sig nok af mig, han. Og skulde det gå rigtig galt, så ved jeg jo et hus, hvor jeg hører hjemme.

FRU ALVING

Hvor er det?

REGINE

I kammerherre Alvings asyl.

FRU ALVING

Regine, – nu ser jeg det, – du går tilgrunde!

REGINE

Å pyt! Adieu.

Hun hilser og går ud gennem forstuen.

OSVALD står ved vinduet og ser ud

Gik hun?

FRU ALVING

Ja.

OSVALD mumler hen for sig

Jeg tror det var galt, dette her.

FRU ALVING går hen bag ham og lægger hænderne på hans skuldre

Osvald, min kære gut, – har det rystet dig stærkt?

OSVALD vender ansigtet imod hende

Alt dette om far, mener du?

FRU ALVING

Ja, om din ulykkelige far. Jeg er så ræd, det skal ha’ virket for stærkt på dig.

OSVALD

Hvor kan du falde på det? Det kom mig naturligvis højst overraskende; men igrunden kan det jo være mig ganske det samme.

FRU ALVING trækker hænderne til sig

Det samme! At din far var så grænseløs ulykkelig!

OSVALD

Naturligvis kan jeg føle deltagelse for ham, som for enhver anden, men –

FRU ALVING

Ikke anderledes! For din egen far!

OSVALD utålmodig

Ja, far – far. Jeg har jo aldrig kendt noget til far. Jeg husker ikke andet om ham, end at han engang fik mig til at kaste op.

FRU ALVING

Dette er forfærdeligt at tænke sig! Skulde ikke et barn føle kærlighed for sin far alligevel?

OSVALD

Når et barn ikke har noget at takke sin far for? Aldrig har kendt ham? Holder du virkelig fast ved den gamle overtro, du, som er så oplyst forresten?

FRU ALVING

Og det skulde bare være overtro –!

OSVALD

Ja, det kan du vel indse, mor. Det er en af disse meninger, som er sat i omløb i verden og så –

FRU ALVING rystet

Gengangere!

OSVALD går henover gulvet

Ja, du kan gerne kalde dem gengangere.

FRU ALVING i udbrud

Osvald, – så elsker du heller ikke mig!

OSVALD

Dig kender jeg da ialfald –

FRU ALVING

Ja, kender; men er det alt!

OSVALD

Og jeg ved jo, hvor meget du holder af mig; og det må jeg da være dig taknemmelig for. Og du kan jo være mig så umådelig nyttig, nu, da jeg er syg.

FRU ALVING

Ja, kan jeg ikke det, Osvald! Å, jeg kunde næsten velsigne din sygdom, som drev dig hjem til mig. For jeg ser det nok; jeg har dig ikke; du må vindes.

OSVALD utålmodig

Ja, ja, ja; alt dette er nu sådanne talemåder. Du må huske på, jeg er et sygt menneske, mor. Jeg kan ikke beskæftige mig så meget med andre; jeg har nok med at tænke på mig selv.

FRU ALVING lavmælt

Jeg skal være nøjsom og tålmodig.

OSVALD

Og så glad, mor!

FRU ALVING

Ja, min kære gut, det har du ret i.

(går hen til ham)

Har jeg nu taget alle nag og bebrejdelser fra dig?

OSVALD

Ja, det har du. Men hvem tar nu angsten?

FRU ALVING

Angsten?

OSVALD går henover gulvet

Regine havde gjort det for et godt ord.

FRU ALVING

Jeg forstår dig ikke. Hvad er dette med angsten – og med Regine?

OSVALD

Er det meget sent på natten, mor?

FRU ALVING

Det er tidligt på morgenen.

(ser ud i blomsterværelset)

Dagen begynder alt at gry oppe i højderne. Og så blir det klarvejr, Osvald! Om lidt skal du få se solen.

OSVALD

Det glæder jeg mig til. Å, der kan være mangt og meget for mig at glæde mig ved og leve for –

FRU ALVING

Det skulde jeg vel tro!

OSVALD

Om jeg end ikke kan arbejde, så –

FRU ALVING

Å, nu vil du snart kunne komme til at arbejde igen, min kære gut. Nu har du jo ikke længer alle disse nagende og trykkende tankerne at gå og ruge over.

OSVALD

Nej, det var godt, at du fik væltet alle de indbildninger af mig. Og når jeg nu bare er kommen over dette ene –

(sætter sig i sofaen)

Nu vil vi snakke sammen, mor –

FRU ALVING

Ja, lad os det.

Hun skyver en lænestol hen til sofaen og sætter sig tæt ved ham.

OSVALD

– og så rinder solen imens. Og så ved du det. Og så har jeg ikke længer denne angsten.

FRU ALVING

Hvad er det jeg ved, sa’ du?

OSVALD uden at høre på hende

Mor, var det ikke så du sa’ før ikveld, at der ikke var den ting til i verden, som du ikke vilde gøre for mig, om jeg bad dig om det?

FRU ALVING

Jo, det sa’ jeg rigtignok!

OSVALD

Og det står du ved, mor?

FRU ALVING

Det kan du lide på, du min kære eneste gut. Jeg lever jo ikke for noget andet, end bare for dig alene.

OSVALD

Ja, ja, så skal du da høre –. Du, mor, du har et stærkt kraftfuldt sind, det ved jeg. Nu skal du sidde ganske rolig, når du får høre det.

FRU ALVING

Men hvad er det da for noget forfærdeligt –!

OSVALD

Du skal ikke skrige op. Hører du? Lover du mig det? Vi vil sidde og snakke ganske stille om det. Lover du mig det, mor?

FRU ALVING

Ja, ja, jeg lover dig det; men bare tal!

OSVALD

Ja, så skal du da vide, at det med trætheden, – og det, at jeg ikke tåler at tænke på arbejde, – alt det er ikke sygdommen selv –

FRU ALVING

Hvad er da sygdommen selv?

OSVALD

Den sygdom, jeg har fåt som arvelod, den –

(peger på panden og tilføjer ganske sagte)

den sidder herinde.

FRU ALVING næsten målløs

Osvald! Nej – nej!

OSVALD

Ikke skrige. Jeg kan ikke tåle det. Jo, du, den sidder herinde og lurer. Og den kan bryde løs hvad tid og time det skal være.

FRU ALVING

Å, hvilken rædsel –!

OSVALD

Nu bare rolig. Slig står det til med mig –

FRU ALVING springer op

Dette er ikke sandt, Osvald! Det er umuligt! Det kan ikke være så!

OSVALD

Jeg har havt et anfald dernede. Det gik snart over. Men da jeg fik vide, hvorledes det havde været med mig, da kom angsten over mig så rasende og jagende; og så rejste jeg hjem til dig så fort jeg kunde.

FRU ALVING

Det er altså angsten –!

OSVALD

Ja, for dette er så ubeskrivelig afskyeligt, ser du. Å, havde det bare været en almindelig dødelig sygdom –. For jeg er ikke så bange for at dø; skønt jeg jo gerne vil leve så længe jeg kan.

FRU ALVING

Ja, ja, Osvald, det må du!

OSVALD

Men dette er så forfærdelig afskyeligt. At bli’ ligesom forvandlet til et spædt barn igen; at måtte mades, at måtte –. Å, – det er ikke til at beskrive!

FRU ALVING

Barnet har sin mor til at pleje sig.

OSVALD springer op

Nej, aldrig; det er netop det, jeg ikke vil! Jeg tåler ikke at tænke på, at jeg kanske skulde ligge slig i mange år, – bli’ gammel og grå. Og så kunde du kanske dø fra mig imens.

(sætter sig i fru Alvings stol)

For det behøver ikke at ende dødeligt straks, sa’ lægen. Han kaldte det et slags blødhed i hjernen – eller noget sligt.

(smiler tungt)

Jeg synes, det udtryk høres så smukt. Jeg kommer altid til at tænke på kirsebærrøde silkefløjels drapperier, – noget, som er delikat at stryge nedad.

FRU ALVING skriger

Osvald!

OSVALD springer op igen og går henover gulvet

Og nu har du taget Regine fra mig! Havde jeg bare havt hende. Hun havde nok givet mig håndsrækningen, hun.

FRU ALVING går hen til ham

Hvad mener du med det, min elskede gut? Er der da nogen håndsrækning i verden, som ikke jeg skulde ville gi’ dig?

OSVALD

Da jeg var kommen mig efter anfaldet dernede, så sa’ lægen mig det, at når det kommer igen, – og det kommer igen, – så er der ikke noget håb mere.

FRU ALVING

Og det var han hjerteløs nok til at –

OSVALD

Jeg forlangte det af ham. Jeg sa’ ham, at jeg havde forføjninger at træffe –.

(smiler listigt)

Og det havde jeg også.

(trækker en liden æske op af den indre brystlomme)

Mor, ser du denne her?

FRU ALVING

Hvad er det for noget?

OSVALD

Morfinpulver.

FRU ALVING ser forfærdet på ham

Osvald, – min gut?

OSVALD

Jeg har fåt tolv kapsler sparet sammen –

FRU ALVING griber

Giv mig æsken, Osvald!

OSVALD

Ikke endnu, mor.

Han gemmer æsken igen i lommen.

FRU ALVING

Dette overlever jeg ikke!

OSVALD

Det må overleves. Havde jeg nu havt Regine her, så havde jeg sagt hende, hvorledes det stod til med mig – og bedt hende om den sidste håndsrækning. Hun havde hjulpet mig; det er jeg viss på.

FRU ALVING

Aldrig!

OSVALD

Når det forfærdelige var kommet over mig og hun så mig ligge der hjælpeløs, som et lidet spædebarn, uhjælpelig, fortabt, håbløs, – ingen redning mere –

FRU ALVING

Aldrig i verden havde Regine gjort dette!

OSVALD

Regine havde gjort det. Regine var så prægtig lethjertet. Og hun var snart bleven ked af at passe en slig syg, som jeg.

FRU ALVING

Da lov og pris, at ikke Regine er her!

OSVALD

Ja, nu får altså du gi’ mig håndsrækningen, mor.

FRU ALVING skriger højt

Jeg!

OSVALD

Hvem er nærmere til det end du?

FRU ALVING

Jeg! Din mor!

OSVALD

Just derfor.

FRU ALVING

Jeg, som har givet dig livet!

OSVALD

Jeg har ikke bedt dig om livet. Og hvad er det for et slags liv, du har givet mig? Jeg vil ikke ha’ det! Du skal ta’ det igen!

FRU ALVING

Hjælp! Hjælp!

Hun løber ud i forstuen.

OSVALD efter hende

Gå ikke fra mig! Hvor vil du hen?

FRU ALVING i forstuen

Hente lægen til dig, Osvald! Lad mig komme ud!

OSVALD sammesteds

Du kommer ikke ud. Og her kommer ingen ind.

En nøgle drejes om.

FRU ALVING kommer ind igen

Osvald! Osvald, – mit barn!

OSVALD følger hende

Har du en mors hjerte for mig, – du, som kan se mig lide al denne unævnelige angst!

FRU ALVING efter et øjebliks stilhed, siger behersket

Her er min hånd på det.

OSVALD

Vil du –?

FRU ALVING

Om det blir nødvendigt. Men det blir ikke nødvendigt. Nej, nej, det er aldrig muligt!

OSVALD

Ja, lad os håbe på det. Og lad os så leve sammen så længe vi kan. Tak, mor.

Han sætter sig i den lænestol, som fru Alving har flyttet hen til sofaen. Dagen bryder frem; lampen blir ved at brænde på bordet.

FRU ALVING nærmer sig varsomt

Føler du dig nu rolig?

OSVALD

Ja.

FRU ALVING bøjet over ham

Det har været en forfærdelig indbildning hos dig, Osvald. Altsammen indbildning. Du har ikke tålt alt dette oprivende. Men nu skal du få hvile ud. Hjemme hos din egen mor, du min velsignede gut. Alt, hvad du peger på, skal du få, som dengang du var et lidet barn. – Se så. Nu er anfaldet over. Ser du, hvor let det gik! Å, det vidste jeg nok. – Og ser du, Osvald, hvilken dejlig dag vi får? Skinnende solvejr. Nu kan du rigtig få se hjemmet.

Hun går hen til bordet, og slukker lampen. Solopgang. Bræen og tinderne i baggrunden ligger i skinnende morgenlys.

OSVALD sidder i lænestolen med ryggen mod baggrunden, uden at røre sig; pludseligt siger han

Mor, gi’ mig solen.

FRU ALVING ved bordet, ser studsende på ham

Hvad siger du?

OSVALD gentager dumpt og toneløst

Solen. Solen.

FRU ALVING hen til ham

Osvald, hvorledes er det med dig?

Osvald synes at skrumpe sammen i stolen; alle musklerne slappes; hans ansigt er udtryksløst; øjnene stirrer sløvt frem.

FRU ALVING dirrende af rædsel

Hvad er dette!

(skriger højt)

Osvald! Hvorledes har du det!

(kaster sig på knæ ned ved ham og rusker i ham)

Osvald! Osvald! Se på mig! Kender du mig ikke?

OSVALD toneløst som før

Solen. – Solen.

FRU ALVING springer fortvivlet op, river med begge hænder i sit hår og skriger

Dette bæres ikke!

(hvisker ligesom stivnet)

Dette bæres ikke! Aldrig!

(pludseligt)

Hvor har han dem henne?

(famler pilsnart over hans bryst)

Her!

(viger et par skridt tilbage og skriger)

Nej; nej; nej! – Jo! – Nej; nej!

Hun står et par skridt fra ham, med hænderne indfiltret i håret, og stirrer på ham i målløs rædsel.

OSVALD sidder ubevægelig som før og siger

Solen. – Solen.

Innledning til Gengangere
ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Reaksjonene på Et dukkehjem (1879) hadde vist at så vel kritikere som vanlige lesere og teatergjengere så den nye realismen i kunsten som et klart brudd med idealismens estetiske normer. Publikum forventet fortsatt at et kunstverk skulle gi uttrykk for idealitet og ende med forsoning av konfliktstoffet. En helt konkret årsak til den motstand stykket møtte, var vel dessuten at mange hadde vansker med å godta at en ung mor forlater mann og tre små barn etter åtte års ekteskap, under henvisning til at hun først og fremst har en forpliktelse overfor seg selv og sin menneskelige integritet.

Ibsen hadde sikkert merket seg reaksjonene. Hans neste skuespill kan i alle fall fra et visst perspektiv sees som en kommentar til kritikerne. Også i Gengangere møter vi en kvinne som forlater sin ektemann, her etter bare ett års ekteskap. I dette skuespillet lar hustruen seg imidlertid overtale til å vende tilbake. Resultatet blir skjebnesvangert: Etter hjemkomsten blir fru Alving gravid og får en sønn, Osvald, som i stykkets nåtid viser symptomer på nedarvet syfilis – sannsynligvis overført fra far til sønn, slik legevitenskapen den gang trodde det var mulig (jf. nedenfor).

Gengangere berører spørsmål knyttet til ekteskap, skilsmisse, dobbeltmoral og kjønnssykdommer, prostitusjon, incest, generasjonskonflikter, eutanasi (barmhjertighetsdrap) og kirkens utvikling fra religiøs institusjon til en konvensjonell kontrollør av plikt, lov og forretningsmessig orden. Slike motiver ligger langt fra den idealistiske estetikkens idealer og peker klart mot tidens kritiske samfunnsdebatt. Også motsetningen mellom forsøk på frigjøring fra overleverte moralske normer og tankeformer, representert ved fru Alving, og en tendens til å fastholde en konservativ pliktmoral, forkynt av pastor Manders, skaper inntrykk av skuespillet som en direkte kommentar til sentrale spørsmål i samtiden.

Selv om stykkets emnevalg brøt klart med idealismens vurderingsnormer (jf. nedenfor, under Mottagelse av utgaven og Mottagelse av oppførelsene), var likevel tidens kritikere nå i ferd med å åpne seg for nye tendenser. Den norske konservative avisen Morgenbladet bragte våren 1881 en artikkelrekke av interesse i et slikt perspektiv. I «Moderne Digtning», publisert 20. og 21. mai 1881, slutter den anonyme skribenten seg (med noen forbehold) til den nye realismen i skjønnlitteraturen. Han tar riktignok avstand fra en tendensdiktning som sikter mot sensasjon ved å beskrive «rivende» og «pikante» emner. Til denne kategori regner han Alexander Kiellands skissemessige, ofte sjablongpregede menneskeskildringer og tydelige avhengighet av franske forbilder. Men andre særdrag ved den nye retning i litteraturen kan ha sin åpenbare verdi. Realismen gjør det nemlig mulig å skape menneskeskildringer der sammenhengen mellom ytre påvirkning og sjelelige reaksjoner bidrar til dybden i de psykologiske portrettene. Artikkelforfatteren fremhever i et slikt perspektiv Ibsen som en langt større psykolog enn Kielland, og han gjør psykologisk realisme til et litterært kvalitetskriterium:

Kjendemerket paa den virkelige, den psykologiske Digter […] det er just denne Evne til at gaa i Dybet og finde Kilderne til de gaadefulde Strømninger, til de eiendommelige tilsyneladende Modsigelser, som ved Betragtningen af et Menneske ofte gjør os andre saa raadvilde […] Vi behøver ikke Digternes Hjælp til simpelthen at faa sagt os, at der findes Svindlere, utro Ægtemænd, smitsomme Sygdomme, ukjærlige Foreldre osv. Hvad man kræver af Digteren, er at han skal levendegjøre os det Sjeleliv, som arbeider under alt dette Faktiske, vise os den individuelle Blanding i Karakteren, som betegner denne Udvikling eller hin Paavirkning (Anonym 1881j).

Våren 1881 (perioden 8. mars – 27. mai) publiserte Morgenbladet også en serie anonyme artikler under tittelen «Vore Digteres Forhold til og Fremstilling af det ‹Folkelige›». Det er også i denne fremstillingen tydelig at en ny litterær orientering er underveis.

Ikke blot Romantikens, men ogsaa Idealismens Tidsalder er nu forbi. Den Aandsretning, som ytrer det store Ord i vor Tid, tager sit Fodfæste i den foreliggende Virkelighed, uden at spørge, om den er god eller ond, skjøn eller uskjøn, og den vil ikke skride ud over denne Virkeligheds Grænser for at anerkjende høiere Love for Tilværelsen og mere ideale Sandheder end dem, som Empiri og Statistik kan paavise. I Kunsten benævner man denne Aandsretning Realisme, i Videnskaben Positivisme (Anonym 1881k, 14/4).

Artikkelserien (i fire avsnitt, fordelt over syv numre av avisen) behandler dikterne Henrik Wergeland, Johan Sebastian Welhaven, Bjørnstjerne Bjørnson og Henrik Ibsen. Ibsen vies nesten like stor plass som de tre andre til sammen (i numrene 13., 26. og 27. mai). Særlig fremheves dybden og kompleksiteten i hans menneskeskildringer:

[Er] det idetheletaget hans Kald at fremstille Tidens Tanker og Bestræbelser i fyldige og anskuelige Skikkelser, saa maa ligesaavel Vrængebillederne som Skjønhedsbillederne høre hjemme paa Digtningens Skueplads […] Livets Natside, de dunkle Egne, hvorfra Drømmens Taager opstiger, og hvor Lidenskaberne reder sig et Leie i Dyndet […] øver en hemmelighedsfuld Tiltrækningskraft paa denne Digter. Det er dette «mørke Kontinent», han med en Opdagers glødende Iver søger at udforske; det er […] deres skjulte Kilder, han vil finde […] skjulte Vande […] hemmelighedsfulde Dyb, hvor Loddet ikke finder Bund (Anonym 1881k, 27/5).

Denne nyvakte interessen for menneskesinnet kan ha sammenheng med 1870-årenes dreining bort fra en religiøs og idealistisk oppfatning av hvilke krefter menneskelivet var underlagt. Utvikling og påvirkning ble nå sentrale begreper i tidens debatt og kritikk, også når det var tale om menneskets sinn. Positivismen var i ferd med å erstatte religionen som livsforklaring, og man var interessert i hvordan arv og omgivelser satte sitt preg på menneskets psyke.

En av tidens mest innflytelsesrike talsmenn for de nye tendensene var kritikeren og kulturdebattanten Georg Brandes. I 1872 hadde Brandes utgitt Moral grundet paa Nytte- eller Lykkeprincipet, en dansk oversettelse av John Stuart Mills Utilitarianism (1861). Her hevdet Mill at filosofiens høyeste mål var å sørge for reformer som kunne bringe menneskeheten lykke. Som et ledd i slike bestrebelser hørte også skjønnlitteraturen hjemme. Mill mente at den ved sin samfunnskritikk kunne tjene det sosiale fremskritt. En tilsvarende tro på litteraturens samfunnsmessige forpliktelse og påvirkningskraft preger også Brandes’ egne forelesninger, Hovedstrømninger i det 19de Aarhundredes Litteratur (1871 og senere). Allerede i innledningsforelesningen gjorde Brandes kampen mellom fremskritt og reaksjon til et overordnet problem. Da forelesningene begynte å utkomme i bokform (1872), vakte de veldig indignasjon. Brandes ble blant annet anklaget for at han gikk inn for fri kjærlighet og selvmord, at han var ateist, og at han hadde sosialistiske sympatier.

Til tross for denne motstanden ble kirkens og kristendommens hegemoni som samfunnsbærende ideologi nå utfordret. En impuls i denne retning var kommet fra naturforskeren Charles Darwin, med hans utviklingslære og hans teori om det naturlige utvalg. Selv om Darwins forfatterskap ikke var antireligiøst, støttet det heller ikke Bibelens skapelsesberetning, og slik kunne det lett oppfattes som en impuls til den stadig sterkere sekularisering i samtiden. Også tidligere på 1800-tallet hadde nok utviklingstanken vært aktuell, blant annet hos romantiske filosofer som Heinrich Steffens og Niels Treschow. Det nye hos Darwin var at utviklingens årsak og teleologi ikke lenger søkte forankring i et religiøst perspektiv, men ble fremstilt som et rent materielt (miljørelatert) og genetisk begrunnet fenomen. Darwin mente at alt liv hadde ett felles, genetisk-biologisk utspring (én eller noen ganske få urformer), og at de enkelte artene siden utviklet seg gjennom naturlig variasjon og miljøbestemt seleksjon av de mest levedyktige organismer. Darwins bok On the Origin of the Species by Means of Natural Selection utkom i 1859, og The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex fulgte i 1871.

Også utilitaristen Herbert Spencer så utvikling som et sentralt kjennetegn både ved den fysiske verden og ved de enkelte biologiske organismer. Men i tillegg utvidet han utviklingsbegrepet til også å gjelde menneskets psykologi og menneskelige kulturer og samfunn. Det var Spencer som innførte begrepet evolution og uttrykket survival of the fittest. Han formulerte også slagordet «størst mulig lykke for flest mulig mennesker» ( «the greatest happiness of the greatest number»). Spencer så retten til liv og personlig frihet som grunnleggende moralprinsipper, og som avgjørende for menneskelig lykke. Hans tanker fikk sterkt gjennomslag i 1870-årene, hans bøker ble solgt i veldige antall og oversatt til en rekke språk. I dansk språkdrakt ble Spencer første gang introdusert gjennom filosofen Harald Høffdings oversettelser Om Opdragelse (1876) og Mindre Afhandlinger : med en biografisk Skizze (1878).

Spencer regnes som grunnleggeren av den såkalte sosialdarwinismen, som hevdet at utviklingslæren og læren om det naturlige utvalg – inkludert kampen for tilværelsen – også måtte ha gyldighet innenfor samfunnslivets og kulturens område (Hessen & Lie 2002, 220). Darwins evolusjonsteori bygget på overlevelses- og forplantningsevnen hos de mest tilpasningsdyktige organismer. Sosialdarwinistene tolket dette som de sterkestes rett til liv og lykke. Å støtte de svake kunne innebære at hele folkeslag og samfunn degenererte. Slike tanker kom etter hvert til å utarte og bli benyttet til forsvar for klasseskiller, kjønnsmessig og rasemessig diskriminering, forsvar for fosterdrap, rasehygiene (eugenikk) osv.

Georg Brandes hadde i september 1879 berørt slike perspektiver i en artikkel i det norske Dagbladet (nr. 235), der han skrev om den ungarske filosofen Lazar Hellenbachs bok Die Vorurtheile der Menschheit. Hellenbach, som var påvirket av sosialdarwinistiske ideer, hadde sagt at det ville være bedre å gi småbarn en smertefri død enn å utsette dem for fremtidig sult og nød. I en senere anmeldelse av Gengangere heter det om Hellenbach: «Det var han, som mente, at gamle og skrøbelige og vanføre og elendige, dem var det bedst at faa praktiseret ud af Livet paa en pen Maade» (Anonym 1881c). Brandes gjengav Hellenbachs ideer, ifølge ham selv uten å ta stilling: «Meget havde man jo tilforn beskyldt mig for; men selv for Spøg havde dog Ingen endnu anklaget mig for at ville myrde Smaabørn,» skriver Brandes (1905–08, b. 2, 332), idet han redegjør for den opphetede debatt hans bokomtale hadde utløst i norsk og dansk presse. Han ble imidlertid tolket som om han sluttet seg til Hellenbach (HFL 5, 428). Referanser til Hellenbachs oppfatning skulle senere også komme til uttrykk i en rekke av anmeldelsene av og angrepene på Gengangere (jf. nedenfor, under Mottagelse av utgaven):

Et her udkommende Dagblad, der i sin Tid gjorde sig bemærket ved fra Dr. Georg Brandes’s Haand at optage en velvillig – neutral er et for mildt Udtryk – Anmeldelse af Tyskeren Hellenbachs Ethik, har ogsaa nu selv bemærket den Indflydelse, Hellenbach og Meningsfæller maa have øvet paa Ibsen, og har i sin Anmeldelse af Bogen udhævet dette (Anonym 1881f).

I Norge var Darwin blitt relativt godt kjent i løpet av 1870-tallet. Magazin for Naturkundskab, grunnlagt av skolemannen Samuel Albert Ramsvig i 1871, bragte i løpet av 1870-årene en rekke artikler der redaktøren skrev om Darwin og hans lære om menneskets avstamning. Ramsvigs artikler ble lest av kulturpersonligheter som Arne Garborg og Aasmund Olavsson Vinje (Hessen & Lie 2002, 126–33). Mot slutten av 1870-årene kom Darwins ideer også til å sette sitt preg på samfunnsdebatten, der hovedvekten ble lagt på utviklingsteorien og spørsmålet om menneskets opprinnelse og utviklingshistorie:

Å slutte seg til denne form for darwinisme ble for mange det samme som å bryte med kristendommen. Den bibelske skapertroen var ikke lenger aktuell […] På samme tid rommet det nye darwinismebegrepet også utviklingsmuligheter som var i samsvar med den generelle fremskrittstroen og utviklingsoptimismen som gjorde seg gjeldende i 1870-årene (Hessen & Lie 2002, 143).

Ved universitetet ble darwinisme og positivisme introdusert i undervisningen av G.O. Sars og Ernst Sars (jf. Fulsås 1999, 112). Filosofiprofessoren Marcus Jacob Monrad analyserte darwinismens idégrunnlag i boken Tankeretninger i den nyere Tid : et kritisk Rundskue (1874), og mente å se en tilknytning til kristendomsfiendtlig empirisme og positivisme i den engelske naturforskerens teorier. Biskop Johan Christian Heuch utgav i 1876 boken Den moderne Vantro, der også han skilte skarpt mellom den kristne lære og moderne naturvitenskap. En av Darwins skarpeste kritikere i Norge var imidlertid medisineren Ernst Ferdinand Lochmann. Også han oppfattet darwinismen som uttrykk for den moderne tids materialisme og ateisme. I 1874 holdt Lochmann en immatrikuleringstale ved universitetet i Kristiania der han advarte mot å anvende materialistiske, biologiske læresetninger innenfor vitenskaper om menneske og samfunn.

Lochmann var en fremtredende fagmann og epidemiolog. Han arbeidet med å avdekke årsaken til smittsomme sykdommer, som han ikke trodde skyldtes såkalte «miasmer» (luftforurensninger med uklar substans), men derimot konkrete smittestoffer som ble båret av og overført mellom enkeltindivider. I talen omtalte han – i rent medisinsk terminologi – den moderne, gudløse positivismen som en «Aandsepidemi».

Nå visste man at sykdommene var utgått fra bestemte giftstoffer […] at de ble spredt rundt med individer. Hvis man overførte dette på åndens område, sto man foran grunntrekkene til en hygiene hvis største oppgave var å forebygge «Aandslivets og Literaturens Infektion» […] dersom de nye lærdommene spredte seg ned til de dypeste lag i folket, ville til slutt hele samfunnet gå under (Nerland 2006, 65).

Lochmann utgav senere sin kritikk av darwinismen i boken Den nyere Naturanskuelse (1888).

I 1876 nektet universitetet i Kristiania positivisten Georg Brandes å forelese over øren Kierkegaard, med den begrunnelse at han hadde vist en «for Universitetets Foredrag uværdig og haanlig Behandling af enhver positiv Religion» (sitert etter Hessen & Lie 2002, 155). Men den positivistiske «smitten» lot seg ikke stanse. Det Norske Studentersamfund åpnet sine dører for Brandes, og der talte han til en stor og engasjert forsamling. Året etter publiserte den unge filosofen og universitetsstipendiaten Waldemar Dons artikkelen «Om Positivismen» i første årgang av Nyt norsk Tidsskrift (1877), og i 1879 begynte Dons en forelesningsrekke ved universitetet under tittelen

«Hvorvidt kan en sand religiøs Livsanskuelse forbindes med den moderne Videnskabs Resultater?», der han blant annet gav Auguste Comtes positivistiske filosofi bred omtale. Lochmann gikk i Morgenbladet til kraftig motangrep på Dons, som han oppfattet som representant for nedbrytende og oppløsende samfunnskrefter (Nerland 2006, 71–76). Motstanden mot tidens nye tankeretninger utløste en åndskamp mellom religion og vitenskap ved universitetet, men dette kom bare til å styrke de kritiske impulsene som lå til grunn for det moderne gjennombrudd.

Ingen av Darwins bøker forelå på dette tidspunkt oversatt til norsk. De to første ble derimot ganske tidlig oversatt og utgitt på dansk av naturvitenskapsmannen og forfatteren Jens Peter Jacobsen under titlene Arternes Oprindelse (1872) og Menneskets Afstamning (1875). Jacobsen formidlet også Darwins teorier gjennom en stor artikkelrekke som han i årene 1871–73 publiserte i Nyt dansk Maanedsskrift ( «Darwins Theori», «Menneskeslægtens Oprindelse», «Parringsvalget» og «Sindsbevægelsernes Udtryk hos Dyrene»). Ibsen og Jacobsen møttes og omgikkes i Roma i 1878, men det finnes ingen sikre kilder som kan fortelle noe eksakt om samtalene mellom dem – annet enn at Gunnar Heiberg taler om Ibsens «nylige omvendelse til utviklingslæren» og husker at han og Jacobsen ofte diskuterte slike ideer (Heiberg 1995, 130).

Nye tanker om arvelighet reiste spørsmålet om hvorvidt også ervervede egenskaper kunne nedarves. Mange av Darwins tilhengere trodde på en slik mulighet. Tidens diskusjon om arvelighet omfattet dessuten mer enn det rent fysiologiske; man trodde også på en form for bevissthetslivets arv. Impulsene i denne retning skyldtes for en stor del Spencer. I Sophus Schandorphs roman Thomas Fris’s Historie (1881) omtales Spencer slik:

Herbert Spencer […] anvendte Udviklingsbegrebet i sin Lære om det menneskelige Sjæleliv; han var jo en Psykologiens Darwin, der ud fra elementære Grundfornemmelser lærer at skride frem til Forklaringen af Ytringerne af Nutidsmenneskets forviklede og brogede Sjæleliv, der viser, at vi alle ere Individer, der fra Fødselen bringer alle tidligere Slægtleds Erfaringer ind i vort Liv (Schandorph 1881, b. 2, 398).

Heller ikke Georg Brandes var fremmed for en slik fortolkning av arvelighetslærens konsekvenser. I en omtale av Gengangere sier han at arvelighetslæren har fastslått determinisme som: «den moderne Videnskabs sidste Ord i Sagen, Barnets gennemgaaende Bestemthed ved Forfædrene». Brandes mener at denne påvirkning også omfatter «Bevarelsen af nedarvede Følelser (og derigennem af Dogmer), hvis oprindelige Livsbetingelser er uddøde og vegne for andre, med hvilke disse Følelser staar i Strid. Herved foraarsagedes da […] en mer eller mindre haardnakket Strid mellem en ny Erkendelse og et gammelt Følelsesliv» (G. Brandes 1905–08, b. 3, 16–17).

Troen på at det var mulig å arve ervervede karakteregenskaper, og at ubevisste erindringer kunne gå i arv, kunne lett føre til en fatalistisk determinisme, noe den danske forfatter Karl Gjellerups gullmedaljeavhandling Arvelighed og Moral – en Undersøgelse (1880) er et eksempel på. Københavns Universitet hadde utlyst en prisoppgave som lød på en undersøkelse av den darwinistiske arvelighetsteoriens betydning for morallæren. Gjellerup, som på dette tidspunkt bekjente seg som tilhenger av brødrene Brandes og det moderne gjennombrudds litteratur- og samfunnssyn, opererte i avhandlingen med ulike typer arv: psykologisk, fysiologisk, nedarvede erindringer samt nedarvet intelligens, følelse og vilje. Han diskuterte også arvens moralske konsekvenser. Eivind Tjønneland sammenfatter noen av hans meninger slik:

the propensity for moral action is naturalised through hereditary development. Gjellerup is a strong advocate of both naturalism and determinism, human action can be explained psychologically as determined by character and motives […] Acquired habits have impact on the organization of the nervous system and can thus be inherited to the next generation. Freedom of the will is an illusion (Tjønneland 2005, 202).

Da Gjellerups arbeid utkom i bokform (1881), var emnet utvidet og inneholdt også provoserende utsagn om selvmordets berettigelse, slik at universitetet ikke lenger ville vedkjenne seg pristildelingen.

J.P. Jacobsen stilte seg mer skeptisk til at ervervede egenskaper og moralske vurderinger i rent fysiologisk forstand skulle være underlagt arvelighetslovene. I den tredje av sine artikler om Darwin tok han avstand fra at disse lovene hadde gyldighet for moral og menneskelig tankeliv:

Hvor vigtig Kampen for Tilværelsen har været og endnu er, saa er der dog for Menneskenaturens høieste Omraaders Vedkommende andre, endnu vigtigere Magter i Virksomhed. Thi de moralske Egenskaber fremmes, direkte eller indirekte, langt mere ved Vanens Virkninger, ved Tankens Magt, ved Oplysning, Religion o.s.v., end ved Kvalitetsvalget i og for sig. Men paa den anden Side ere jo rigtignok de sociale Instinkter, der danne Grundlaget for den moralske Følelse, Børn af Kvalitetsvalget (J.P. Jacobsen 1871, 550–51).

Også Jacobsen mente altså at moralske og følelsesmessige holdninger i en viss forstand kunne nedarves, ikke genetisk, men miljømessig, ved tradisjonens påvirkningskraft på det enkelte menneske. En slik oppfatning stod med andre ord sterkt i tiden.

Herman Bangs roman Haabløse Slægter (1880) er et eksempel på den vekt man nå tilla både genetisk og tradisjonsbundet arv. Boken er en generasjonsroman der determinerende arv fra besteforeldre og foreldre blir bestemmende for hovedpersonen William Høeghs liv. Kjønnsdriftens ulykksalige herredømme over menneskene uttrykkes gjennom hans dragning mot en destruktiv sanselig eros. Samtidig tar han avstand fra religionen som livsfortolkning. Men stilt overfor livsproblemer han ikke mestrer, vender han seg mot en sterk, gammeldags fader-gud. Boken vakte stor skandale da den utkom, og i 1881 ble det i Danmark innledet straffesak mot forfatteren på grunn av romanens erotiske skildringer. Ved dommen, som falt 23. juli, ble Bang kjent skyldig og bøtelagt, og romanen ble konfiskert (P.T. Andersen 1992, 148–50).

Etter hvert som religionen mistet sitt grep på mange, uten at den likevel helt slapp taket, oppstod det et brennende spørsmål om hva som formet og påvirket menneskenes tro og holdninger. Gamle, hemmende tankeformer og tradisjoner ble utsatt for kritikk hos en rekke forfattere, både i Skandinavia og på kontinentet. Dette kommer også til uttrykk hos den tyske feministiske forfatterinnen Hedwig Dohm, som var gift med den kjente redaktøren og litteraturkritikeren Ernst Dohm. Ekteparet Dohms «salong» dannet sentrum for Berlins intellektuelle og litterære elite – der deltok menn som Ferdinand Lasalle, Alexander von Humboldt, Franz Liszt, Julius Rodenberg, Paul Lindau, Carl Fürstenberg og Theodor Fontane (Wilhelmly 1989, 634). I løpet av 1870-årene utgav Hedwig Dohm fire feministiske debattbøker som med ett slag gjorde hennes navn berømt. Mot slutten av 1870-tallet hadde hun også suksess med flere lystspill som ble oppført ved Königliches Schauspielhaus Berlin. Dohms feminisme var forut for sin tid. Hun krevde lik rett til utdannelse, yrkesvalg, egen økonomi og stemmerett for kvinner. Tidens kvinnerolle betraktet hun som en sosial og kulturell konstruksjon; årtusengamle dogmer, falske forestillinger og fordommer bidro fortsatt til undertrykkelse og ufrihet (Kaloyanova-Slavova 1998, 16–17, 85). I boken Was die Pastoren von den Frauen denken (1872) kritiserer hun kirkens og presteskapets kvinnesyn. Hun fastslår at flere navngitte teologer formidler døde, nedarvede tanker og trosformer som gjennomsyrer hele samfunnet og gjør den menneskelige frigjøringen vanskelig:

Det er det tragiske ved våre samfunnsforhold, at formene ofte overlever den ånd som en gang levde i dem. Og disse døde formene, disse gjengangerne [Gespenster] er så uhørt anmassende at de ved høylys dag vil herske over levende ånder! (Dohm 1872; til norsk ved HIS).

En av de «gjengangerne» som preget forholdet mellom menneskene, var tidens dobbeltmoral. Overfor kvinnene ble det fortsatt stilt krav om seksuell «renhet» før giftermålet og seksuell trofasthet i ekteskapet. Samtidig var det stilltiende akseptert at menn hadde større frihet enn kvinner på det seksuelle området. Kristen moral stilte nok i prinsippet samme sedelighetskrav til kvinner og menn, men man anså at mannens synd ikke hadde de samme alvorlige følger for samfunnet som kvinnens, og derfor måtte hennes usedelighet dømmes hardere enn hans. Teologen Nils Hertzberg hevdet få år etter utgivelsen av Gengangere at for den utro mann «rammer dog Følgerne af hans Synd ikke direkte hans eget Hjem; der er dog endnu noget tilbage af Hjemmets Helligdom; Børnene er dog hans egne, Blod af hans Blod, og danner det naturlige stærke Baand mellem Forældrene» . Kvinnens utroskap ville være mer alvorlig, for «hun er sat til Vogtersken af Familiens Ukrænkelighed, derfor er hun ogsaa udrustet med sterkere Værn mod Fald end Manden; hendes Sædelighedsfølelse er mere levende» (Hertzberg 1887, 140).

Hertzberg mener at kvinnens oppgave i sedelig og samfunnsmessig henseende er å betrakte som et kall fra Gud til å utøve «Kjærlighedsgjerninger» – kristelig syke- og fattigpleie, kristelig redningsarbeid for forlatte barn og for alle de ulykkelige som ved egen brøde er blitt samfunnets utskudd. Dessverre er det altfor ofte «Mændenes sørgelige Forret ved sine Udsvævelser, sin Raahed, sin Egoisme, sin Ærgjerrighed at tilføje Samfundet alle disse blødende Saar» , men så er det til gjengjeld kvinnens oppgave «at mildne dem, at læge dem […] som en Barmhjertighedens Engel følger hun efter der, hvor Forstyrrelsens Dæmon har sat sine Spor» (Hertzberg 1887, 136).

Tidens dobbeltmoral utløste en kritikk som i løpet av 1880-årene kom til å sette sterkt preg på skandinavisk skjønnlitteratur, og resulterte i det som senere har vært kalt

«den store nordiske krig om seksualmoralen» (Bredsdorff 1973). Gengangere var trolig et av de verkene som gav sterke impulser til en slik «krig».

Allerede fra 1840-årene av var prostitusjonen blitt et sosialt problem, og veneriske sykdommer økte i utbredelse. I 1840 ble det innført et reglementeringssystem med legekontroll av prostituerte under politiets ledelse. Straffeloven av 1842 forbød riktignok kvinner å prostituere seg, men gjorde det ikke lenger straffbart for menn å benytte seg av prostituerte (Melby 1977, 23). Både prostitusjon og kjønnssykdommer ble oppfattet som et alvorlig samfunnsonde, men de tiltak som ble satt inn for å begrense sykdomsutbredelsen, gjaldt ikke menn. De var i stedet rettet mot prostituerte kvinner.

Sunnhetsloven av 1860 fastsatte at det skulle opprettes sunnhetskommisjoner (senere kalt helseråd) i hver norsk kommune (Grande 2003, 142). Disse fikk ansvaret for å bekjempe smittsomme sykdommer og drive sykdomsforebyggende arbeid. Man kan gå ut fra at det var store lokale variasjoner i måten dette skjedde på (Koren 2003, 43–44). Sunnhetskommisjonen i Bergen mente for eksempel at denne byen var spesielt utsatt for kjønnssykdommer. Her ble man etter hvert mer interessert i sjømenn enn prostituerte som smittekilder, og sjømennene er ofte nevnt i kommisjonens kilder. Sjømennene var ofte blitt smittet i utlandet og besøkte bare byen for en kortere tid, noe som gjorde arbeidet med behandling vanskeligere (2003, 59, 101). I Bergen opprettholdt man også helsekontroll med prostituerte lenger enn andre steder i Norge, til tross for at sentrale myndigheter ønsket den avskaffet (2003, 88).

Den alvorligste kjønnssykdommen var syfilis, som ble regnet som tilnærmet uhelbredelig. Utbredelsen av sykdommen var betydelig: I 1880 ble det registrert 2848 tilfeller av syfilis i Norge. Samme år registrerte man totalt 109 324 tilfeller av epidemisk sykdom (2003, 36).

Innenfor samtidslitteraturen var det kanskje Alexander Kielland som våget å gi det sterkeste, mest usminkede bilde av dobbeltmoralen og av kjønnssykdommens virkninger, slik det skjedde i hans roman Arbeidsfolk, utgitt i april 1881. Forfatteren hadde drøftet planene for boken med Georg Brandes under dennes besøk i Stavanger forsommeren 1880 (G. Brandes 1905–08, b. 2, 366), og Arbeidsfolk ble et av Kiellands beskeste samfunnskritiske verk. Syfilismotivet får her symbolsk betydning som et tegn på at hele samfunnet er bedervet. Sentralt i fortellingen står historien om den aldrende, depraverte Anders Mo, departementsbud hos statsråd Bennechen. Mo gifter seg med statsrådens unge, friske tjenestepike Kristine. Selv om hennes arbeidsgiver kjenner til at Mo er syfilitiker, tilskynder statsråden og hans hustru ekteskapet for å forhindre en mesallianse mellom Kristine og deres egen sønn, legen Johan Bennechen. Familiens lege kommenterer senere hvorfor han ikke hadde grepet inn: «skulde man fortælle alt, hvad man ved af det Slags, saa vilde mange Ægteskaber forpurres» (Kielland 1929, b. 2, 120). Anders Mo smitter sin unge, friske hustru, og blir selv offer for sykdommens senstadium når han blir «svag paa Forstanden» (1929, b. 2, 178). Kristine dør etter et kort sykeleie. Kielland gir en realistisk og detaljert beskrivelse av symptomene: «Sygdommen, der i saa kort Tid havde ødelagt hendes stærke Legeme, slog sig paa Hjernen […] Næsen var ganske indfalden, og Huden havde hæslige røde og grøngule Pletter» (1929, b. 2, 134, 166). Boken vakte sterk indignasjon da den utkom. En anonym anmelder i Aftenposten så den som et karikert angrep på hele den norske embetsstand og på landets embetsverk, og mente at den formidlet en ren «Kloakatmosfære» (–V.– 1881).

Oppmerksomheten og den økende åpenheten rundt veneriske sykdommer kan ha sammenheng med at norske medisinere på denne tid inntok en fremtredende plass i internasjonal forskning om syfilis. Den norske legen Carl Wilhelm Boeck begynte å publisere sine forskningsresultater allerede på 1850-tallet, og han utgav i 1875 en avhandling med oppdatert kunnskap under tittelen Erfaringer om Syphilis. En av Boecks norske kolleger og samarbeidspartnere var overlege Daniel Cornelius Danielssen, som arbeidet ved leprahospitalet i Bergen og i 1850-årene samtidig var medlem av styret for Det norske Theater i Bergen. Han var dessuten en svært nær venn av Ibsens senere svigermor, Magdalene Thoresen. I 1858 publiserte Danielssen studien Syphilisationen anvendt mod Syphilis og Spedalskhed.

Legevitenskapen hadde omkring 1880 forlengst fastslått at sykdommen forløp i tre faser. I tredje fase angrep sykdommen indre organer (ryggmarg, hjerne, lever, nyrer osv.). Dette kunne medføre lammelser, hjertestans, sinnssykdom og invaliditet. Mellom de tre fasene kunne den syke være symptomfri i lengre tid (Koren 2003, 21). Boeck beskriver hvordan sykdommens senstadium gjerne innvarsles av «Hovedsmerter, der ofte gaar forud for Udbruddet af den constitutionelle Syphilis, og ikke sjelden bliver saa voldsomme, at de berøver den Syge al Nattero gjennem Uger» (Boeck 1875, 135).

Siste stadium av syfilis ble kalt paralysis generalis. Det kunne være lange perioder mellom anfallene, men symptomene kom tilbake og ble forsterket inntil de utløste «a state of dementia interspersed with epileptiform of apoplectiform attacks which end up killing the general paralytic, unless he ends his life in a state of profound cachexia» (Quétel 1992, 162). Tidens spesialister mente at hjerne- og ryggmargssyfilis gjerne rammet pasienter som hadde hatt ubetydelige eller svært svake symptomer i sykdommens tidligere stadier (Fournier 1882, 105–06). Spesialistene mente at pasienten kunne komme seg igjen etter første angrep av hjernesyfilis. Men «en sjuk, som lyckligt gått igenom ett första anfall af hjernsyfilis, dukar ofta under i en andra eller tredje attack» (1882, 110). Den franske syfilislegen Alfred Fournier viser i denne sammenheng i fotnote til sitt eget arbeid om hjernesyfilis, La syphilis du cerveau (1879).

Omkring 1880 kjente man ikke til hvilke mikrober som forårsaket syfilis (dette ble ikke påvist før i 1905), men allerede på dette tidspunkt var man på vei til å anta at smittens hovedårsak var seksuell kontakt (Koren 2003, 25). Man mente også at smitte kunne overføres ved bruk av spiseredskaper, direkte hudkontakt osv. (Fournier 1882, 147). Fournier refererer et eksempel fra en kollegas praksis:

En man [undgår] att infektera sin fru och blir far till ett välskapadt och friskt barn. Och detta barn [fick] vid två års alder […] syfilis. Och af hvem? Jo, af sin egen far, som på munnen hade en sekundär erosion och som kysste barnet och sålunda förskaffade det en indurerad sjanker på läppen […] Det är tyvärr icke sant, att, i fråga om ärfbarheten af syfilils, faderns inflytande på barnet är ringa; och det är ännu mindre sant, att detta inflytande är lika med noll (Fournier 1882, 37–41).

De fleste spesialister mente på dette tidspunkt at sykdommen især ble nedarvet fra far til barn, selv om en slik oppfatning var omstridt. Fournier hevdet at «föreldrarnas syfilis kan gå i arf uppå barnen icke endast såsom syfilis utan jemväl såsom mångfaldiga svaghets- och sjukdomstillstånd […] ett slags ‹ gengångare› af den luetiska diatesen hos föräldrarne» (1882, 55–56). En vanlig oppfatning var at nedarvet syfilis «genast uppträder med konstitutionela symptom, att den icke har något initialstadium, att den med ett ord saknar just det, som är utmärkande för hvarje syfilis, förvärfvad på vanligt sätt» (1882, 31; jf. Boeck 1875, 135–36). Man trodde altså at den som var syk på grunn av arv, ikke nødvendigvis ville merke andre symptomer enn dem som slår ut i sykdommens siste stadium. Det var enighet om at arvet syfilis som oftest brøt ut i de tidligste barneårene, men at den også i sjeldne tilfeller kunne ligge latent og bryte ut først mange år senere. Slike pasienter kan derfor ha vært fullstendig uvitende om sin tilstand inntil utbruddet av sykdommens siste stadium (Boeck 1875, 160–61).

DRAMAFORM

Ibsens egen betegnelse på Gengangere er «familjedrama», ikke tragedie. Denne karakteristikken svarer ikke til noen kjent genrebestemmelse. Stykkets undertittel har sammenheng med det umiddelbart synlige: De handlende personer – med unntak av pastor Manders – er på en eller annen måte i familie med en av de andre personene i stykket. Det gjelder i størst grad for mor og sønn Alving, men også for Regine, som både er Osvalds biologiske halvsøster og snekker Engstrands adoptivdatter. I mer utvidet forstand kan «familjedrama» også peke mot stykkets tematikk, der familie- og generasjonskonflikter står sentralt.

Familiemotivet er i seg selv et tegn på tekstens modernitet. Generasjonskonflikter var et vanlig emne også i mye annen litteratur fra samtiden. Men i tillegg skaper

Gengangeres konsentrasjon omkring den snevre familiekretsen en stram dramaturgi som kan peke mot eldre, klassiske forbilder, der familierelasjoner på lignende måte spiller en viktig rolle i konfliktstoffet. Allerede i samtiden noterte man seg stykkets slektskap med den greske tragedie (jf. nedenfor, under Mottagelse av utgaven). Forfatteren George Moore skrev:

The tragedy of fate Ibsen has taken out of the empyrean of Olympus and hexameters, substituting the empyrean of science, and in the simple language of a plain Norwegian household, we learn that though there be no gods to govern us, that nature, vast and unknown, for ever dumb to our appeal, holds us in thrall […] the art of Ibsen is rather that of Sophocles than of Balzac (Moore 1891, 224).

Ibsens drama har bare fem handlende personer. Stedets og tidens enhet er strengt overholdt og i samsvar med aristotelisk og klassisistisk dramateori (alt foregår i ett rom, handlingen strekker seg fra en ettermiddag til neste morgen). Det er imidlertid nytt at Ibsen gir tjenestepiken (Regine) en selvstendig og sentral rolle som fullverdig deltager i stykkets konflikt. Dette peker ut over den funksjon tjenerskikkelsene hadde i eldre skuespilldiktning, hvor de først og fremst var nødvendige kunnskapsformidlere i dramaets eksposisjonsscener.

Gengangere er mindre preget av teknikkene fra det franske intrigedrama enn Ibsens foregående drama. Her benyttes ingen intrigeknep av den typen vi finner i Et dukkehjem, hvor spenningen knyttet til Krogstads brev og spørsmålet om når det kommer til å bli lest, er viktig for utviklingen av handlingen. I Gengangere er det bare én hendelse utenfor scenen, nemlig brannen i asylet, som bidrar til stykkets utvikling, «men [brannen] er fullt realistisk motivert, forberedt og forklart, og den har foruten sin symbolske mening også en direkte betydning for det som skjer i siste akt» (HU 9, 21). En slik teknikk kan peke mot en større grad av realisme enn i Ibsens tidligere skuespill, men viser samtidig en dramatisk konsentrasjon som kan ha eldre forbilder.

Realismen kommer også til uttrykk på andre måter. I brev til den danske dikteren Sophus Schandorph 6. januar 1882 skriver Ibsen:

Den methode, den art af teknik, som ligger til grund for bogens form, forbød ganske af sig selv, at forfatteren kom tilsyne i replikkerne. Min hensigt var at fremkalde hos læseren det indtryk, at han under læsningen oplevede et stykke virkelighed. Men intet vilde i højere grad modarbejde denne hensigt end at indlægge forfattermeninger i dialogen […] I intet af mine skuespil er forfatteren så udenforstående, så absolut fraværende, som i dette sidste.

Handlingen i Gengangere preges av langsom avsløring av hemmeligheter fra fortiden, både overfor de handlende personer selv og for lesere og tilskuere. Den norske litteraturforskeren Henrik Jæger var kanskje den første til å karakterisere dette særtrekket, som han kalte Ibsens retrospektive teknikk og så som et sentralt kjennetegn ved dramaturgien i Ibsens moderne prosadramaer. I sine bøker om Ibsen beskriver Jæger den analytiske retrospeksjonen som
en dramatisk nyvinning […] Ibsen gjør følgerne til hovedsagen […] Denne analytiske maade at forme et drama paa er i slægt med den antikke tragedie, saaledes som den blev formet af Sophokles, og i vort aarhundrede har Schiller i «Maria Stuart» gjenoptaget den som et experiment (Jæger 1888, 289–90; jf. Jæger 1892, 215–20).

Også den norske litteraturhistorikeren Christen Collin var opptatt av dette særtrekket ved Ibsens prosadramatikk, og mente det kunne ha konkrete forbilder innenfor eldre norsk litteratur. Collin påviste nemlig et nært sammenfall mellom handlingen i Gengangere og Maurits Hansens novelle «Datteren» (1837). I Hansens tekst skjer det en langsom avdekking av mørke familiehemmeligheter: Hovedpersonen har besvangret en av sine tjenestepiker, men sørget for å gifte henne bort til en invalid vaktmester. Barnemoren blir senere syk og dør. Vaktmesterens stedatter ser med avsky på sin far, som går med et treben. Både novellens persongalleri og dens langsomme opprulling av fortidens hendelser kan ifølge Collin ha gitt Ibsen viktige impulser til utformingen av Gengangere. Men også Hansens øvrige forfatterskap må ha inspirert Ibsen, mener Collin, som peker på at Hansen gjerne skriver «detektivhistorier» med avsløringer av respektable borgeres skjulte synder og hemmeligheter fra fortiden. Collin antar at dette generelt må ha innvirket på Ibsens retrospektive teknikk (Collin 1906).

Senere har den retrospektive teknikken ofte vært fremhevet som et karakteristisk kjennetegn ved Ibsens samtidsdramatikk. Metoden blir da gjerne karakterisert som at Ibsen strekker

«eksposisjonen» ut over hele stykket, slik at handlingens forutsetninger ikke er klarlagt før hele spillet er over. Ingunn Hiorth tar avstand fra en slik oppfatning når det gjelder

Gengangere. Hun skiller i stykket mellom tilbakeblikk som tjener tradisjonelle eksposisjonelle formål, og tilbakeblikk ( «avsløringer») som virker inn på stykkets fortsatte handlingsgang (Hiorth 1981).

Tilbakeblikkene er viktige i dramaets egentlige eksposisjon, der lesere og tilskuere opplyses om den foreliggende situasjon ved dramaets begynnelse (det vil si hva som er skjedd i løpet av de 18 år pastor Manders har holdt seg borte fra familien Alving, samt familierelasjonene mellom snekker Engstrand og Regine). Hiorth fastslår at denne eksposisjonen strekker seg over nesten hele første akt og preger de første 4 ½ scenene i stykket.

Midt i femte scene går det et markert skille mellom eksposisjonen og det Hiorth omtaler som «avsløring» og regner som egentlig retrospeksjon. Ibsen har markert dette skillet med en pause. Fra nå av følger en ny form for informasjon som bygger på de opplysningene som ble gitt i eksposisjonen (Hiorth 1981, 45). Disse avsløringene fyller resten av stykket og får konsekvenser for utviklingen av handlingen.

Avdekkingen av skjulte sannheter utløser såkalte anagnorisis- eller gjenkjennelsesscener som virker inn på relasjonen mellom de enkelte personene og får konsekvenser for deres videre handlinger, ved at forutsetningene for å handle blir radikalt endret. Dette fører til et vendepunkt, en såkalt peripeti. Hiorth finner at det er knyttet et slikt vendepunkt til hver enkelt person i dramaet (1981, 85).

Mye kan tale for å sammenligne den dramatiske oppbygningen av Gengangere med en klassisk tragediestruktur. Det gjelder ikke bare konsentrasjonen av sted, tid, handling og persongalleri (jf. ovenfor), men også den rolle anagnorisis og peripeti ser ut til å spille i utviklingen av handlingen. Begge disse begrepene står også sentralt i Aristoteles’ tragediepoetikk. Gjenkjennelsesscenene i Gengangere er imidlertid delvis av annet merke enn i den klassiske tragedie (jf. Ystad 1998, 399–410). Første akt inneholder to klassiske anagnorisis-scener, der pastor Manders gjenkjenner Osvald som sin fars sønn gjennom et aristotelisk

«tegn», nemlig farens pipe, og hvor fru Alving mot slutten av samme akt (der de overhører scenen mellom Osvald og Regine i spisestuen) må gi pastoren rett i dette. Disse scenene relaterer enkeltmenneskets situasjon (her Osvald og Regine) til større, overindividuelle (familiemessige) sammenhenger, i pakt med det som forventes i en klassisk tragedie. Men i slutten av annen akt følger en ny gjenkjennelsesscene som er av et noe annet slag. Fru Alving innser nå at hun ved å motsette seg sin manns «livsglede» selv kan ha vært ansvarlig for fortidshendelsene. Å erstatte mytisk skyld med personlig ansvar betyr et avvik i forhold til klassisk tragediediktning.

Men det finnes også en tredje form for anagnorisis i Gengangere. Den kommer til uttrykk i siste scene av tredje akt, hvor konsekvensene av Osvalds sykdom i all sin gru går opp for moren. Hennes lidelse er nå så stor at hun blir ute av stand til både å handle og tale sammenhengende. Gengangere slutter altså uten en sammenfattende erkjennelse hos dramaets hovedperson. Konsekvensen er, ifølge den engelske dramateoretikeren Francis Fergusson, at dramaet (i motsetning til den klassiske tragedie) mangler gjenopprettelse av en moralsk orden. Han hevder at Gengangere av den grunn bare delvis oppfyller tragediens genrekjennetegn: «the acceptance of the catastrophe, leading to the final vision or epiphany which should correspond to the insight Mrs Alving gains in Act II, is lacking. The action of the play is neither completed nor placed in the wider context of meanings which the disinterested or contemplative purposes of poetry demand» (Fergusson 1953, 169). Av denne grunn er ikke Gengangere etter Fergussons mening noen egentlig tragedie.

Dialogen bærer sterkt preg av Ibsens ønske om størst mulig realisme. De handlendes replikker er klart individualisert og gir et godt bilde av ulike stilnivåer i samtidsspråket. Av personene i stykket snakker fru Alving og Osvald et vanlig kondisjonert samtidsspråk. Osvalds Paris-opphold har ikke satt noe preg på hans språk; hans eneste innslag av fransk er ordet vermoulu, som er et sitatord og et medisinsk faguttrykk (jf. kommentar til ).

Det er særlig de andre tre, pastor Manders, snekker Engstrand og Regine, som har fått tildelt individuelle språklige trekk. Når det gjelder omfanget av bibelske ord og religiøst farvede talemåter, er det ikke så stor forskjell mellom Manders og Engstrand, men Engstrand griper gjerne til mer dramatisk billedbruk og viser også at han er vel bevandret i religiøse talemåter som det er vanlig å benytte i «vakte» forsamlinger.

De ulike sidene ved Regines språk – det dannede eller liksom-dannede og det folkelige, til dels vulgære – viser seg i forhold til hvem hun taler med. På den ene siden sier hun til Engstrand: «Det er fandens regn» (HIS 7, ), «jeg sanser nok, hvad ord du brugte» (), «Tænker du ikke på at sende mig så my’ som et stakkers kjoletøj engang?» (), «skidt, – det kan være det samme!» (). På den andre siden sier hun til pastoren: «Nej se, goddag, herr pastor» (), «Det er et så velsignet vejr for landmanden, herr pastor» (). Men det dannede språket er tillært og ikke innforlivet; hun kan falle igjennom og si «Vi havde ikke ventet ham før som idag» (), «dersom at» () og «et kør» () (se for øvrig Ord- og sakkommentarer).

Et kapittel for seg er Regines forsøk på å lære seg fransk, idet hun sannsynligvis håper å kunne komme til Paris med Osvald. Hele lærdommen som gjengis, er følgende:

rendez-vous’er (), Fi donc (), Pied de mouton (), savoir vivre (), Bien (), pardon (), Merci ( og ) og Adieu (). Regines gloser kan kanskje være hentet fra en enkel parlør, trolig med angivelse av uttale.

Et generelt språklig trekk ved teksten i Gengangere er at Ibsen benytter kortformer av infinitiv, og her ser det ut som om han fortsatt eksperimenterer på grunnlag av en almen språklig tendens i samtiden. Formen bli opptrer først i Kjærlighedens Komedie (to ganger) og fra da av leilighetsvis, til den, sammen med bli’e, danner et merkbart innslag i Et dukkehjem. I Gengangere forekommer bli’ 25 ganger, bli’e ingen og bli og blive én gang (Manders). Siden formen bli’e ikke forekommer i skriftspråket, har Ibsen altså arbeidet seg nærmere enstavet skrivemåte av infinitiven i samsvar med talemålet (om forkortingen i talemål, jf. Knudsen 1856, § 277). Knudsen sier det tydeligere i sin Lærebog i dansk-norsk Sproglære: «Andre Verber forkortes kun i Talesproget […] Saaledes forkortes drage, tage, lade, bede, blive, give til dra, ta, la, be, bli, gi» (Knudsen 1863, 54). Han nevner ikke engang blive under «3. klasse» av sterke verb (1863, 49, ride osv.), selv om kortformen bare tillegges talespråket. Det blir dermed en viss usikkerhet over Knudsens behandling, og det samme kan sies om Ibsen når han forkorter formen. Men i motsetning til enkelte tidligere ganger ( Kjærlighedens Komedie, Kejser og Galilæer) markerer Ibsen her forkortingen med apostrof. Kortform med apostrof opptrer også i sa’ ved siden av sagde. Derimot forekommer ikke sa’e, som Ibsen før hadde eksperimentert med i Peer Gynt og De unges Forbund, ved siden av sagde.

To ganger i stykket går Ibsen utenfor verbbøyningen med kortform og benytter i tillegg apostrof, nemlig my’ hos Regine (): «Tænker du ikke på at sende mig så my’ som et stakkers kjoletøj engang?» og hos Engstrand (): «Jeg ber så my’ om forladelse». Her ligger formen mye til grunn, som Ibsen sikkert kjente fra talemålet, kanskje også fra Ivar Aasens ordbøker (fra 1850 og 1873). I 1850 ( mykje) nevner Aasen mye og mø (Agder Stift), i 1873 ( myket) mye og møe, som han har forandret mø til. Når Ibsen ikke skriver mye, har han kanskje vaklet (som Aasen) med mø(e) og endt med motsatt resultat. Eller – mer sannsynlig – han har ment at e-en ikke høres som egen språklyd, men enten faller ut eller inngår i en forlenget y.

TILBLIVELSE

Våren 1880 planla Ibsen et nytt arbeid, men ikke noe drama. I stedet ville han skrive en litterær selvbiografi med «meddelelser om de ydre og indre forholde, hvorunder hvert enkelt af samtlige mine literære arbejder er blevet til […] thi jeg agter alligevel ikke iår at skrive noget nyt skuespil og har forøvrigt ikke noget andet at benytte tiden til» (brev til Hegel 31. mai 1880). Etter råd fra sin forlegger la han imidlertid dette arbeidet til side.

I august 1880 reiste Susanna og Sigurd Ibsen til Norge på sommerferie. Ibsen slo seg ned i alpelandsbyen Berchtesgaden, der han i månedene august – september var mye sammen med Jonas Lie og hans familie. Lie arbeidet på dette tidspunkt med Grabows Kat (1880), et rent lystspill som foregår i et kunstnermiljø, med en rekke malere i persongalleriet. Under samværet med Thomasine og Jonas Lie skal Ibsen ha nevnt sine egne planer om et nytt skuespill. Etter at

Gengangere kom ut, skrev Jonas Lie senere i et brev fra Hamburg 15. desember 1881: «Da vi hørte Titelen anede min Hustru strax Themaet, som Du havde fortalt os i Berchtesgaden» (NBO Brevs. 200: jf. også Paulsen 1900, 152–53). Den 2. november 1880 flyttet familien Ibsen fra München tilbake til Roma, der de 11. november tok bolig i en leiet leilighet i Via di Capo di Case nr. 75. Til sin forlegger skrev Ibsen 12. november: «Jeg går nu og tumler med nye literære planer, som jeg vil håbe i løbet af nogle måneder modnes så vidt at jeg da kan begynde på det egentlige håndgribelige arbejde.»

Kanskje er det videreføringen av disse planene Ibsen fire måneder senere omtaler i brev til Hegel, der han er mer konkret:

Jeg vil betro Dem som en hemmelighed at jeg skriver på en ny bog, som vil blive færdig udover sommeren. Den kommer antagelig til at udgøre omtrent 20 trykte ark; dette arbejde interesserer mig meget, og jeg føler mig forvisset om at bogen også vil blive modtagen med interesse af almenheden. Om indholdet vil jeg imidlertid ikke for øjeblikket nærmere udtale mig; senere skal jeg måske komme tilbage dertil (brev til Hegel 22. mars 1881).

Det kan imidlertid ikke være det senere verket Gengangere Ibsen her sikter til. Etter slutten av mars 1881 må det nemlig ha skjedd noe avgjørende som førte til at han la det påbegynte arbeidet til side og begynte på noe helt nytt. Mot slutten av året skriver Ibsen til Hegel at stoffet til Gengangere meldte seg med slik styrke at det endret hans planer: Dette nye «trængte for stærkt på og optog al min interesse» (brev til Hegel 23. november 1881). Hva som utløste endringen i Ibsens arbeidsplaner, vet vi ikke.

Flere Ibsen-forskere har villet se en mulig sammenheng mellom Gengangere og Ibsens strid med Det kongelige Frederiks Universitet i Kristiania høsten 1880. Etter to års jusstudier i München og Roma hadde Sigurd Ibsen søkt om opptak ved det juridiske fakultet i Kristiania for å videreføre sine studier ved universitetet i hjemlandet. Han fikk beskjed om at han i så fall først måtte avlegge eksamen i forberedende prøver. Resultatet av dette ble at Sigurd fortsatte sine studier i Roma, der han senere tok sin doktorgrad. Ibsen hadde reagert med raseri over universitetets krav, som var blitt stadfestet av det norske kirkedepartement, og han skrev harmdirrende til sin forlegger i København: «Den sorte theologiske bande, som for tiden råder i det norske kirkedepartement, skal jeg ved lejlighed sætte et passende literært mindesmærke» (brev til Hegel 25. oktober 1880). Mange har villet se Ibsens raseri som utløsende årsak til den senere fremstillingen av pastor Manders i Gengangere – til tross for at Ibsen altså helt frem til slutten av mars 1881 arbeidet med et annet skuespill enn dette.

Ibsen kan ha mottatt impulser på det litterære området som fikk ham til å endre sine planer. Arvelighetsspørsmålet ble litterært aktualisert i løpet av vinteren 1880–81. I januar 1881 takket Ibsen for eksempel sin forlegger for å ha mottatt «Jacobsens bog […] et fint digterværk i enhver henseende, ja, jeg tør sige, den hører til de allerypperste, samtiden på det område har frembragt» (brev til Hegel 16. januar 1881). Den sterke anerkjennelsen gjelder J.P. Jacobsens Niels Lyhne (1880), en naturalistisk utviklingsroman der arvelige egenskaper og miljømessige begrensninger hindrer hovedpersonen i å realisere sine livsplaner: «I Niels Lyhne er det en dobbelt arv fra den realistiske far og den drømmende mor, der spalter Niels’ væsen og gør det umuligt for ham at gribe livet, når det er der» (Jørgensen & Wentzel red. 2005, 429).

I april 1881 utkom også Alexander Kiellands roman Arbeidsfolk, ved siden av Gengangere et av de krasseste verk innenfor den norske kritiske realismen. Samme vår ble den danske forfatteren Herman Bang stilt for retten for sin roman Haabløse Slægter. Dom i denne saken falt i juni 1881.

Både Herman Bangs og J.P. Jacobsens romaner gav inngående psykologiske portretter av hovedpersonene, og viser en interesse for menneskelig sjeleliv som stemmer overens med de tendenser i samme retning som kom til uttrykk i flere artikler i det norske

Morgenbladet i april–mai 1881 (jf. Bakgrunn ovenfor).

Hvorvidt slike litterære impulser kan ha spilt inn når Ibsen i løpet av våren 1881 endret sine skriveplaner, kan bare bli rene spekulasjoner. Det eneste vi kan fastslå, er at ideen til Gengangere må ha grepet Ibsen en gang i løpet av april–mai 1881, og kanskje relativt sent innenfor dette tidsrommet. Han startet arbeidet med Gengangere i begynnelsen av juni. Første gang Ibsen nevner noe om det nye stykket, er i brev til Hegel 18. juni 1881. Da skriver han fra Roma at han vil
benytte anledningen til at meddele at der er sket en forandring i mine literære planer for sommeren. Det arbejde, jeg tidligere har skrevet om, er foreløbig lagt tilside og en af de første dage i denne måned begyndte jeg at tage fat på et skuespilstof, som længe har beskæftiget mine tanker og som nu trængte så sterkt ind på mig at jeg umuligt længere kunde lade det ligge. Jeg håber at jeg vil kunne sende Dem manuskriptet inden midten av Oktober. Stykkets titel skal jeg senere meddele; idag vil jeg kun bemærke at jeg betegner det som «et familjedrama i tre akter».

Etter at Sigurd i juni 1881 hadde avlagt eksamen i første avdeling av jusstudiet, forlot familien Ibsen Roma. De slo seg 28. juni ned i Sorrento, der de planla å bli værende til i begynnelsen av november. Fra nå av gikk skrivingen raskt unna. Hele stykket var ferdig gjennomskrevet i løpet av omtrent fire måneder. Den 30. september kunne Ibsen melde sin forlegger
at jeg den 23. dennes fuldførte konceptet til mit nye stykke samt at jeg den 25. påbegyndte renskriften. Stykket heder Gengangere, et familjedrama i 3 akter. Er det mig muligt, skal De få det hele inden udgangen af Oktober; ialfald sender jeg Dem akt for akt (brev til Hegel 30. september 1881).

Trykkmanuskriptet til første akt ble sendt Hegel 16. oktober, med løfte om at annen akt ville følge innen fjorten dager og tredje og siste akt i begynnelsen av november (brev til Hegel 16. oktober 1881). Fullt så raskt gikk det ikke; annen akt ble sendt fra Sorrento 4. november, og den renskrevne tredje akten fulgte fra Roma, dit Ibsen hadde vendt tilbake 5. november 1881.

UTGIVELSE

I brevkonsept 22. oktober 1881 takker Hegel for å ha mottatt trykkmanuskriptet til første akt, og uttrykker sin tilfredshet med at Ibsen ønsker boken utgitt i begynnelsen av desember,
uden Hensyn til Theatrene. Det ubetydelige Antagelses- og Slutnings-Honorar, (tils. 600 Kr), De derved gaar glip af ved det hvne [dvs. herværende] kong. Theater, staar ikke i noget Forhold til den store Fordel, det er for Dem at have fri Hænder med Hensyn til Stykkets Udgivelse samt Retten til at lade det opføre, hvor og naar De vil, uden at være nødsaget til at vente indtil det omsider er bleven spillet her paa vor Scene (KBK NKS 3742, 4°, II).

Dersom Hegel mottar manuskriptet til det angitte tidspunkt, lover han at boken kan foreligge i slutten av november.

Trykkingen startet straks. Da det første arket var ferdig korrekturlest, etterlyste Hegel med en gang fortsettelsen. Forleggeren gjorde oppmerksom på at trykkeriet trengte tid, og at man deretter måtte regne minst åtte dager til hefting og innbinding. Hvis hele manuskriptet kunne være fremme ved forlaget i begynnelsen av november, håpet Hegel likevel at boken kunne være ferdig trykt 23. november, slik at den kunne foreligge i salg 2. desember (brevkonsept 29. oktober, KBK NKS 3742, 4°, II).

I samme brev foreslår Hegel et opplag på 10 000, som han tilbyr å honorere med 600 kroner pr. ark. For de 10 ¼ ark boken bestod av, mottok Ibsen 6150 kroner i honorar (KBK Gyldendals arkiv A7). I tillegg til det ordinære opplaget trykket forlaget 150 ekstra eksemplarer. Bokens utsalgspris var 2,25 kroner for ordinære eksemplarer og 3,50 kroner for bøker med mer elegant innbinding (Odland 1990, 4).

Fordi Ibsens renskrift nådde forlaget senere enn varslet, ble produksjonen noe utskutt. Boken kom ikke ut før midt i desember. Torsdag 8. desember kunne Hegel ifølge brevkonsept melde at han hadde ekspedert bøker til Norge, Sverige og danske provinsbyer, mens boken ikke ville foreligge i salg i København før «Tirsdag, altsaa omtrent paa samme Tid, da den kan være paa de øvrige Steder» (KBK NKS 3742, 4°, II). Offisielt utkom altså Gengangere 13. desember 1881.

Ibsen takket i brev til Hegel 20. desember 1881 for å ha mottatt boken, som han var svært fornøyd med: «‹Gengangere› er som sædvanligt særdeles smukt udstyret og indbindingen er pragtfuld. Nogle små uvæsentlige trykfejl, som jeg har fundet, skal jeg ved lejlighed sende en fortegnelse over.»

Gengangere skapte skandale straks verket var utkommet (jf. Mottagelse av utgaven nedenfor), og salget gikk trått. Ibsen må ha ant uråd, for like over årsskiftet skrev han til sin forlegger: «Et foruroliger mig når jeg tænker på det store oplag. Har al denne allarm skadet bogens afsætning?» (brev til Hegel 2. januar 1882).

Hegels svar er datert 10. januar, og bekrefter dikterens frykt:

Af det store Oplag var der allerede forud bestilt et ikke ringe Antal Exemplarer, dels til Provindserne, dels til Norge-Sverige. Fra flere af de udenbyes Boghandlere, navnlig fra Chr-a, Bergen og Stockholm, hvor Bladene ligefrem har modarb. Bogens Salg, har jeg allerede nu modtaget Meddelelse om, at de ikke kunde finde den forventede Afsætning for «Gengangere», og derfor fremkomme med Anmodning til mig om at tage større Partier af Bogen tilbage, ikke blot samtlige Ex., som havdes à condition, men ogsaa saadanne, som vare leverede i «fast Regning» og som altsaa efter de gjeldende Regler ikke kunne remitteres. Af Hensyn til Bevarelsen af et godt Forhold ligeoverfor mine Kolleger, har jeg anset det for klogest tildels at gjøre dem denne Indrømmelse […] Ogsaa paa Deres ældre Arbejder har det hele udøvet tilbagevirkende Kraft. Jeg plejer hver Jul at afsætte en ikke ringe Del af Deres Skrifter; men iaar har dette været Tilfældet i en mærkelig ringere Grad […] Jeg har troet kjære Hr. Dr. Ibsen, uden Forbehold at burde give Dem disse Oplysninger (brevkonsept, KBK NKS 3742, 4°, II).

Annen utgave av Gengangere kom i 1894, i et antall av 1250 + 75 eksemplarer og til et forfatterhonorar av 65 kroner arket, til sammen 666,25 kroner (KBK Gyldendals arkiv A7). Gengangere inngikk også i den såkalte Folkeutgaven av Ibsens verker, utgitt i anledning dikterens 70-årsdag i 1898. Den siste utgave i dikterens levetid utkom i 1903.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

I brev til sin forlegger 23. november 1881 skrev Ibsen: «‹Gengangere› vil rimeligvis i nogle kredse vække allarm; men det må så være. Gjorde den ikke det, så havde det ikke været nødvendigt at skrive den» . Han fikk rett. Få dager etter utgivelsen 13. desember 1881 startet en storm av kritikk og debatt som først så ut til å avta noe i løpet av april året etter (Odland 1990, 33). Underveis kommenterte Ibsen kritikerstormen i flere brev. Til Hegel skrev han 2. januar 1882 at de «kritiske voldsomheder og alt det vanvid, som skrives imod ‹Gengangere› tager jeg med fuldkommen sindsro. Jeg var forberedt på sligt» . Og Sophus Schandorph fikk i brev fra Ibsen 6. januar 1882 vite at det at «en slig allarm vilde opstå, var jeg forberedt på».

Ingen av Ibsens tidligere bøker hadde vakt en mediestorm av samme omfang som den Gengangere utløste. Jens Braage Halvorsen sier rett ut at utgivelsen av Gengangere ble fulgt av «et kritisk Uvejr» (1885–1908, b. 3, 69). Herman Bang skrev at «Uærbødigheden og Dumheden kørte omkap, saa der blev Dyrtid paa Skældsord til Nordens største Aand» (Bang 1892, 229), og Georg Brandes mente senere at «Den Modtagelse, som Stykket fik i Norge og Danmark, røbede, hvor langt Ibsen var forud for sin Tid» (G. Brandes 1905–08, b. 3, 17). Trondhjem Stiftsavis kunne melde at «Det fortælles med Krav paa Paalidelighed, at man i enkelte rigtig ‹pene› Familier skal have slaaet Hovedet istykker paa Ibsens Byste» (th. 1882), og i Dagsposten skrev signaturen x. at forholdene rundt Gengangere berørte « vor nationale Ære og Hederlighed […] Og hvad skal hele Europa vel tro om det fattige lille Norge, naar Ibsen, Landets egen Søn, Gang efter Gang vedbliver at laste og forhaane sin gamle Moder?» (x. 1882).

Mottagelsen av Gengangere, både som bok og teateroppsetning, er emne for en avhandling av Grete Odland. Odland analyserer vurderingskriteriene og systematiserer anmeldelsene og kritikken i relasjon til ideologiske og estetiske posisjoner. Hun peker på at tidens litteraturkritikk fremdeles var dominert av en idealistisk estetikk (1990, 15), der harmoni og forsoning var sentrale verdier. I pakt med dette inneholdt over halvdelen av angrepene på stykket moralske vurderinger, med anklager om at verket avskrev ethvert verdistandpunkt og derfor uttrykte en farlig, samfunnsoppløsende tendens. Ikke få gikk så langt at de anklaget stykket for å uttrykke nihilisme (1990, 37).

Mange kritikere blandet sammen stykkets budskap og Ibsens personlige meninger, noe som ble årsak til en lang debatt (Odland 1990, 24–27). Ibsen selv kommenterte dette i brev til Schandorph 6. januar 1882:

Man søger at gøre mig ansvarlig for de meninger, som enkelte af dramaets personer udtaler. Og dog findes der i hele bogen ikke en eneste mening, ikke en eneste ytring, som står der for forfatterens regning. Det vogtede jeg mig vel for.

Angrepene mot selve teksten rommet en rekke ankepunkter: Den fremstilte ekteskapet som en løgn, den oppfordret til mord og blodskam, den eksellerte i skildringer av det patologiske og motbydelige, den gav en åpen skildring av en fryktet kjønnssykdom, den oppfordret til utenomekteskapelig samliv, og den uttrykte en rent hedensk moral. Kritikerne anklaget verket (og Ibsen personlig) for å forkynne en rendyrket subjektivisme og selvhevdelse. Det ble sagt at Gengangere (og Ibsen) forkastet grunnleggende menneskelige verdier som den enkeltes moralske plikter, selvoppofrelse og ansvar overfor fellesskapet. Dette tolket man som uttrykk for nyttemoral og endog ren nihilisme (jf. samtidige filosofer som Spencer og Mill, omtalt under Bakgrunn ovenfor), det vil si en farlig livsoppfatning, ifølge et flertall av kritikerne. Også dette kommenterte Ibsen:

Så har man sagt at bogen forkynder nihilisme. Ingenlunde. Den befatter sig ikke med at forkynde nogetsomhelst. Den peger kun hen på at der gærer nihilisme under overfladen, hjemme som andetsteds. Og således må det nødvendigvis være. En pastor Manders vil altid ægge en eller anden fru Alving frem. Og just fordi hun er kvinde vil hun, når hun engang er begyndt, gå til de yderste yderligheder (brev til Schandorph 6. januar 1882).

Odlands undersøkelse viser at den skandinaviske kritikken av stykket var krassest i Norge, der avisene Aftenposten, Morgenbladet (begge konservative) og til dels også Dagbladet (radikal) pekte seg ut med særlig mange innlegg (Odland 1990, 7, 34). Omtalene var sterkt ideologisk farvet, konsentrert om og dominert av begreper som moral og samfunnsspørsmål. Det er vanskelig å skille etiske og estetiske vurderingskriterier fra hverandre i mange av innleggene. Når stykket ble kritisert for estetiske normbrudd, ble det gjerne begrunnet med dets umoralske innhold (1990, 13). Ellers gikk de estetiske innvendingene ut på at stykket ikke fulgte etablerte genrekrav og manglet egentlig dramatisk handling (1990, 92). Den svenske kritikken var mer nøktern enn den norske og danske. Svenske anmeldere var mest opptatt av livsgleden og nytelsen, som mange tolket som stykkets budskap og evangelium. I Sverige kom kritikken dessuten relativt oftere til uttrykk i tidsskriftanmeldelser enn innleggene i nabolandene, som stort sett kom i dagspressen.

Odland systematiserer de ulike tolkningene av Gengangere i tre hovedkategorier (1990, 36–37). Den største kritikergruppen tok sterkt avstand fra stykket og oppfattet det som et rent ideologisk dokument med et umoralsk, samfunnsoppløsende budskap. Disse kritikerne hørte med få unntak hjemme innenfor den konservative fløy og publiserte sine innlegg i den konservative presse. Med til denne gruppen regner hun også den ellers radikale kritikeren Arne Garborg, med hans anmeldelse i det norske Dagbladet. Også Bjørnstjerne Bjørnson og andre mer liberale kritikere argumenterte ideologisk, men gav sin fulle støtte til stykkets avsløring av samfunnets løgner.

En annen, langt mindre kritikergruppe – alle konservative – tok stykket til inntekt for sitt eget religiøse eller kristne standpunkt og leste det som en avsløring og kritikk av tidens moderne livsanskuelser og deres ødeleggende virkninger. Blant disse kritikerne var M.J. Monrad, professor i filosofi.

De som vurderte stykket positivt, la større vekt på estetiske vurderinger. Enkelte innenfor denne gruppen så stykket som en tragedie (noen mente også at den hadde samfunnskritisk tendens). Blant disse kritikerne hørte både den konservative Kristoffer Randers og gjennombruddsideologen Georg Brandes (som i deler av sin argumentasjon drøftet stykket i relasjon til et tragediebegrep). Den sterkeste talsmann for en rent estetisk tolkning var P.O. Schjøtt, professor i gresk ved universitetet i Kristiania.

Andre, klart positivt innstilte anmeldere la hovedvekten på stykkets realisme, moral og samfunnskritiske tendens. Denne fløyen, som i hovedsak bestod av representanter for den moderne gjennombruddsideologien, publiserte sine innlegg i den liberale og radikale presse og omfattet anmeldere som Georg Brandes, Amalie Skram og Herman Bang. Med til denne gruppen må også regnes den mer konservative Camilla Collett (jf. omtalen av Colletts syn på kvinnespørsmålet i innledningen til Et dukkehjem, under Bakgrunn).

Kritikken var så omfattende at det nedenfor bare er mulig å gå inn på noen utvalgte eksempler fra de tallrike avisinnlegg som preget pressen det første halvåret etter utgivelsen.

Avisen Dagen fastslo at Gengangere, «hvis Indhold extraheret er det nedarvedes Tragedie ‹i videste Forstand›, staar efter vor Formening under samtlige Ibsens tidligere Stykker baade i Fremstillingens Klarhed, Tankens Dybde, Formens Fuldendthed og Stoffets Interesse» (Anonym 1881h). Stykket er uærlig og gir vrengebilder av samfunnet. Konsekvensene av løsaktige individers livsførsel er ikke samfunnets eller kristendommens skyld. Signaturen B. skriver i samme avis: «Der er skrevet saa meget om Ormstukkenhed og Rygmarvstæring i det sidste; men det er nok den nye Moral, der lider af Ormstukkenhed og Svaghed i Rygmarven, og det aner os, at vor store Digters næste Arbeide vil blive Visitkortet med det sorte Kors, der melder om dens dødelige Afgang» (B. 1881). Dagen refererer også den danske kritiker Erik Bøghs anmeldelse i Dagens Nyheder, der han beklager seg på vegne av
de stakkels Læsere og Læserinder, der ikke hører til Familien, hvorfor skal de trakteres med alt det Stygge, Pinlige, Forpestede og Giftige, som den store Dramatiker har indkapslet i dette Familiedrama? […] Modesmagen er for Øieblikket blevet blaseret for Morderhulernes og Torturkamrenes Effekt og har vendt sig mod Hospitalernes, og Henrik Ibsen […] er her kommet den et godt Stykke i Møde! (Bøgh 1881).

I Aftenposten het det at «uden at bruge noget anstødeligt Ord har Ibsen i ‹Gengangere› skrevet det mest anstødelige æsthetiske Skrift, vi i vor Literaturperiode vide henvendt til det store Publikum» (Anonym 1881g). Stavanger Amtstidende og Adresseavis mente at Ibsens selvhevdelsesteorier går lenger enn hos noen annen forfatter i samtiden.

«Den frie Kjærlighed forsvares med en til det utrolige grændsende Cynisme, og den Hellenbachske Theori om det ‹tilladte Mord› [jf. Bakgrunn ovenfor] finder vi her for første Gang fremstillet – paa Scenen» . Avisens anmelder klager også over den «Væmmelse» det vekker å se «‹Blødhed i Hjernen› med fuldt Overlæg gjort til Agens for […] en dramatisk Konflikt» (H.S. 1881).

I den danske avisen Fædrelandet skrev kritikeren C.P. om dramaets rystende sluttscene at Ibsen her ikke har hatt Apollons legende piler til sin rådighet, men i stedet «kun en af Medusahovedets Slanger» (C.P. 1881). Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning fastslo at Gengangere var «det mörkaste drama som ännu flutit ur den snillrike skriftställarens penna, tillika med det mest revolutionära arbete, som den nynorska litteraturen alstrat, – och det vill ju icke säga så litet» (Warburg 1881).

Den konservative svenske kritiker Carl David af Wirsén fremholdt at personskildringen er nyansert og dialogen ypperlig, som alltid hos Ibsen. Men alt er «kolsvart». Han har også formelle innvendinger:

nästan färdigt redan när förhänget uppgår, och en verklig, dramatisk konflikt saknas. Härmed sammanhänger, att tragiken ej är af äkta slag. Osvald går under genom lidanden, hvilka ej vållats af honom sjelf, och hans mor […] straffas på det förfärligaste – för hvad? Derför att hon följt pligtens bud (Wirsén 1882b).

Wirsén finner stykket opprørende, ikke så mye på grunn av den vågede fremstilling av Osvald, men fordi Ibsen her angriper menneskehetens «arfsanningar, hvilka han med orätt stämplar som falska arfsägner. Det är ett märkligt tidstecken, att äfven Ibsen nu oförtäckt slutit sig till det parti, som vill nedrifva grundvalarna för hvarje ordnadt samhälle» . Derfor vil det være utenkelig å oppføre skuespillet: «ingen teaterdirektion [kan väl] göra sig skyldig till det misstaget att uppföra Ibsens ‹Gengangere›» (Wirsén 1882b).

En klart positiv vurdering kom til uttrykk hos Arthur Bendixson i Ny svensk tidskrift, som mente at «Ibsen i ‹Gengangere› gifvit oss en tragedi, hvars tragiska person är fru Alving ( icke Osvald)» . Stykket er ikke et angrep på ekteskapet som institusjon, bare på de usedelige forhold der kvinner gifter seg for pengenes skyld. Det er ikke de ytre bånd og konvensjoner som gjør forholdet mellom en mann og en kvinne til et virkelig ekteskap. Ibsen har gjort seg til talsmann for hva mange mener om slike forhold, og han har uttalt den positive tanke at «räddnigen måste sökas i ‹livsglæde› och ‹arbejdsglæde›». Bendixsons eneste innvending mot stykket er at Engstrand og Regine er «osköna» typer uten noen forsonende drag. Dette er en svakhet som gjør Ibsens persontegning usann (Bendixson 1881).

Tidskrift för hemmet trykte utdrag av et foredrag redaktøren Sophie Adlersparre holdt om Gengangere. Selv om skuespillet behandler et motbydelig emne, har Ibsen med dette gitt oss en livsoppgave, mente hun. Det viktigste er at stykket reiser spørsmål ved « den etiska betingelsen inför äktenskapet» (Adlersparre 1882a), nemlig trofasthet. En slik holdning er en viljessak, en viktig bestanddel i den menneskelige karakter, og en forutsetning for å gi kjærligheten et dypere feste. Dette ser Adlersparre som stykkets budskap, og det slutter hun seg til. Foredraget ble også utgitt i bokform under tittelen Ibsens Gengangere ur etisk synpunkt : föredrag hållet i Stockholm våren 1882. Ibsen takket Adlersparre i brev 24. juni 1882:

frem for alt må jeg udtale min taknemmelighed for at dette foredrag overhovedet er bleven meddelt almenheden, og det både i mundtlig og i skriftlig form […] Foredraget behandler så overordentlig meget af det, jeg helst ønskede skulde blive sagt […] jeg er fuldkommen enig med Dem når De siger at yderligere end i «Gengangere» tør jeg ikke gå […] Men «Gengangere» måtte skrives; jeg kunde ikke blive stående ved «Dukkehjemmet»; efter Nora måtte nødvendigvis fru Alving komme.

Som nevnt inneholdt den norske kritikken av Gengangere de krasseste angrepene på stykket. Noen av de sterkeste negative vurderingene kom fra menn som Arne Garborg, Henrik Jæger og Andreas Munch. Allerede dagen etter utgivelsen stod Garborgs omtale å lese i det norske Dagbladet (14. desember 1881). Han var på dette tidspunkt ansatt som litteraturkritiker i avisen, og hadde trolig fått oppdraget etter at redaktør Grevstad hadde avslått Margrete Vullums tilbud om å anmelde stykket (Odland 1990, 52–53). Garborg anla en ironisk tone og mente at Ibsen harsellerte med etiske og politiske grunnprinsipper:

«Gengangere» maa indrømmes at være et «fritalende Arbejde». Det er som om Ibsen har gjort sig en Nydelse af at sige det værste han vidste, og sige det saa outreret som han var i stand til, maaske for […] at ærgre de buxe- og skjørteklædte «Snerper», der sjokker om i vort fredelige Samfund (Garborg 1881).

Ironien rettes ikke primært mot Ibsen, det er samtidens radikalere som får unngjelde i Garborgs kraftige angrep på stykkets fremstilling av motiver som ekteskap, fri kjærlighet og barmhjertighetsdrap:

det er farligt at mane Fanden […] Det har været Eder et Livsspørgsmaal at faa op den frie Kjærlighed i Eders offentlige Diskussjon; bien! her har I den frie Kjærlighed! I har paa Død og Liv villet, at der skulde være nogen i Eders pene Norge, der forsvarede Hellenbach; meget vel; her har I Hellenbach! (Garborg 1881)

Hellenbach var en sosialdarwinistisk forsvarer av barmhjertighetsdrap; jf. Bakgrunn ovenfor.

Bjørnstjerne Bjørnson tok til motmæle i to innlegg i samme avis, inntil han ble nektet spalteplass for videre diskusjon. Garborg hadde blant annet ment at ekteskapet var en grunnvoll under samfunnet. Bjørnson svarte at denne sannhet «er længst udmønstret; thi Samfundet hviler paa Børneopdragelsen». Det ville dessuten være galt å tro at Ibsen ville ekteskapet til livs, selv om han lar personer i et skuespill si at de har sett mange lykkelige barnefamilier der foreldrene ikke er gift. De som tror at Osvald Alving er fremstilt «Som Mønster», må videre huske to ting, nemlig at «den moderne Digtning ikke mere befatter sig med ‹Mønstre›, og for det andet, at Ibsen ikke selv er en Idiot» , sa Bjørnson, og han la til:

At angribe det usædelige Ægteskab og benægte dets Ret er efter vor Mening netop at hævde Ægteskabet […] Digterens egen Mening faar søges i Kompositionen, og jeg tænker, at i den fejrer ikke Usædeligheden nogen synderlig stor Triumf (Bjørnson 1881).

Bjørnsons argumentasjon var altså både ideologisk og estetisk. Hans forsvar må ha gjort Ibsen godt, for i et brev til Olaf Skavlan to dager etter at det første av hans innlegg hadde stått på trykk, skrev Ibsen: «Den eneste, der i Norge er trådt frit, djervt og modigt frem til fordel for mig, det er Bjørnson. Det ligner ham. Han har i sandhed et stort kongeligt sind og jeg skal aldrig glemme ham det» (brev til Skavlan 24. januar 1882).

En anonym anmeldelse i Aftenposten hevdet at selv om Gengangere er «ypperlig formet i teknisk henseende», gjør det på grunn av sitt emnevalg et «yderst frastødende og oprørende Indtryk» (Anonym 1881d). I en ny anmeldelse i samme avis fulgte tre dager senere en enda hardere dom. Stykket kan uten videre avskrives, fordi Ibsen angriper «hele det Komplex af Grundsætninger, hvorpaa Samfundet hviler». Dette er nyttemoralens lære i alle dens avskygninger: arvelighet, ansvarsfrihet, oppløsning av familiebånd, den «smertefrie Død» og andre vederstyggeligheter. Her møter vi «Gjengangerne fra Darwin, Mill, Spencer, Häckel, Hellenbach, Brandes etc.», sier kritikeren. Ibsen oppløser samfunnet i sine enkelte atomer og avskriver grunnverdier som plikt og ansvar. Selv om dramaet må prises for sin «faste, sluttede Bygning», er stykket bare utslag av «et interessant psykologisk Sygdomsfænomen». Ibsen formidler nå så «mørke og sygelige Fantasibilleder» at det norske folk hermed har mistet sin dikter (Anonym 1881i).

Morgenbladet bragte 15. og 18. desember to anonyme anmeldelser som brukte enda sterkere ord. Gengangere viser «det styggeste, Naturen eier, Gjødseldyngernes eget frodige Ukrud». Man kunne selvsagt mene at Ibsen her ønsker å fremstille menneskehetens arvesynd,

«en stor Skyld, som den skal betale» . Men i all annen forstand kan Ibsens verk «kun vække Beklagelse», og «i kunstnerisk Henseende [er Ibsen naa] kun en blodløs Gjenganger af sit fordums Jeg» (Anonym 1881e). En annen anonym kritiker i samme avis hevder at verket fremmer anskuelser «der ikke kunne betegnes som andet, end yderst forkastelige» (f.eks. tvil om hvorvidt barn skal elske sine foreldre, fri kjærlighet, blodskamforbindelser, selvmord eller mord, osv.). De svarene på stykkets spørsmål som Ibsen legger til rette for, er «i Strid med den kristelige Moral», men i pakt med «en vis Skoles Lærdomme». Ibsen står nemlig betenkelig nær Émile Zola, og det er «et Standpunkt, som Henrik Ibsen dog skulde være høit hævet over» . Dette til tross vil Ibsens nye bok gjøre nytte ved at den kommer til å «vække Almenhedens Opmærksomhed for en Bevægelse, hvis Betydning og Bærevidde man hos os har været tilbøielig til at undervurdere» , nemlig det farlige i å tro at «Moralen ikke staar i nogen Forbindelse med den aabenbarede Religion». Nå ser man ved Ibsens hjelp hva denslags spekulasjoner fører til (Anonym 1881f).

Også den artistiske konsulenten ved Christiania Theater, Henrik Jæger, var sterkt negativ, både i sin uttalelse til teateret (jf. nedenfor, under Oppførelser) og i en serie offentlige forelesninger om det refuserte stykket (Just [1948], 173; jf. Blanc 1906, 46).

Jægers reaksjon ble sterkt kritisert i det norske Dagbladet, som kalte ham en representant for bornerthet og snerpethet. Jæger svarte senere og medgav at «[m]in Optræden ligeoverfor ‹Gjengangere› for to Aar siden vil jeg ikke forsvare […] Jeg indrømmer […] at min Dom i mange Stykker var snever og doktrinær» . Han sier videre at foredraget må sees som ledd i en psykologisk prosess der han var «paa Vej til at forlade de Principer, hvortil jeg har bekjendt mig ligefra jeg lod min første Opsats trykke; men den Modtagelse mit Foredrag fik, aabnede mine Øjne for, paa hvilket Skraaplan jeg var kommen. Det var ikke Dadlen, men Rosen jeg fik, som skræmte mig» (Jæger 1883).

Dikteren Andreas Munch angrep Ibsen i et dikt med tittelen «En falden Stjerne», trykt på første side i det konservative Morgenbladet 25. desember 1881. Ifølge Munch har Ibsen nå senket seg ned i «den Lig-svangre Jord» med dens «Dunster» og «Taage-Atmosfære», hvor «Rædsel kun i Afgrundshuler bor». Men over det hele råder fortsatt kjærlighetens Gud, og han «straffer den, der trodse vil hans Bud […] / Han har Tilgivelse for alle Synder / Kun ei for Synd imod den Hellig-Aand» (A. Munch 1881).

Filosofiprofessor M.J. Monrads omtale av stykket i Morgenbladet januar 1882 anla et helt annet perspektiv. Omtalen begynner med at han tilsynelatende tar avstand fra en idealistisk vurderingsmåte:

thi den er længe siden forbi den Tid, da man i Digterværker søgte, hvad man kaldte Poesi og Skjønhed, søgte en Forfriskelse for Aand og Hjerte, en Opløftelse over Hverdagslivets uklare, trættende Virvar og et forsonet og forsonende Blik paa Livet. Alt Saadant betragtes nu ialfald kun som Gjenganger-Væsen (Monrad 1882).

Men Monrad er ironisk. Når man ønsker at diktningen i stedet skal gi oss sannhet og virkelighet, betyr det at man ønsker seg frastøtende skildringer som tar avstand fra alle idealer. Dette er imidlertid følger av den moderne vantro. Dommen over Gengangere trenger likevel ikke å bli negativ. Man kan nemlig lære mye om viktige samfunnsspørsmål av dette realistiske skuespillet. Monrad fremhever særlig to forhold: «Ibsens nye stykke […] leverer et kraftigt Indlæg imod hin Lære om Religionens Ligegyldighed for det Ethiske.» Når den edle og psykologisk mesterlig fremstilte fru Alving godtar både fri kjærlighet, blodskamsforhold og selvmord,
desto tydeligere paatrænge de sædelige Forvildelser sig […] og desto stærkere og anskueligere forkyndes os den Lære, at hint «moderne» Standpunkt ikke kan blive staaende ved at bestride religiøse Dogmer […] og saaledes vise […] sig som samfundsopløsende (Monrad 1882).

Kristendommen er en kraftig medisin mot en slik holdning, sier Monrad. For det andre viser Ibsens nye drama – med eller mot sin vilje – at den moderne «Pelagianismen» eller individualismen spiller fallitt. Kristendommens lære om slektssammenheng, arvesynd og forsoning betraktes som en barbarisk fordom av radikalerne, og tilsynelatende også i skuespillet, men dette avler bare elendighet – noe Ibsens stykke nettopp viser.

«Fædrenes Misgjerninger straffes paa Børnene», og «ingensteds fremtræder dette med en saa gruvækkende Tydelighed, som i ‹Gengangerne›» (Monrad 1882). En trøstesløs konsekvens av et naturalistisk, religionsfornektende livssyn er at det ikke finnes noen frelse eller befrielse fra slektssynden. Men dette er jo det samme som å si at hvis det skal tenkes noen frelse, må denne søkes utenfor den ubønnhørlige naturens orden, i et guddommelig prinsipp. Stykket demonstrerer ifølge Monrad på indirekte vis kristendommens vei til befrielse og forsoning, og slik fungerer det som et moralsk lærestykke.

Beslektede synsmåter, men med sterkere vekt på det estetiske, kom til uttrykk hos Kristoffer Randers. Anmeldelsen i Aftenposten åpner med et angrep på moderne litteratur, som har forlatt idealene og i stedet har som mål å skildre sannhet i form av stygghet og ondskap, kort sagt alt som hører hjemme på «Livets Vrangside». Randers gir likevel ingen fordømmelse av Gengangere. Verket kalles «et truende Nødskrig over Menneskeslægten, […] et dristigt Indhug i Livets Gaader». Dette dramaet er moralsk og taler på vegne av samvittigheten: «Kjend dig selv og handle deretter!» (Randers 1882). De som mener at Gengangere forsvarer umoral, er altså forblindet, deres indignasjon har tatt overhånd, og kritikkens hylekor har ikke villet se stykkets store kunstneriske verdi.

I det danske tidsskriftet Ude og Hjemme pekte også Otto Borchsenius på stykkets kunstneriske fortrinn. Skuespillet har en sjeldent sammenhengende dialog, og med sin stramme dramatiske komposisjon er det «som Kunstværk et Arbejde af første Rang […] i ‹Gjengangere› have vi nu den moderne Tragedie» (Borchsenius 1881–82). Her går fortidens brøde igjen, slik det også skjer i eldre dramatikk. Men Ibsen nøyer seg ikke med å fremstille gjengjeldelsens lov med tragisk alvor. Han lar sine dramapersoner sette seg til motverge. Slik åpner stykket for diskusjon av et dagsaktuelt tema: arvelighetsspørsmålet (jf. Bakgrunn ovenfor).

Også Peter Hansens anmeldelse i Illustreret Tidende argumenterer estetisk, men han er likevel mer kritisk. Hansen peker på det almene krav at det må være et visst forhold mellom skyld og straff hos dramatis personae: «en vilkaarlig Ophævelse af dette Forhold […] kan have det Nyes bizarre Interesse, men [vil] aldrig […] faae æsthetisk Lovkraft» . Når en uskyldig dramaperson går til grunne, slik tilfellet er med Osvald, har man derfor «ikke mere med den dramatiske Digtekunst at gjøre». Den patologiske prosessen som Ibsen viser i stykket, er forfeilet som dramatisk virkemiddel. I fru Alving har dikteren villet støtte den radikale tankegang og den moderne litteraturens tilbøyelighet til å frikjenne individet og legge ansvaret på

«den taagede Almindelighed, der kaldes Samfundet» (P. Hansen 1882), men dette egger bare til motstand. Skuespillet gir nemlig kraftige impulser til egen tankevirksomhet rundt slike samfunnsspørsmål, både hos lesere og tilskuere.

I Nordisk tidskrift för vetenskap, konst och industri hadde Gustaf Ljunggren en lang omtale der han uttrykte skepsis til dramaets form: «handling i sträng dramatisk mening finnes här icke. Detta ‹familjedrama› är i själfva verket en novell i dialogform, med dramatiska situationer.» Det har tydelig vært dikterens intensjon å gi portrettet av fru Alving tragiske dimensjoner, sier Ljunggren, men han deler Peter Hansens skepsis med hensyn til skyldspørsmålet:

Hennes tragiska skuld kan, efter styckets hela anläggning, icke bestå i annat, än det, hon själf kallar sin feghet. Nu brukar straffet att härledes ur skulden, eller åtminstone med den stå i sammanhang. Men här gifves intet sådant sammanhang. Hon straffas i sonens öde, men detta öde var ett oundvikligt och berodde icke i ringaste mån af moderns handlingssätt, om fegt eller icke (Ljunggren 1882).

Av en ganske annen mening var P.O. Schjøtt, professor i gresk ved universitetet i Kristiania, som anmeldte stykket i Nyt Tidsskrift. Han tar til orde for at det trengs en upartisk estetisk dom over et verk som etter hans skjønn representerer «et betydningsfuldt omslag i den dramatiske digtning». Når kritikken av stykket bare har uttalt seg negativt og søkt å «besudle» Ibsens diktning, sier det nemlig mer om kritikerne enn om Ibsen, mener Schjøtt. I Ibsens realistiske skuespill er personene individer, han skriver borgerlige dramaer som handler om «tidens opgaver og samfundets problemer», slik han også har fremstilt det i et tidligere stykke som De unges Forbund. Ibsens nye skuespill rommer en tendens. Men dette fenomenet er ikke nytt, vi kjenner det også «fra dramets historie, specielt paa den tid og det sted, hvor dets vugge stod». Også i det klassiske greske drama dannet nemlig samfunnets åndsliv dramaets resonansbunn. Om nåtidens drama kan man derfor i slik forstand si at det «bevæger sig mod det maal, som det antike forlod». Schjøtt sier videre at «af alt, hvad vi i den moderne dramatiske literatur har læst, er ‹Gengangere› det, som kommer det antike drama nærmest» . En slik vurdering bygger ikke først og fremst på stykkets form, men på dets ånd. Ibsen har grepet de ideer som gjærer i tidens samfunn. Han har sett «samfundets stræben og ulykke, dets kamp, dets lidelse, dets skyld og dets straf […] Vi ere medsørgende og lidende, fordi vi ere medskyldige.» Antikkens tragedie var et skjebne- eller slektsdrama der den tragiske skjebne gikk i arv i slekten: «Ogsaa her har vi en familietragedie, men den er tillige et samfundsdrama den antike tragedie, gjenopstaaet paa moderne jord.» Her, som i den antikke tragedie, blir sorgen adlet av et etisk alvor som frembringer

«den lidelsernes renselse, som Aristoteles stiller som tragediens maal». Schjøtt slutter med å fastslå at Gengangere er «det mægtigste kunstværk, som baade [Ibsen] og vor dramatiske literatur hidtil har frembragt» (Schjøtt 1882).

Amalie Skram skrev om stykket i det norske Dagbladet i april året etter utgivelsen. Hun fremhever at det viser oss «Jordlivets højeste Jammer, dets yderste, sorteste Nød, dets Forbandelses sidste Konsekvens», og mener at her ikke finnes noen «Profeti om en forløsende Forsoning». Omtalen konsentrerer seg om det samfunnsbilde Ibsen tegner, og sier lite eller intet om verkets kunstneriske form. Styrken i fremstillingen fremheves, og teksten roses for sin brutale realisme. Skram går også inn på realismen i fremstillingen av syfilis og dens konsekvenser:

Dette kan vi ikke skyve fra os; thi vi ved, at det er taget ud af vor egen Tid […] Vi behøver blot at mindes de overfyldte Galehuse og de tætbesatte Hospitaler, de mange Ofre, der skjules i Familjerne eller stuves bort i de afsides Kroge ude paa Bygderne (sitert etter Engelstad red. 1987, 69–70).

Skram mener at Gengangere må være skrevet i rasende smerte over samfunnets råttenskap. Ibsen forfølger ubønnhørlig og hensynsløst de forhold han avdekker. Teksten må leses som en advarsel og som et tegn på at «Ibsen bryder nye Baner i Aandens Verden» (1987, 76).

En av de viktigste anmeldelsene innenfor den leir som gav stykket sin fulle tilslutning, kom fra Georg Brandes. Også han underforstår skuespillets forbindelse med eldre, klassisk tragediediktning:

At Katastrofen fremtræder som en Nødvendighed, er langt fra at være en Fejl […] det er netop det, som maatte være […] «Uretfærdigheden» er her Verdensordenens […] Henrik Ibsen har ved at skrive den moderne Tragedie, som kaldes «Gjengangere», sat sin hele møjsomt og langsomt indvundne Autoritet, sin Yndest hos Publikum, næsten sin borgerlige Anseelse paa Spil. Denne Bog […] er den nobleste Handling i hans literære Liv (G. Brandes 1881).

Brandes harselerer over en rekke av de tidligere anmeldelsene, ikke minst over Arne Garborg i Dagbladet. Til dem som anklager stykket for å være uskjønt på grunn av det stoffet det behandler, sier han: «‹Det Uskønne, ja Modbydelige› ligger ikke i Stoffet, men i Behandlingsmaaden. Hvad angaar altsaa alt dette Ibsen, som staar i sin fulde digteriske Kraft?» Det fins ikke noe sted i Europa hvor ortodoksien hviler på sinnene med et slikt trykk som i Danmark-Norge, hevder Brandes: «Det er næsten Synd at forstyrre Anmelderne, naar de moraliserer for Henrik Ibsen, thi det klæder dem saa uforligneligt.» Brandes tar avstand fra alle de negative dommene over stykket ved å fremstille dem som utslag av uforstand og bigott moralisme. Han selv fremhever at Ibsens verk handler om en av «Tidsalderens store og frugtbare Grundtanker», nemlig arvelighetsproblemet og de konsekvenser dette har for morallæren. Han ser det derfor som et tidens tegn at Gjellerups avhandling Arvelighed og Moral (jf. Bakgrunn ovenfor) og Ibsens Gengangere er utkommet i ett og samme år. Brandes forutsetter at følelser og gamle dogmer omfattes av arvelighetsproblematikken, og at dette skaper en «haardnakket Konflikt mellem en ny Erkjendelse og et gammelt [dvs. nedarvet] Følelsesliv». Det er denne konflikten han finner uttrykt i Gengangere. Den er utløst av at «længst afdøde Generationers Fordomme, Meninger, Vildfarelser gaa igjen i den nuværende Generations indre Liv» (G. Brandes 1881). Om denne anmeldelsen av Brandes skrev Ibsen: «Jeg håber at G. Brandes […] mægtigt vil bidrage til en rigtigere forståelse af stykket» (brev til Schandorph 6. januar 1882).

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

1882. «Gengångare : familjedrama i tre akter». Öfversätting från norskan. Helsingfors nr. 20–41, 25/1–31/1; 1/2–18/2

1884. Gespenster : ein Familiendrama in drei Akten. Aus dem Norwegischen von M. von Borch. Leipzig, Reclam. 78 s. (Universal-Bibliothek, 1828)

1885. «Ghosts». [Overs. av Henrietta Frances Lord]. To-Day: The Monthly Magazine of Scientific Socialism, 1/1–31/3, 27–48, 65–82, 110–20

1888. The pillars of society, and other plays. Ed. with an introduction by Havelock Ellis. London, Walter Scott. XXX, 315 s. (The Camelot series). Inneholder bl.a. Ghosts, overs. av Henrietta Frances Lord, rev. av William Archer

[1889]. Henrik Ibsen’s gesammelte Werke, 2. Leipzig, Reclam. 61, 169, 105, 99, 78 s. Inneholder bl.a. Gespenster, overs. av Marie von Borch

1889. «Les Revenants». Traduit du norvégien par M. Prozor. La revue indépendante, 1–116

1889. Thétre : Les revenants; Maison de poupée. Drames traduits par M. Prozor, avec une préface d’Édouard Rod. Paris, A. Savine. XXVII, 279 s.

[189?]. Příšery : drama ve třech jednáních. 2. vyd. S výslovným povolením spisovatele z norského přeložil Alois Lucek [med muntlig tillatelse fra forfatteren, overs. fra norsk av Alois Lucek]. Praha, M. Knapp. 98 s. (Ochotnické divadlo, 63)

1890. Gespenster : ein Familiendrama in drei Akten. Deutsch von A. Zinck. Berlin, S. Fischer. 88 s. (Nordische Bibliothek, 13)

1890. Gespenster : Familiendrama in drei Akten. Deutsch von Fritz Albert. Halle, Otto Hendel. 70 s.

1890. Ghosts : a drama of family life in three acts. New ed., rev. Translated from the Norwegian by Henrietta Frances Lord. London, Griffith, Farran, Okeden & Wells. 108 s.

1890. Ibsen’s prose dramas, 2. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. V, 381 s. Inneholder bl.a. Ghosts, overs. av William Archer

1890. Moderne Dramen, 2. Berlin, S. Fischer. 307 s. Inneholder bl.a. Gespenster, overs. av A. Zinck

1890. The pillars of society, and other plays. Ed. with an introduction by Havelock Ellis. London, Walter Scott. XXX, 315 s. (The Camelot series). Inneholder bl.a. Ghosts, overs. av Henrietta Frances Lord

1890. Thétre : Les revenants : drame familiale en trois actes. Traduit par Rodolphe Darzens. Paris, Tresse & Stock. 140 s.

1891. Ghosts : a drama of family life in three acts. New ed., rev. Translated from the Norwegian by Henrietta Frances Lord. London, Griffith, Farran, Okeden & Wells. 108 s.

1891. Příšery : drama ve třech jednáních. S výslovným povolením spisovatele z norského přeložil Alois Lucek [med muntlig tillatelse fra forfatteren, overs. fra norsk av Alois Lucek]. Praha, M. Knapp. 96 s. (Ochotnické divadlo, 63)

1891. Prividenija : drama v 3-ch dějstvijach. Perevod s norvežskago Nikolaja Limonova [overs. fra norsk av Nikolaj Limonov]. S. Peterburg, A.S. Suvorina. 105 s.

1891. Upiory : dramat w trzech aktach. Za upowa źnieniem autora przełoźyył Ignacy Suesser [overs. ved Ignacy Suesser]. Złoczów, O. Zukerkandla, 80 s. (Biblioteka powszechna, 6)

1892. Spettri : dramma in tre atti. Versione in italiano del Paolo Rindler, ed. Enrico Polese Santarnecchi [italiensk overs. ved Paolo Rindler, red. av Enrico Polese Santarnecchi]. Milano, Kantorowicz. 73 s. (Biblioteca Ibsen, 2)

1892. Thétre : Les revenants; La maison de poupée. Traduit du norvégien par M. Prozor. Avec une préface d’Édouard Rod. Paris, A. Savine. 279 s. (Novelle librarie parisienne)

[1893]. Gespenster : ein Familiendrama in drei Akten. Deutsch von G. Morgenstern. Leipzig, Bibliographisches Institut. 92 s. (Meyers Volksbücher, 945–46)

1894. Los aparecidos; Hedda Gabler : dramas. Madrid, La Espaa Moderna. 313 s. (Colección de libros escogidos, 53)

1894. Espectres : drama de familia en tres actes. Traduit per P. Fabra i J. Casas-Carbó [overs. av P. Fabra og J. Casas-Carbó]. Barcelona, L’Aven. 169 s.

1894. Prividenija : drama v 3 aktach. Perevod s norvežskago K. Bal’monta [overs. fra norsk av K. Bal’mont]. Moskva, V. Richter. 117 s.

1894. Spettri : dramma in tre atti. Milano, Fratelli Treves. 92 s. (Teatro Straniero, 60)

1896. Sobranie sočinenij, 1. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. 327 s. Inneholder bl.a. Prividěnija, overs. av K.D. Bal’mont

1896. Thétre : Les revenants; Maison de poupée. [2. ed.]. Drames traduits par M. Prozor avec une préface d’Édouard Rod. Paris, A. Savine. XXVII, 279 s.

1897. Ghosts : a family drama in three acts. Translated by William Archer. London, Walter Scott. 101 s.

[1898]. Kisértetek : színmü 4 [i.e. 3] felvonásban. Fordította Rudnyánszky Gyula [overs. av Gyula Rudnyánszky]. Budapest, Lampel. 67 s. (Fövárosi színházak müsora, 12)

1898. Wybór dramatów. Przełoźyła i wstępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning ved Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewentala. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Upiory

1899. Henrik Ibsens dramatische Werke, 1. Berlin, Bermühler. 110 s. Inneholder bl.a. Gespenster, overs. av Wilhelm Lange

1899. Les revenants : drame en trois actes. Traduction de M. Prozor. Paris, [s.n.]. 116 s.

1900. Ghosts : a family drama in three acts. Translated by William Archer. Boston, W.H. Baker. 90 s.

1900. Spettri : dramma in tre atti. Milano, Fratelli Treves. 92 s. (Teatro Straniero, 60)

1901. Ghosts : a family-drama in three acts. Ed. with an introduction by William Archer. London, Walter Scott. 174 s.

1901. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 7. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. XXXIX, 343. Inneholder bl.a. Gespenster

1902. Prizraci : drama. Prěveli ot němski A. Jaranov i S.M. Kotljarevski [overs. fra tysk av A. Jaranov og S.M. Kotljarevski]. Sofia, «Sv. Sofija». 80 s.

[1903?]. Los espectros; Hedda Gabler; El maestro Solness. Traducción de A. Lopez White [overs. ved A. Lopez White]. Valencia, F. Sempere. 232 s.

1903. Los espectros : drama de familia, dialogado, en tres actos. Traducido de los originales alemán y noruego por el Pompeyo Gener con un prólogo del mismo que versa sobre la cuestión de la herencia patológica [overs. fra tysk og norsk av Pompeyo Gener, som også har skrevet forord om spørsmålet om patologisk arvelighet]. Barcelona, Maucci. 238 s.

1903. Polnoe sobranie sočinenij, 5. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 434 s. Inneholder bl.a. Prividenija

1903. Les revenants : drame familial en trois actes. 2. éd. Traduit par Rodolphe Darzens. Paris, Stock. 140 s.

1904. Espectros : drama de familia en tres actes. Version castellana de Antonio de Vilasalba [kastiljansk versjon ved Antonio de Vilasalba]. Barcelona, [s.n.]. 92 s. (Teatro antiguo y moderno, 14)

1904. Les revenants; Maison de poupée. 7. éd. Drames traduits par M. Prozor, avec une préface d’Édouard Rod. Paris, Perrin. XXVII, 279 s.

1905. Espectres : drama de familia en tres actes. Traduccidó de P. Fabra i J. Casas-Cabró [overs. av P. Fabra og J. Casas-Cabró]. Barcelona, L’Aven. 107 s. (Biblioteca popular de «l’Aven», 35)

1906. The collected works of Henrik Ibsen, 7. Copyright ed. With introductions by William Archer. London, Heinemann. XXVI, 295 s. Inneholder bl.a. Ghosts, overs. av William Archer

1906. Dramatische werke, 1. Vertaald naar de oorspronkelijke noorsche uitgave door J. Clant van der Mijll-Piepers; met een inleiding van W.G.C. Bijvanck [overs. fra den opprinnelige norske utgaven av J. Clant van der Mijll-Piepers; med en innledning av W.G.C. Bijvanck]. Amsterdam, Meulenhoff. LXIV, 333 s. Inneholder bl.a. Spoken

1906. Gespenster : ein Familiendrama in drei Aufzügen. Deutsch von Wilhelm Lange. Berlin, Enno Quehl. 112 s.

1906. Les revenants; Maison de poupée. Drames traduits par M. Prozor, avec une préface d’Édouard Rod. 12. éd. Paris, Perrin. XXVII, 279 s.

1906. Spoken : een familie-drama in drie bedrijven. Naar de oorspronkelijke noorsche uitgave door J. Clant van der Mijll-Piepers [fra den opprinnelige norske utgaven av J. Clant van der Mijll-Piepers]. Amsterdam, Meulenhoff. 66 s.

OPPFØRELSER

Etter de voldsomme reaksjonene mot boken så Ibsen med uro frem til teatrenes reaksjon:

«jeg anser det for en fuldstændig umulighed for tiden at få dette stykke opført på noget tysk theater; jeg tror neppe at man i de nordiske lande tør spille det i den nærmeste fremtid,» skrev han i brev til sin tyske oversetter Ludwig Passarge 22. desember 1881. Otto Borchsenius var av samme mening: «som det ubetinget mest Vovede, den nordiske Literatur endnu har frembragt, [vil Gengangere] under de nuværende Forhold være utænkeligt paa vort Theater» (Borchsenius 1881–82).

Dikteren fikk rett. I en anonym artikkel, av Halvorsen senere tilskrevet Christian Molbech (HFL 3, 71), i det danske Dagbladet, gjengitt i det norske Morgenbladet 24. desember 1881, het det:

Det paastaaes, at Ibsen samtidig med Udgivelsen har indleveret sit nyeste dramatiske Arbeide til Theaterbestyrelserne i Kjøbenhavn, Stockholm og Christiania. Er det Tilfældet, saa kan det kun opfattes enten som en Slags Trods imod det Samfund, han hudflætter, eller som et Naivetet, der ikke skulde ventes hos en saa skarpt tænkende Forfatter som Ibsen; thi at noget Theater, ialfald noget Theater af Rang og Betydning, skulde ville opføre dette Drama, anse vi for en Umulighed […] thi det Emne, det behandler, er modbydeligt, og den Lære, det prædiker, er nedbrydende for vor hele Samfundsorden (Molbech 1881).

Teatersjefene ved de skandinaviske hovedstadsteatrene hadde alle mottatt stykket fra forleggeren i København. Ved Christiania Theater skrev Henrik Jæger, teaterets artistiske konsulent:

et stykke, som har vakt en saadan uvilje hos publikum, et stykke, der er bleven saa enstemmig fordømt af pressen, kan theatret ikke give sig af med […] «Gjengangere» er i besiddelse af egenskaber, der umuliggjør en sukces […] Stykket savner sund dramatisk virkning og søger at skjule denne mangel ved pathologiske pirringsmidler. At disse kan erstatte den dramatiske virkning, kan theatret umulig medgive; thi det vilde for theatret være ensbetydende med at afsige sin egen dødsdom. Følgerne af en saadan indrømmelse maatte være, at man lukkede theatret og aabnede Rigshospitalet mod en passende entré (sitert etter Just [1948], 174–78).

Teatersjef Schrøder avviste i samsvar med denne uttalelsen stykket, under henvisning til publikums smak. I brev til Ibsen 20. desember 1881 skrev Schrøder:

Jeg tror nemlig ikke, at Kristiania Theaterpublikum er modent nok til med fornøden Kritik at drøfte de indgribende Samfundsspørgsmaal, der i Deres Stykke stilles frem for det, og efter hvad jeg gjennem Pressens Udtalelser og mit Kjendskab til Opinionen blandt Publikum har bragt i Erfaring, er jeg overbevist om, at det vilde blive modtaget paa en Maade, som hverken kunde være Forfatteren eller Theatret behagelig (Just [1948], 180).

Dagbladet mente derimot at teateret ingen rett hadde til å avvise Ibsens stykke. Det var i alle fall ikke noen grunn til å frykte økonomisk tap! Årsaken mener Dagbladet var å finne i «den lange Kamp, som dette vort Theater har ført for at holde sig Bjørnstjerne Bjørnson fra Livet» – og denne motviljen overføres nå til Ibsen, som «ikke længer [kan] indrulleres i de konservatives Rækker». Stykket er dramatisk, lett spillelig og virkningsfullt, men rommer synsmåter som det konservative publikum ikke vil akseptere. «Det hele er en Demonstration rettet mod Bestræbelserne paa vore aandelige Enemærker.» Avisen karakteriserte derfor teaterets avgjørelse som «den brutale Undertrykkelse» (Anonym 1881a), men ble motsagt i Aftenposten 1881 (23. desember, nr. 299A). Gengangere kom aldri opp ved Christiania Theater.

Det første norske institusjonsteater som fremførte Gengangere, var Bergens Nationale Scene, der den danske dikteren Herman Bang etter invitasjon fra teatersjef Gunnar Heiberg i 1885 opptrådte som Osvald under en visning av stykkets tredje akt. Teatersjefens hustru, Didi Heiberg, hadde rollen som Regine. Bang hadde nylig debutert som skuespiller i Osvalds rolle under et besøk ved Nya Teatern i Finland. En finsk anmelder karakteriserte der hans rolletolkning som «rent patologisk» og «maniakalisk»: Bang fremstilte «en menniska i vild kamp mot vansinnet» (Neiglick 1885, 399). Bang beskriver selv opptredenen i Bergen som en fiasko og forteller at han ble pepet ut av 800 tilskuere. En av kritikerne skal etterpå ha skrevet at det var første gang han så «en gal Mand» på scenen (Bang 1891, 160).

En oppsetning av hele stykket fulgte ved samme teater fem år senere, med Kalle Løchen i Osvalds rolle. Denne forestillingen hadde premiere 3. desember 1890 (Blanc 1906, 48). I Kristiania skjedde den første norskspråklige fremførelse av stykket i 1898, da Johan Fahlstrøm satte det opp på Centralteatret og selv spilte Osvalds rolle, mens Sofie Bernhoft spilte fru Alving. Regine ble spilt av Johanne Voss, pastor Manders av Olav Voss og snekker Engstrand av Harald Stormoen. Premieren fant sted 20. mars 1898, på Ibsens fødselsdag. Tross innvendinger mot spillet skrev Fernanda Nissen om Fahlstrøms forestilling at den «var dog saa kraftig, at man vil huske denne norske opførelse, og ikke, som man hidtil har gjort, tænke ‹Gjengangere›s replikker paa svensk» (Nissen 1898; jf. nedenfor om August Lindbergs oppsetning).

På den norske hovedscenen ble ikke stykket satt opp før i sammenheng med innvielsen av Nationaltheatret, da teatersjef Bjørn Bjørnson i teaterets åpningssesong (1899–1900) satte opp Gengangere med premiere 5. mars 1900. Ibsen hadde i 1883 sagt at han ikke ønsket bruk av musikk ved fremførelse av Gengangere (jf. brev til Lindberg 19. august 1883), men ifølge teaterplakaten spilte Nationaltheatrets orkester ved denne forestillingen Ludwig van Beethovens Ouverture til Egmont, Robert Schumanns Abendlied og Johan Svendsens Andante funèbre. Disse komposisjonene hørte sannsynligvis til orkesterets stamrepertoar, for alle hadde også vært spilt ved uroppførelsen av John Gabriel Borkman ved Christiania Theater i 1897.

Det kongelige Theater, med teatersjef Edvard Fallesen, mottok stykket til vurdering i slutten av november 1881. Offiseren Fallesen var mindre konservativ enn teaterets nye sensor, Erik Bøgh, som fant de fleste nyskrevne skuespill vanskelige å oppføre på grunn av deres moral. Fallesen skrev 27. desember til Ibsen: «At Deres Skuespil ‹Gengangere› ikke er antaget til Opførelse paa det kgl. Theater, beklager jeg meget at maatte meddele Dem» (sitert etter Neiiendam 1921–30, b. 3, 184). Bøgh hadde i 1881 overtatt etter Christian Molbech som teatersensor ved Det kongelige Theater. Tidligere hadde han vært direktør for Casino, skrevet egne lystspill, bearbeidet franske lystspill og vært avisredaktør. Dessuten var han kjent som en flittig avisskribent og anmelder. Utnevnelsen til teatersensor hadde vakt kritikk, da man mente Bøgh hadde mindre faglig tyngde enn sin forgjenger:

«Det laa ganske udenfor Censor Bøghs Evne at bedømme Arbejder, som aandelig talt flyttede Grænsepæle» , skriver Robert Neiiendam (1921–30, b. 3, 182). Et av de første skuespill Bøgh bedømte, var nettopp Gengangere. Hans sensoruttalelse er datert 26. desember 1881. Bøgh medgir at stykket viser Ibsens mesterskap som dramatiker. Dette er likevel ikke nok, da det ikke holder tilstrekkelig høy moralsk kvalitet: Gengangere «gør et modbydeligt patologisk Fænomen til Handlingens Hovedmotiv, samtidig med, at [Stykket] undergraver den Moral, der danner Grundvolden for vor Samfundsorden» . Osvalds sykdom og hans parese hører mer hjemme på et sinnssykehospital enn på scenen, og hensynet til teaterets store kvinnelige publikum gjør det umulig å vise stykket, hevder Bøgh. Men enda verre enn fremstillingen av syfilis anser Bøgh det å være at

«den gældende Morals Repræsentant og Talsmand [dvs. pastor Manders] i enhver Replik er lagt for Had og Foragt som en ynkelig Træl af Skinnet» . Bøgh nevner videre fremstillingen av fri kjærlighet, antydningen om et blodskamsforhold mellom den syfilitiske Osvald og Regine, henspillingen på at presten hadde avvist Helene Alving den gang hun søkte tilflukt hos ham, videre den «Forvorpenheden» som kommer så klart til uttrykk i forbindelse med snekker Engstrands sjømannshjem, og endelig Osvalds planer om å la noen begå barmhjertighetsdrap på ham selv når sykdommens siste stadium bryter ut. Alt dette oppfatter Bøgh som et «Overmaal af Nedbrydningstendens», og derfor ser han det som sin ubetingede plikt å avvise stykket (gjengitt etter Neiiendam 1921–30, b. 3, 182–83).

Den første oppførelse ved noe dansk institusjonsteater fant sted da Dagmarteatret i mars 1898 satte opp Gengangere for å markere Ibsens 70-årsdag. Nicolai Neiiendam spilte Osvald og Marie Pio fru Alving. Jacques Wiehe hadde rollen som pastor Manders, Viggo Lindstrøm som snekker Engstrand og Elisabeth Riis spilte Regine. På Det kongelige Theater kom ikke stykket opp før i 1903. Rollene var da besatt med teaterets fremste skuespillere. Betty Hennings spilte fru Alving, som Osvald opptrådte Nicolai Neiiendam, Peter Jerndorff spilte pastor Manders, dessuten medvirket Elith Reumert som snekker Engstrand og Elga Sinding som Regine.

Den svenske teatermann August Lindberg prøvde uten hell å få Ernst Josephson til å vise skuespillet på Nya teatern i Stockholm, men Josephson unndro seg: «stycket är något av det svinaktigaste som blivit skrivet på nordiskt språk» (sitert etter Lindberg 1943, 45). Den første nordiske oppsetningen av Gengangere skyldtes August Lindbergs turnéteater (se nedenfor). Omtrent samtidig fremførte Olaus Olsens dansk-norske teaterselskap Gengangere i flere norske småbyer i sesongen 1883/84.

Intet europeisk institusjonsteater var altså villig til å spille Gengangere i sesongen 1881/82. Stykket fikk sin urpremiere ved Aurora Turner Hall i Chicago lørdag 20. mai 1882, da et dansk-norsk selskap oppførte det på originalspråket og med et tallrikt skandinavisk publikum i salen. Et bilde av Bjørnstjerne Bjørnson prydet veggen i fru Alvings stue. Fru Alvings rolle ble spilt av den danske skuespillerinnen Helga von Bluhme (f. Rasmusen), mens de øvrige rollene ble tolket av amatører, dels danske, dels norske. Forestillingen ble mottatt «med stærkt Bifald, der til Slutning kulminerede i Fremkaldelse af samtlige Spillende» (Anonym 1882d). Oppsetningen gikk deretter som turné i Midtvesten (Jones 2001, b. 2, 1135).

August Lindberg dannet i 1882 sitt eget turnéteater, og våren 1883 kontaktet han Ibsen med spørsmål om tillatelse til å oppføre Gengangere og De unges Forbund. Ibsen gav sin tillatelse i brev 19. april, med unntak av oppførelsesretten i Stockholm og Göteborg. Som honorar for begge stykker forlangte han 400 kroner. I et senere brev (2. august 1883) gav Ibsen Lindberg retten til oppførelse av Gengangere også i København og Stockholm, mot honorarer på henholdsvis 500 og 400 kroner. I dette brevet understreket han at språket måtte lyde naturlig i oversettelse, og han bad oversetteren ta hensyn til hver enkelt dramapersons individuelle uttrykksmåte – «det ene menneske udtrykker sig jo ikke som det andet. [Replikkene må få] den fulde troværdighed og virkelighedsform.»

I brev til Lindberg 19. august 1883 gav Ibsen også tillatelse til oppførelse i Kristiania, men ikke før stykket hadde vært vist i de andre nordiske hovedstedene. Han forlangte dessuten at Hedvig Winterhjelm skulle spille fru Alvings rolle også her. Videre understreket han at det ikke måtte vises andre stykker hverken før eller etter selve forestillingen, og han ønsket dessuten

«at mit arbejde overalt blev spillet uden benyttelse af orkester, hverken før forestillingen eller mellem akterne» . Kombinasjonen med andre fremførelser og bruk av mellomaktsmusikk var fremdeles vanlig. Ibsens ønske om å utelate dette kan henge sammen med et ønske om størst mulig realisme i fremførelsen. Som honorar for oppførelsesretten i Kristiania krevde forfatteren 500 kroner.

Den nordiske (og samtidig europeiske) urpremieren på Lindbergs forestilling (med tekst oversatt av Frans Hedberg) fant sted i Helsingborg 22. august 1883. Stykket kom i hans oppsetning til å bli fremført i alt 75 ganger ulike steder i Skandinavia i løpet av høsten 1883. Seks dager etter premieren i Helsingborg ble Gengangere vist på Folketheatret i København, der det ble spilt ti forestillinger. I tillegg til oppførelsen på Folketheatret i august, ble Gengangere også spilt en enkelt aften (15. desember samme år), igjen på Folketheatret «med delvis bistand af amatører ved en jubilæumsforestilling for en skuespiller ved navn Diderot Züberlein» (Bang 2006, b. 4, 1684). Lindberg gav også en forestilling ved Malmö Teater 9. september. På Nya teatern i Stockholm hadde gjestespillet premiere 12. september (Lagerroth 2005, 104).

Etter gjestespillet i Stockholm i september 1883 fortsatte Lindbergs turné til Norge, hvor den første forestillingen ble spilt 17. oktober 1883 på Folketheatret i Møllergaten, som Ibsens tidligere scene Kristiania Norske Theater nå het. Lindberg hadde først tilbudt stykket som gjestespill ved Christiania Theater, men teatersjef Schrøder takket fortsatt nei til å vise det (jf. Lindbergs egen beretning om besøket i Kristiania) (Lindberg 1943, 111–12). Gengangere ble gitt med i alt 13 forestillinger i Kristiania, og teateret opplevde voldsom publikumstilstrømning. Dette førte til fornyet strid. Som protest mot at Christiania Theater hadde refusert stykket, ble det 18. og 26. oktober og 13. november arrangert pipekonserter under ledelse av Macody Lund, Bjørn Bjørnson (dikterens sønn) og Erik Werenskiold, der 300 personer deltok med rop som «Leve Gengangere» , «Leve Ibsen» og «Ned med Direktionen». Den 26. oktober marsjerte demonstrantene i samlet tropp til Lindberg for å bringe ham sin hyllest, og videre til teatersjef Schrøder for å uttrykke den motsatte reaksjon.

Dagbladet beregnet at over tusen mennesker deltok i toget til teatersjefens bolig. Etter dette sendte teatersjef Schrøder en redegjørelse til styret for Christiania Theater. Den ble fremlagt i teaterets generalforsamling 14. november og trykt i Dagbladet (Just [1948], 186–87; Odland 1990, 150–52).

Etter besøket i Kristiania gjestet Lindbergs trupp også Göteborg, der de fremførte

Gengangere på Mindre Teatern, med premiere 29. oktober.

Åtte år senere gjestet Lindberg på ny Kristiania med Gengangere. Stykket ble da, på Ibsens uttrykkelige ønske, spilt ved Tivoli Teater 17. september 1891, med den nylig hjemvendte dikteren og hans hustru som hedersgjester. Alle roller ble spilt av de opprinnelige skuespillerne (Lagerroth 2005, 110).

Omtrent samtidig med Lindberg-truppens Stockholms-besøk høsten 1883 arbeidet også Gustaf Fredrikson på Kongl. Dramatiska Theatern med en iscenesettelse av Gengangere. Det var Elise Hwasser som hadde tatt initiativ til at teateret skulle sette opp stykket i hennes egen oversettelse.

Gengangere fikk der premiere 27. september 1883, med Elise Hwasser i rollen som fru Alving.

Den første finske oppsetning av Gengangere skjedde i 1883, under Oscar Malmgrens sjefsperiode ved Svenska Teatern i Helsingfors. Ottilia Littmarck hadde her rollen som fru Alving, Anton Franck spilte Osvald og Hilma Bruno spilte Regine (Wirmark 2000, 258).

Oppførelsen av Gengangere i Helsingborg høsten 1883 var som sagt den første europeiske premiere på dette stykket. Lindberg hadde i sin iscenesettelse tatt sikte på å oppnå størst mulig naturtroskap. I utkastet til et brev Lindberg sendte Ibsen, skriver han:

det är någonting alldeles nytt, och på ett alldeles eget sätt högtidligt, detta att få vara med om Naturens återställelse på våra Scener igen. Det var hög tid att Gengangarne kom, ty teatrarna härhemma och den svenska teatern speciellt, ha så länge lefvat på fransk komedi att vi äro på god väg att bli apor i stället för menniskor (sitert etter Lagerroth 2005, 109).

Som forberedelse til forestillingen besøkte Lindberg fjerde avdeling ved Københavns Kommunehospital, hvor pasientene var sinnssyke barn av syfilitiske foreldre. Der fikk han se «ett tåg af levande döda […] jag glömde aldrig synen. Den visade mig att Gengångare hade en mission» (Lindberg 1943, 101–02).

Scenografien i Lindbergs oppsetning er beskrevet av Peter Nansen, som overvar urpremieren i Helsingborg:

Udstyrelsen var stilfuld. Vi saá et hyggeligt Værelse med nordisk Komfort. I Midten et Bord med Blade og Bøger; derom gobelinsbetrukne stole. Henne ved Vinduet til Venstre Fruens Sybord; bagved det en lille Sofa. Paa Væggene Malerier og antike Dekorationer; i Baggrunden en stor Vinduesfordybning med Blomster. Blandt Bøgerne paa Bordet saa vi […] Brandes’ «Et Besøg» (sitert etter Holmberg 1986, 150–51).

I champagnescenen i annen akt, der Osvald har fortalt sin mor at han er syk, falt det et rødt, dempet lys over bordet de satt rundt. Tak, vegger og dører var av ek, og ved inngangen til blomsterværelset hang et draperi (jf. Holmberg 1986, 154). Teatermaleren C. Grabow hadde malt dekorasjoner «af ypperlig effekt» (sitert etter Holmberg 1986, 157). I brev til Lindberg 19. august 1883 hadde Ibsen understreket at han ikke ønsket bruk av musikk ved fremførelsen (jf. ovenfor). Lindberg tok etter alt å dømme Ibsens ord til etterretning. Plakatene fra turneen sier ikke noe om musikk ved forestillingene.

Flere anmeldere peker på at forestillingen gjorde Osvald Alving til stykkets hovedperson. Lindberg spilte selv denne rollen: «Hans Udseende, der var lagt an paa den Udlevede, den før Tiden Gamle, var fortrinligt» (E. Brandes 1883). Fru Alvings rolle ble tolket av Hedvig Winterhjelm, Regine av den vakre 25-årige Anna Rustan, mens Gustaf Ranft spilte pastor Manders og Konstantin Axelson, som var spesialist på satiriske rolletolkninger, spilte snekker Engstrand.

Hedvig Winterhjelm publiserte et brev der hun tolket fru Alvings rolle. Det var datert Helsingborg 14. august 1883 og ble trykt både i Nationaltidende og i det danske ukebladet Vor Tid 25. august 1883. Hun understreker at fru Alvings karakter er enhetlig, at den bygger på «selvstændighed, individuelt formet under Søgen efter det sande og rette», og at det gjennom alle aktenes avsløringer er tale om «den samme Fru Alving, den samme oprindelige Karaktér, den samme klart givne Individualitet» (sitert etter Lagerroth 2005, 99). Ibsen takket i brev til hennes mann K.A. Winterhjelm 6. september: «Uden hendes medvirkning vilde disse dages sejre og triumfer have været umulige, og det er mig en stor glæde og tilfredsstillelse at tænke på at vore navne vil for stedse blive sammenknyttede når vor tids teaterhistorie engang skrives.»

Oppførelsen ble ifølge de fleste en suksess. Under premieren opplevde skuespillerne fremkallelser for åpent teppe ved hver aktslutt, og etter endt forestilling ble det dobbel fremkallelse og et regn av blomsterbuketter (jf. Holmberg 1986, 155). August Lindberg ble båret i seierstog gjennom gatene etter forestillingen (Wirmark 2000, 180).

Herman Bang har gitt et noe annet bilde av premieren. Han var til stede ved generalprøven, som gjorde et mektig inntrykk på publikum og fikk dem til å dirre av angst. Tempoet i forestillingen bidro sitt til dette: Når fru Alving talte til pastor Manders og trevlet opp samfunnet i sine enkelte bestanddeler, var tempoet langsomt og dvelende. Men «Langsomheden brødes af plutselige Ryk, en besynderlig Aktionens Hast, der virkede som en Feber. Og de bliver hyppigere, til de gennemsitrer Diktionen og ryster Stykket, som Forvarslerne om en Sygdom gennemiler et Legeme.» Regine dannet hele tiden en kontrast, ved å anlegge et tempo som utstrålte frekk likegyldighet. Men var generalprøven intens, ble premieren det motsatte: Bang mener at skuespillerne måtte være tappet for krefter, og at de derfor var mer eller mindre avmattet på selve premierekvelden. Den ble derfor ingen suksess, hevder han, og legger til at August Lindberg var dypt nedtrykt dagen etter (Bang 1892).

I flere år etter utgivelsen var det fortsatt store vansker forbundet med å oppføre stykket i land utenfor Skandinavia. Selv om den tyske forbundsstat hadde avskaffet pressesensur i 1874, praktiserte både de enkelte tyske delstater og mange byer fortsatt teatersensur. Godkjennelsen av teatrene var regulert av en lov av 1869, og forestillingene ble forhåndssensurert av politiet i pakt med regler som kunne variere fra stat til stat (Jones 2001, b. 2, 922). Sensuren rettet seg særlig mot majestetsfornærmelser, blasfemi, obskønitet og ærekrenkelser. Også en politisk-radikal tendens var uønsket. Spesielt kritisk så man på naturalistiske skuespill som behandlet død, hunger og fattigdom (Boettcher 1989, 63–64). I 1880-årene økte sensurens press mot det man oppfattet som obskønitet, noe som hadde sammenheng med den naturalistiske litteraturens etter hvert dominerende rolle. Verker av Zola og Ibsen ble ansett som uønsket i Tyskland, og politiet forbød oppførelse av Gengangere fordi stykket hentydet til seksuelt overførte sykdommer (Jones 2001, b. 2, 923). Fremførelsene av stykket måtte derfor foregå som private (lukkede) forestillinger ved eksperimentscener eller ved de private hoffteatrene.

Den første tyske oppsetningen av Gengangere ( Die Gespenster) skjedde ved Stadttheater Augsburg, etter privat initiativ fra den unge dramatikeren og journalisten Felix Philippi. Stykket ble under Philippis instruksjon spilt ved en lukket forestilling 14. april 1886. Ibsen selv overvar oppførelsen, som ble en stor suksess (Nilsen & Reznicek 1992, 27; Jones 2001, b. 2, 924; Koller 1965, 104; Boettcher 1989, 50–51).

Den 21. desember 1886 fikk Die Gespenster premiere ved hertug Georg 2.s Herzogliches Hoftheater Meiningen, med hertugen som instruktør og Ibsen selv som tilskuer. Staten Meiningens fulle politistyrke (i alt seks–åtte mann) var til stede i salen for å hindre uroligheter. Planleggingen og gjennomføringen av denne oppsetningen er referert hos Nilsen og Reznicek (1992, 27–37), og i større detalj hos Koller (1965, 106–08) og Boettcher (1989, 59–61). Ifølge Max Grube, som selv spilte pastor Manders, var dette den første åpne, offentlige oppsetning av Gengangere i Tyskland (hoffteatre var ikke underlagt sensur). Imidlertid vakte det lokal forargelse da det ble kjent at stykket skulle spilles. Kvinner holdt seg stort sett borte, abonnementspublikumet planla demonstrasjoner, og det øvrige publikum nektet å kjøpe billetter. Grubes hustru, som gjorde hertugen oppmerksom på stemningen, var bekymret for at det skulle bli tomt hus, men Georg 2. mente resultatet ville bli det motsatte. Alle som ønsket, fikk billett ved hoffmarskalkkontoret, og alle embets- og tjenestemenn ved hoffet ble utkommandert som tilskuere. Det endte med at forestillingen gikk for overfylt hus og forløp uhindret. Ifølge både Grube og Lindau var Ibsen svært fornøyd med den (Grube 1926, 120; Lindau 1916–17, b. 2, 373).

Scenografien la vekt på stor realisme; det samme gjaldt spillestilen. Fru Alving ble spilt av Maria Berg, mens Osvalds rolle ble tolket av Alexander Barthel. Karl Weiser og Klothilde Schwarz spilte henholdsvis snekker Engstrand og Regine. Stykket ble oppført igjen 28. desember 1886. I utgangspunktet ble stykket innstudert med tanke på turnévirksomhet, i motsetning til de to andre tyske oppsetningene av Gespenster. Hertugen ønsket å arrangere et gjestespill i Berlin våren 1887, men ble stanset av teatersensuren i den prøyssiske hovedstaden. Herzogliches Hoftheater Meiningen satte imidlertid opp skuespillet i Dresden 17. desember 1887, men en planlagt annenoppførelse i Dresden ble stanset av politiet (Koller 1965, 110; Boettcher 1989, 61–62). Også en planlagt forestilling i Breslau ble forbudt av politiet, men sommeren 1889 spilte Meiningen-teateret én forestilling med Gengangere ved Kasino i København (Koller 1965, 110; Skram 1889, 424).

Ved Residenz-Theater Berlin satte Franz Wallner (en tidligere Meiningen-skuespiller) og teatersjefen Anton Anno opp stykket som en veldedighetsmatiné 9. januar 1887. Også her var Ibsen til stede under fremførelsen (jf. Jones 2001, b. 2, 1135, men med gal angivelse av dato; Koller 1965, 110). Scenografi og utstyr tilstrebet størst mulig realisme, og Ibsen skal ha gledet seg

«saavel over Troskaben i det store som over Nøjagtigheden i det smaa» (Hoffory 1888, 64). Herr Reicher spilte pastor Manders, Osvald ble fremstilt av Franz Wallner, mens fru Alving ble tolket av Charlotte Frohn (Wallners hustru). Regine ble spilt av Helene Schüle og snekker Engstrand av Hr. Würzburg. På dette tidspunkt var oppmerksomheten omkring stykket så stor at femten tusen personer hadde søkt om billetter til de i alt syv hundre disponible setene (Koller 1965, 110).

Forestillingen ble mottatt med stormende applaus og fremkallelse av dikteren etter hver akt. Etter siste teppefall måtte Ibsen gang etter gang opp på scenen for å motta publikums «jublende Tak» (Hoffory 1888, 63). En av Berlins mest innflytelsesrike teaterkritikere, Alfred Kerr, skrev senere at 9. januar hadde vært den «mest betydningsfulle europeiske teaterdato de siste ti år!» (sitert etter Boettcher 1989, 67; til norsk ved HIS). To dager etter premieren ble det arrangert en festmiddag i Kaiserhof, der teatermannen Otto Brahm holdt tale og hyllet Ibsen som den ledende forfatter på det moderne dramaets område. Særlig priste han Ibsens realisme. Brahm avsluttet med å kalle Ibsen «en Hjælper og Befrier, et sandere Forbillede [end de franske Dramatikere]» (Hoffory 1888, 65).

To år senere (29. september 1889) satte Otto Brahm selv og hans teaterforening Freie Bühne opp stykket som søndagsmatiné ved Lessing-Theater Berlin. Også her var spillestilen moderne og naturalistisk. Valget av nettopp dette stykket som privatteaterets åpningsforestilling var antagelig ment som en protest mot sensurbestemmelsene, samtidig som det skulle markere et nytt, naturalistisk teaterkonsept (Boettcher 1989, 78). Regien var ved Hans Meery. Forestillingen la vekt på et stumt, aksentuert minespill og kroppsspråk som sammen med replikkene skulle intensivere rollefigurenes sjelelige tilstander (1989, 81).

Frankrike praktiserte teatersensur helt opp til 1906, selv om det i 1880- og -90-årene var en livlig debatt for å avskaffe den (Jones 2001, b. 2, 851, 854). Den første franske oppsetningen av Gengangere ( Les Revenants i Rodolphe Derzens oversettelse) fant sted ved André Antoines privatteater, det naturalistiske Thétre Libre i Paris, 29. mai 1890 (i Plaisirs-teaterets lokaler midt i Paris). Antoine spilte selv Osvalds rolle, mens Mlle. Barnay spilte fru Alving. Etter fremførelsen i Paris turnerte Antoine med forestillingen, som ble en stor suksess.

Også i England var teateret fortsatt (helt frem til 1968) underlagt sensur, i samsvar med the Stage Licensing Act 1737, stadfestet gjennom the Theatre Regulation Act 1843. Loven forutsatte ikke retten til å forhindre publisering av skuespill, men Lord Chamberlain kunne etter forhåndssensur nekte offentlig oppførelse av skuespill dersom de ble ansett uegnet for «the preservation of good manners, decorum, or the public peace» (Jones 2001, b. 1, 309, 313, 327). Sensuren kunne imidlertid omgås ved å arrangere oppførelser i form av lukkede, private forestillinger der det ikke ble tatt inngangspenger.

I 1891 etablerte nederlenderen J.T. Grein teaterklubben The Independent Theatre i London, med det spesielle formål å fremføre nye og forbudte teaterstykker. Grein hadde sett A Doll’s House på Novelty Theatre 7. juni 1889 og Gengangere på Antoines Thétre Libre i mai 1890, og ble inspirert av Ibsens realisme og moderne dramatiske uttrykk (Woodfield 1984, 41). Sensurinstansen Lord Chamberlain gjorde det uformelt kjent at det ikke ville bli gitt lisens for oppførelse av Gengangere. En kontrollør anså stykket som «a play, which, though thoroughly harmless in language, is suggestive of an unwholesome state of things» (Jones 2001, b. 2, 1135). Grein leide imidlertid lokaler i Royalty Theatre i Soho, og her fikk Gengangere ( Ghosts) – som den private teaterklubbens første forestilling – premiere 13. mars 1891. Stykket var iscenesatt av Cecil Raleigh. Osvalds rolle ble spilt av Frank Lindo, pastor Manders av Leonard Outram og fru Alving av Mrs. Theodore Wright. Edith Kenward spilte Regine, og Sydney Howard spilte snekker Engstrand. Iscenesettelsen la vekten på fru Alving som dramaets hovedperson (Ackerman 1987, 150).

Før denne forestillingen hadde Edward Marx Aveling 10. februar 1891 holdt en opplesning fra Ghosts i The Playgoer’s Club. Grein inviterte etter opplesningen hele forsamlingen til å overvære den planlagte forestillingen i The Independent Theatre. Allerede opplesningen utløste sterkt kritiske kommentarer i pressen (Rem 2006, 147; Ackerman 1987, 141–42). Da billettene til forestillingen ble lagt ut, konkurrerte omtrent 3000 av teaterselskapets medlemmer om de i alt 657 disponible plassene (Woodfield 1984, 44). Grein imøtekom de skuffede medlemmene ved å arrangere en generalprøve to dager før selve forestillingen (Ackerman 1987, 143). Reaksjonene på fremførelsen var sterke, og dette ble «1800-tallets mest kontroversielle britiske teaterforestilling» (Rem 2006, 20). I en lederartikkel i The Daily Telegraph skrev avisens anmelder (sannsynligvis Clement Scott) at stykket bidrar til å «smitte det moderne teater med gift […] det er en […] skitten handling utført i all offentlighet» (sitert etter Rem 2006, 158–60). Eieren av Royalty Theatre (Kate Santley) nektet selskapet mer enn én oppførelse (Jones 2001, b. 1, 329), og skandalen var så stor at det ble reist spørsmål om den i Parlamentet. Men saken ble trukket før behandling – trolig for å spare Englands europeiske rykte (Woodfield 1984, 44; Ackerman 1987, 141). Teksten ble utgitt (jf. Oversettelser i Ibsens levetid ovenfor), men all offentlig oppførelse av Gengangere var forbudt i England frem til 1914 (Jones 2001, b. 2, 1135).

Også i USA skjedde oppsetninger av nye og kontroversielle teaterstykker ved eksperimenterende privatteatre med et subskriberende publikum. Inspirert av opprettelsen av Freie Bühne i Tyskland i 1889 ble flere slike teatre i løpet av 1890-årene etablert både i Boston og New York, under navn som The New York Theatre of Arts and Letters, The Standard Company of Actors, The Criterion Independent Theatre og A Course of New Plays. Det kan være vanskelig å skille disse ulike eksperimentteatrene fra hverandre, fordi sponsorer og subskribenter gjerne var de samme ved flere av dem (Hatlen 1963, 136). Gengangere ( Ghosts) ble oppført i Garden Theatre av gruppen the New York Theatre of Arts and Letters 25. januar 1894, og utløste sterk motstand hos en del av publikum (1963, 138–39).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSENE

Urpremieren i Aurora Turner Hall i Chicago ble ganske kort omtalt i den norskspråklige immigrantavisen Skandinaven, som meldte om stor suksess og skrev at «Udførelsen var for de tre Hovedrollers Vedkommende, Kammerherrinde Alving, hendes Søn og Præsten Manders, vellykket og svarede i det Hele taget til de Forventninger, man forud havde dannet sig» (Anonym 1882d). Også det finske Hufvudstadsbladet meldte 5. juli 1882 at «Stycket spelades af ett norsk-dansk sällskap och mottogs, säger tidningen Skandinavien [sic], med stort bifall af den talrikt besatta salongen» (Anonym 1882i).

I Skandinavens omtale en uke senere legges vekten så å si utelukkende på en vurdering av selve dramateksten. Det eneste som knyttes til teateroppførelsen, er følgende bemerkning:

Vi vover at udtale, at Henrik Ibsen maaske aldrig har følt sig saa dybt krænket paa sin Digteræres Vegne, som da Censuren ved de tre Hovedtheatre i Norge, Danmark og Sverige lod ham vide, at «Gjengangere» ikke egnede sig til Opførelse (Anonym 1882e).

Anmeldelsene av den europeiske premieren på Gengangere har naturlig nok et helt annet omfang enn de amerikanske. Den danske forfatter og kritiker Herman Bang var av August Lindberg invitert til å overvære generalprøven i Helsingborg, og skrev om den både i form av en anmeldelse og i sin senere essaysamling Teatret (jf. ovenfor). Bangs anmeldelse kom i ukebladet Vor Tid 26. august 1883. Der legger han særlig vekt på den intense spenning under fremførelsen av stykkets siste scene. Bang roser Lindberg for en «beundringsværdig» tolkning av Osvalds rolle både i sluttscenen og i forestillingen som helhet (Holmberg 1986, 150).

Stykkets skandinaviske urpremiere ble også anmeldt av Peter Nansen i samme nummer av Vor Tid. Han peker på et ypperlig samspill og fremhever August Lindberg og Hedvig Winterhjelms prestasjoner i hovedrollene. Nansen understreker også «at vi har faaet fult [sic] Sandhed, som Digteren har fordret […] det var en ugrundet Mistillid, man havde til Publikum, naar man troede, at det ikke vilde taale ‹Gengangere›» (sitert etter Holmberg 1986, 152). Skånes Allehanda talte om Lindbergs «rysligt realistiska framställning af Osvald» og «fru Winther-Hjelms storslagna och mäktiga framställning af modern […] djupt uppskakande och skonlöst gripande» (sitert etter Holmberg 1986, 155). I den norske avisen Aftenposten skrev signaturen F–n. (avisens københavnerkorrespondent, som hadde vært til stede i Helsingborg ved premieren) at Lindberg hadde «lykkedes over Forventning». Teateret med sine over 1200 plasser var fullsatt, «Indtrykket var stærkt, ja tildels gribende og rystende [men] Nydelsen i det hele var yderst anstrengende og lidet hyggelig» . Anmelderen kommenterer den ypperlige innstuderingen og ensemblets evne til å «illudere ved Naturlighed». August Lindberg spilte Osvald «sandt og smukt», med gripende virkning, og selv om fru Winterhjelm var en «Naturkraft» mer enn en egentlig skolert skuespiller, slik at hun «stundom falder lidt i, hvad man gjerne kalder tysk Stil», var hun i mange scener storslått. Hennes samspill med Osvald skapte et inntrykk av intens og rik psykologi. Anmelderen slutter med å se premieren som en suksess: Forestillingen høstet stormende applaus, og publikum krevde en rekke fremkallelser etter hver av aktene (F–n. 1883).

En uke etter premieren i Stockholm anmeldte Gustaf af Gejerstam Lindbergs oppsetning i Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning 20. september. Han understreket naturtroskapen og den revolusjonerende spillestilen:

Ty hvad här i främsta rummet mer än någonsin gälde, det var att låta skaldens tanke komma till sin rätt […] skulle gifva oss natur, i stället för roler, människor af kött och blod i stället för till att stå och gå på scenen tekniskt dresserade f.d. teaterelever (sitert etter Lagerroth 2005, 106).

Ulla-Britta Lagerroth refererer også andre svenske anmeldelser, skrevet av blant andre Hellen Lindgren og Karl Warburg, og peker på at disse kritikerne så spillestilen som et svensk gjennombrudd for den naturalistiske doktrinen og for en psykologisk fordypet fremstilling (Lagerroth 2005, 106–07). Også Holmberg (1986, 154–60) refererer en rekke svenske anmeldelser av Lindbergs oppsetning.

I Danmark ble Lindbergs turnéforestilling anmeldt av Edvard Brandes i Ude og Hjemme. Han så den heldige oppførelsen som en seier for alvorlig og stor kunst. Tilskuerne ble slått av stykkets «revolutionære Karakter». «Alene de sidste Scener betage pinligt; ellers lytter man med Opmærksomhed til Stykkets alvorlige Protest og morer sig over dets skaanselsløse Vittighed. Kun hvor Osvald er inde, kommer dets tragiske Karakter frem.» Lindbergs fremstilling av Osvald var kjennetegnet av plutselige kraftutbrudd og like plutselige slappelser, «det plutselige élan, som Nerver, Vilje, Temperament fremtvinger» . De andre rolleinnehaverne gjorde også gode prestasjoner, og ingen av dem «var til Hinder for den fulde Nydelse af det gribende Drama». Det gode samspillet økte forestillingens kvalitet. Scenografien kritiseres imidlertid for å være urolig og rotet, «med sine flove gothiske Forsiringer og sit halvt elegante og moderne Møblement […] hele Indtrykket af Værelset burde være mørkt ‹uden Livsglæde, fuld af Pligter›. Men det var rigtigt nok, at ‹Verdens Gang› laa paa Fru Alvings Bord» (E. Brandes 1883).

Lindbergs iscenesettelse ble også positivt omtalt i Illustreret Tidende, der den anonyme kritikeren la vekt på at forestillingen utgjorde en intelligent avrundet, behersket helhet, og at de enkelte rolleprestasjonene var fremragende. Til tross for dette heter det at

Opførelsen af «Gjengangere» […] kun [har] bestyrket os i, at det er god Smag at holde Nationalscenen saalænge som muligt lukket for dramatiske Fremstillinger, der have deres Tyngdepunkt i den naturtro Gjengivelse af Drankergalskab […] eller den ikke fremskridende, men formelig galopperende Parese, som i «Gjengangere» (Anonym 1883e).

Den danske avisen Social-Demokraten var overstrømmende i sin ros av Lindbergs forestilling da den ble vist ved Folketheatret i København. Anmelderen G.L.E. Jensen omtaler stykket som naturalistisk og sammenligner det med Zolas naturalistiske romaner. Også Ibsen legger den moderne vitenskapens innsikter – her arvelighetslæren – til grunn for sitt verk, hevder han (G.L.E. Jensen 1883).

Georg Nordensvan (under signaturen G–g. N.) gav en kort omtale av Gustaf Fredriksons senere oppsetning på Kungl. dramatiska teatern i Illustrerad Tidning, der han fremhevet Elise Hwassers fremstilling av fru Alving som en triumf både for henne selv og teateret og «en konstskapelse af hög rang». Hun hadde skapt et selvstendig uttrykk på grunnlag av og i samforstand med dikterens tekst. Oppsetningens suksess kan ikke «förringas af dem, hvilka i sedlighetens namn (!) fördöma det djupsinniga mästerverket» (Nordensvan 1883).

Den finske premieren ved Svenska Teatern omtales i Nya pressen 3. november 1883 som en suksess; skuespillerne ble fremkalt etter hver akt, og det var to fremkallelser etter sluttakten. Oppførelsen kalles «framgångsrik», og «särskildt gör slutakten ett öfverväldigande tragiskt intryck» (Anonym 1883d).

En anonym kritiker anmeldte Olaus Olsens teaterselskaps turné i Fredrikshalds Tilskuer. Olsens ensemble spilte vanligvis lystspill og farser, derfor var kritikeren gledelig overrasket over den gode utførelsen. Carl Marx fremstilte Osvald med nesten uhyggelig realisme:

Lige fra det første Øieblik, han viser sig paa Scenen og til den sidste Replik var hans Spil gjennemført ligetil de mindste Detailler, og i alle hans Manerer, den usikre Holdning, den famlende Gang, det halvt idiotiske Smil og de nervøse Trækninger føler man levende, hvor aandeligt nedbrudt og «ormstukken» han er (Anonym 1883f).

Urania Marquard ble rost for en gripende gjengivelse av fru Alvings sjelekamp. Iscenesettelsen var god, men «Baggrundsdekorationerne var mindre heldige». Kritikeren refser dessuten det lite velvalgte i å bruke dansemelodier som mellomaktsmusikk (Anonym 1883f).

Marc Boettcher gir fyldige referater av den tyske teaterkritikken etter forestillingene i Augsburg, Meiningen og Berlin. Etter den tyske førsteoppførelsen i Augsburg i 1886 anklaget pressen stykket for å ha en destruktiv tendens, og forfatteren for ikke å ha vist noen sans for lykkelige ekteskap og et hellig familieliv som samfunnets grunnvoll. Ibsens bilde av virkeligheten ble derfor kalt et blendverk. Likevel anerkjente anmelderne stykket som stor diktning ( Neue Augsburger Zeitung 16. april 1886; jf. Boettcher 1989, 51–52). Oppsetningen og rolleprestasjonene i Augsburg ble rost både i Neue Augsburger Zeitung, Frankfurter Zeitung, Augsburger Nachrichten og Augsburger Tageblatt (1989, 52–53).

Etter oppførelsen ved Residenz-Theater Berlin skrev Norddeutsche Allgemeine Zeitung at Ibsen angrep samfunnets grunnvoll og tråkket på de helligste følelser. Stykket var rett og slett farlig: «Det franskmennenes sykelige fantasi hittil har prestert for scenen, er ikke så alment farlig som dette ene stykket, hvis gift blir utbredt over alle land ved hjelp av trykkpressen» (Boettcher 1989, 68; til norsk ved HIS). Tägliche Rundschau så stykket som et eksempel på «Entartung» og hevdet at man ikke en gang kunne gjengi innholdet, fordi det stred så sterkt mot alminnelig æresfølelse (1989, 68–69). Kritikeren i National-Zeitung var redaktøren selv, Karl Frenzel som mente at dramaet fullstendig manglet nerve og i tillegg fremstilte så pinlige emner som «Irrsinnige und Trunkenbolde» (sinnssyke og drukkenbolter), noe han ikke ønsket å oppsøke i teateret (1989, 69).

En av de fyldigste anmeldelsene etter oppførelsen i Berlin var skrevet av Paul Schlenther, som inntok den motsatte posisjon. Hans kritikk av forestillingen ble dagen etter trykt i Vossische Zeitung (10. januar 1887). Her advarte Schlenther lesere og tilskuere mot å identifisere Ibsen med nihilisme og pessimisme. Ibsen har bare beskrevet almene tilstander, og han fremstiller samtidig en tro på muligheten av helt andre tilstander, ifølge Schlenther, som hevdet at dikteren bare har villet avsløre løgner og eufemistiske illusjoner og vise sannheten ved hjelp av et tragisk drama. Avisens redaksjon plasserte en berømt fotnote etter artikkelen, der redaksjonen tok avstand fra sin anmelders syn. Vanskelige etiske og sosiale spørsmål må gjerne behandles i filosofiske avhandlinger, sa redaktøren, men for kunsten gjelder andre regler:

Et kunstverk skal gi oss nytelse, glede, oppløftelse, ikke forferdelse, plage og hva som verre er, håpløs fortvilelse. Heller ikke dersom, noe vi tviler på ved Ibsens stykke, handlingen bygger på sannhet. Å ville løse sosiale og etiske problemer med slike midler er en villfarelse for kunsten, selv når en så mektig dramatisk skaperkraft som Ibsens gir dem form (sitert etter Boettcher 1989, 71–72; til norsk ved HIS).

I en anmeldelse av Antoines forestilling ved Thétre Libre i 1890, sier teaterkritikeren Émile Faguet at premieren på Les Revenants var ukens store teaterbegivenhet. Han oppfatter stykket som Ibsens hovedverk og fremhever dets realisme og modernitet. Den franske motstanden mot Ibsen kan skyldes at man tror han er tysk, men den bunner vel også i at han ikke lenger skriver som Shakespeare, Corneille og Racine, heter det. Artikkelen avsluttes med å se Ibsen som en av 1800-tallets fem mest betydningsfulle dramatikere (Faguet 1891, 216).

I en anmeldelse i Revue d’art dramatique pekes det på at stykket har både longører og uklarheter, «men stykkets emne er gripende realistisk» (Anonym 1890, 318; til norsk ved HIS). En svensk journalist som hadde vært til stede ved den franske generalprøven, skrev om «den påfallande likhet som förefins i hans [Antoines] och Lindbergs uppfatning af Osvalds roll» (Holger 1890). Det må innebære at den franske forestillingen gjorde Osvald til stykkets hovedperson, og at hans sykdom ble fremstilt ved hjelp av naturalistiske virkemidler (jf. ovenfor om Lindbergs iscenesettelse).

Den engelske oppsetningen av Ghosts på Independent Theatre ble en skandaleforestilling. The Daily Telegraph ofret 14. mars 1891 en lederartikkel om stykket, antagelig skrevet av avisens anmelder Clement Scott, som allerede tre dager før fremvisningen hadde kontaktet Lord Chamberlain i et forsøk på å få stanset forestillingen (Rem 2006, 158, 164). Scott omtaler Ibsen og hans tilhengere som dødsfarlige for den dramatiske kunst.

Ghosts kalles avskyelig og frastøtende,
en åpen kloakk, et avskyelig ubandasjert sår, en skitten handling utført i all offentlighet, eller som et spedalsksykehus med alle dører og vinduer åpne. Det er ikke mer «gresk» og kan ikke mer kalles «gresk» for sin direkte tale og åpenhjertige skittenhet, enn en møkkadynge ved Delphi, eller et galehus ved Mitylene (sitert etter Rem 2006, 160).

I artikkelen heter det at stykket lærer tilskuerne opp til å le av æresfølelse, spotte dyd, mistro vennskap og rakke ned på trofasthet. Ibsen sammenlignes med en ravn i jakt på bedervet kjøtt, han er en åtselfugl og ingen «Nordens Æskylus». Konklusjonen er at «Henrik Ibsen fra Skien er hva Zola ville vært uten fantasi og analyse» – det vil si en naturalistisk forfatter uten ethvert talent (2006, 161–62).

En lang rekke engelske anmeldere gav i sterke ordelag uttrykk for lignende oppfatninger. William Archer samlet en serie av de verste invektivene i en lang artikkel i Pall Mall Gazette 8. april 1891 ( «‹Ghosts› and Gibberings»), med opplysning om at dette er «noen få utdrag fra en liten bok jeg setter sammen […] som skal kalles Ibsenoklastene. Eller en antologi over skjellsord […] en klassisk håndbok i nedrakking – en Baedeker til bannskap›» (sitert etter Rem 2006, 169–70). Archer uttrykker undring over at kritikerne konsentrerer seg om «de avskyelige detaljer rundt en sykdom forårsaket av lidderlighet» (2006, 171).

I en bredt anlagt og veldokumentert resepsjonsstudie sier Gretchen P. Ackerman: «The ugly response to Ghosts in England […] was a phenomenon, a special problem distinct from general English attitude to Ibsen at this time. It deserves attention from the sociologist as well as the dramatic historian» (1987, 131). Ackermans forklaring på den avsky og sterke motstand stykket vakte, er sammensatt. Skuespillet ble identifisert med opprettelsen av de radikale, naturalistiske privatteatrene (Thétre Libre i Frankrike, Freie Bühne i Tyskland, Independent Theatre i England). Motstanden mot grunnleggeren av Independent Theatre, nederlenderen J.T. Grein, var stor blant britiske teaterfolk, dels fordi han ikke var engelskmann, dels fordi han prøvde å fornye engelsk teater ved å sette opp stykker skrevet av utenlandske forfattere. Dessuten hadde fungerende teatersensor ved sensurinstansen Lord Chamberlain, E.F.S. Pigott, en sterk uvilje mot Ibsen, og dette smittet også over på holdningen overfor Grein (Ackerman 1987, 138–40). Trolig var motstanden mot stykket sterkere i England enn noe annet sted. Likevel høstet skuespillerne ros for sine prestasjoner: «We are faced once more with the situation which so often recurs when we study the unfavorable reviews of Ibsen’s plays in the nineties: the play in question may be judged foul, or dull, or both, but the actors inevitably receive high compliments» (1987, 152).

I en anmeldelse av den første engelskspråklige amerikanske oppsetningen av Ghosts ved the New York Theatre of Arts and Letters i januar 1894 skrev kritikeren William Winter i New York Tribune at dette var
one of the most unpleasant of the many unpleasant productions of the Norwegian crank, Mr. Ibsen […] it bored a small audience during the several wasted hours […] Persons requiring physiological instruction or medical advice should go to the doctor, not to the theatre. Art […] should not concern itself with sanitary investigation. The question of sewerage may wisely enough be left to the plumber […] the American audience will never accept the nauseous offal of Mr. Ibsen’s dissecting table as either literature or drama (sitert etter Hatlen 1963, 139).

Tekstredegjørelse til Gengangere
skrevet av Henninge Margrethe Solberg

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1881.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

- Henrik Ibsen skrifters eksemplar, ekspl. 1
- Henrik Ibsen skrifters eksemplar, ekspl. 2
- Henrik Ibsen skrifters eksemplar, ekspl. 3

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Ytterligere fem eksemplarer er derfor delkollasjonert (arkene 4, 9 og 11):

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25610)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25611)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25612)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga05824)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (00ga19643)

Variasjonen mellom eksemplarene finnes på fem steder: I ark 4, s. 58 l. 25 mangler venstre parentesbue i sceneanvisningen i ekspl. 2, 3, 7 og 8; i ark 9, s. 133 l. 25 mangler «Å» ring i ekspl. 3, 4, 5, 6, 7 og 8; i ark 9, s. 134 l. 11 mangler «Å» ring i ekspl. 1, 4 og 7; i ark 11, s. 163 l. 29 har ekspl. 1, 3, 4, 6 og 8 utropstegn etter «dette», mens ekspl. 2, 5 og 7 har spørsmålstegn; i ark 11, s. 164 l. 13 mangler komma etter

«håret» i ekspl. 2, 5 og 7.

Med unntak av det første tilfellet, som omfattes av HIS’ standardisering ved sceneanvisninger (jf. Tekstkritiske bemerkninger), opplyses det om internvariasjonen i ekspl. 1–3 i de tekstkritiske notene.

Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn uten originalt omslagsblad. Innbindingen er håndverksmessig utført i halvbind med rygg og hjørner i brunt skinn. Permen er overtrukket med sort shirting. Ryggen er dekorert med horisontale rette og ornamenterte streker i gullpreg. På ryggens øvre halvdel står teksten «Ibsen. / Gengangere.» Forsatsbladene er i gråbrunt, tynt papir.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 11 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 110 × 172 mm.Målene gjelder boksiden, bredde × høyde. Arksignaturene 2–11 (med teksten «Henrik Ibsen: Gengangere.») finnes på s. 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, [129], 145 og 161. Det siste arket har to blad, og bokens omfang er 164 sider. Pagineringen er med arabiske tall. Den inkluderer smusstittelbladet s. [1], blank s. [2], tittelbladet s. [3], blank s. [4], rollelisten s. [5], blank s. [6], begynnelsen på første akt s. [7] og løper fra s. 8 til 164. På sidene [70] og [129] begynner nye akter, og sidetall er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Gengangere (1881) er satt i antikva. Tittelen er satt med midtstilte majuskler. Rollelisten er venstrestilt og i en mindre skriftgrad enn replikkene. Overskriften «Personerne» er sentrert og i majuskler; rollenavnene er sperret. Aktoverskrifter er satt med midtstilte majuskler, i samme grad som replikkene. Rollenavn før replikk og/eller sceneanvisning står sperret og midtstilt på egen linje. Sceneanvisningene er satt i en mindre skriftgrad enn replikkene og står i parentes. Rollenavn i sceneanvisninger står i samme grad som disse, men er sperret. Etter tittelen på smusstittelsiden, etter stedsbeskrivelsen og etter aktoverskrifter står enkle skillestreker av varierende lengde. Ved aktslutt står en dobbel finalstrek. Sidetall er plassert i overmarg med en kort strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god. Det er et lite antall typografiske mangler og inkonsekvenser, som er rettet stilltiende i HIS’ hovedtekst.

PAPIR OG TILSTAND.

Bindet er slitt, spesielt gjelder dette ryggen og hjørnene. Papiret er gulnet og har en del gulbrune flekker, på noen blad svært mange. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av manuskripter og trykte utgaver. Manuskriptene er alle egenhendige og omfatter notatene NBO Ms. 8° 1452, NBO Ms. 8° 1219:2 (med unntak av andre avsnitt s. 2, jf. nedenfor) og NBO Ms. 8° 1946, arbeidsmanuskriptet NBO Ms. 4° 1114, replikkutkast på baksiden av et brev fra Sigurd Ibsen til Henrik Ibsen 19. oktober [1881] (NBO Brevs. 200), tittelbladet NBO Ms.fol. 3212 og trykkmanuskriptet NBO Ms. 8° 953. (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter 1. utg. 1881, 2. utg. 1894, FU 6 1899 og 3. utg. 1903. Det kom ulovlige, uautoriserte ettertrykk av Gengangere i USA i Ibsens levetid; HIS kjenner til to utgaver ved Rasmussens boghandel, den første fra 1888 i serien Skandinavisk national-bibliothek, b. 1, 1. hefte (Chicago), den andre fra 1888 (Minneapolis). Ulovlige ettertrykksutgaver er det ikke tatt hensyn til under tekstetableringen.

Vi kan anta at notatene NBO Ms. 8° 1452, NBO Ms. 8° 1219 og NBO Ms. 8° 1946 enten delvis eller i sin helhet er forarbeider til Gengangere. I sitt brev til Hegel 18. juni 1881 skriver Ibsen at stoffet til Gengangere, som han tok fatt på i begynnelsen av måneden, lenge hadde beskjeftiget hans tanker; tankene kan ha nedfelt seg i notater som disse. NBO Ms. 8° 1452 og 1219 inneholder forskjellige korte notater som ifølge ES (3, [461]) ikke fantes «vedlagt manuskriptet til skuespillet, men løst blandt andre af Ibsens papirer og uden betegnelse af hvor de hørte hen» . Ms. 8° 1452 beskriver grunnstemningen i noe vi ut fra formuleringen «Grundstemningen skal være» kan anta at er et fremtidig verk. Det kan ikke endelig fastslås at dette verket er

Gengangere, til det er innholdet for generelt. Når HIS likevel velger å betrakte dette manuskriptet som del av Gengangere-materialet, skyldes det at beskrivelsen av grunnstemningen ( «Det stærke opblomstrende åndelige liv hos os», «hele menneskeheden på afveje») kan minne om rammene for nettopp dette stykket. Vi kan ikke endelig tidfeste notatet, men vet at det tidligst kan være fra 11. november 1880 (jf. Manuskriptbeskrivelse), så det er ikke usannsynlig at det er skrevet i løpet av tiden da Ibsen arbeidet med Gengangere (jf. Tilblivelse).

I Ms. 8° 1219 er det samlet en rekke opptegnelser der bare noen med relativt stor sikkerhet kan knyttes til Gengangere. Ms. 8° 1219:1 og Ms. 8° 1219:3 anser ikke HIS som del av Gengangere-materialet. Disse tekstene inngår i utgavens sakprosa- og variaavdeling. Innholdet i Ms. 8° 1219:1, en betraktning over naturlover og over forholdet mellom håndverk og diktning, er for generelt til å kunne sees i sammenheng med et bestemt verk. Nummereringen over teksten ( «1.») og innholdet peker i retning av et utkast til en tale. Heller ikke ES og HU anser denne teksten som del av Gengangere-materialet, de gjengir den i henholdsvis ES (1, 303–04, under «Prosastykker») og HU (15, 364, under «Artikler»), med redegjørelser i ES (3, 364) og HU (15, 467). Notatene Ms. 8° 1219:3 består av tre avsnitt som ser ut til å ha vært skrevet samtidig. To av dem inneholder tankegods som kan sees i sammenheng med Gengangere, dette gjelder spesielt uttrykket «monumenter over de døde» og omtalen av de spedalske og deres avkom. Videre minner formuleringen «Fejlen stikker i at hele menneskeheden er mislykket» om formuleringen «hele menneskeheden på afveje» i Ms. 8° 1452, som med noe større sikkerhet kan knyttes til Gengangere. Imidlertid er ett av avsnittene på denne siden vanskelig å knytte til noe bestemt verk ( «Det fuldfærdige menneske er ikke et naturprodukt længer, det er et kunstprodukt således som kornet er det, og frugttræerne, og kreolerracen og de ædle heste og hunderacer, vinstokke o. s. v. –» ). Innholdet i dette avsnittet minner om Ms. 8° 1219:1, idet Ibsen også her omtaler forholdet mellom natur og det kunstige/kunsten. Fordi disse tre avsnittene ser ut til å være skrevet samtidig, og to av dem i beste fall har en usikker tilknytning til Gengangere, har HIS valgt å plassere dem samlet i utgavens sakprosa- og variaavdeling. Dette er ikke i tråd med ES’ og HUs forståelse av notatene; de trykker dem blant materialet til Gengangere i henholdsvis ES (3, 6) og HU (9, 137).

Ms. 8° 1219:2 består av syv avsnitt fordelt på tre sider. Flere av avsnittene kan med relativt stor sikkerhet betraktes som forarbeider til Gengangere, dette gjelder de fire avsnittene s. 1 og første avsnitt s. 2. Avsnittene på s. 1 ser ut til å være skrevet noenlunde samtidig, og alle inneholder formuleringer eller forhold som gjør det nærliggende å knytte dem til Gengangere. I første avsnitt s. 1 er det blant annet tale om «Asylet», og i dette og neste avsnitt forekommer setningen «alt er gengangere». I tredje avsnitt er det tale om følgene av foreldrenes handlinger for «afkommet». I det siste avsnittet på siden omtales «Hun, det uægte barn» og «sønnen», som sannsynligvis viser til Regine og Osvald. Også første avsnitt i Ms. 8° 1219:2, s. 2 kan sees i sammenheng med Gengangere. Her gjøres det kort rede for et forhold mellom «han» og «hun», et forhold som etter all sannsynlighet er ment å skissere forhistorien til herr og fru Alving. Det er også snakk om «en pige», «en søn» og «en datter», og dette kan peke fram mot Johanne, Osvald og Regine. Andre avsnitt på denne siden har HIS valgt å innlemme i utgavens sakprosa- og variaavdeling siden teksten er for generell til at den kan knyttes til Gengangere – Ibsen omtaler her forholdet mellom «det uorganiske» og «det organiske», mellom død og levende natur, og kommenterer deretter sin egen måte å arbeide på ( «Først vil jeg altid af et opdukkende stof gøre en skitze men det blir til et drama»). Dette er i tråd med ES og HU; de trykker avsnittet sammen med Ms. 8° 1219:1 i ES (1, 304) og HU (15, 364). Avsnittet på s. 3 i Ms. 8° 1219:2 betrakter HIS under tvil som tilhørende materialet til Gengangere. Det dreier seg om «nutidens kvinder», og innholdet er såpass generelt at det kan peke mot flere av Ibsens stykker: «ikke opdragne efter deres begavelse, holdt borte fra deres kald, frataget deres arv […] Hvad blir følgen?» Imidlertid ligner innholdet noe Ibsen skal ha sagt til William Archer 2. januar 1882 om hva han ønsket å vise gjennom fru Alving (ES 3, 462), hvilket gjør det nærliggende å knytte teksten til Gengangere: «Then he went on to say that his idea had been to show, in Fru Alving, how a badly educated, badly trained woman was certain to be driven, by men of Pastor Manders’ way of thought and feeling, into opposite extremes» (Archer 1906, 7). Jf. også brev til Sophus Schandorph 6. januar 1882.

Ms. 8° 1946 er et notat med overskriften «Optegnelser». Notatet slutter med «Her begynder stykket». I første avsnitt skisseres bakgrunnen for dette stykkets handling. Selv om en del detaljer ikke stemmer overens med forholdene i Gengangere, er hovedtrekkene de samme: Det dreier seg om et ekteskap mellom «han» og «hun», «han» får en høy stilling i samfunnet, de får en sønn som de sender vekk, «han» dør, det stiftes et legat av arven etter ham, og stykket planlegges å begynne når et monument over ham skal innvies. Det er derfor sannsynlig at dette manuskriptet er et forarbeid til Gengangere.

Arbeidsmanuskriptet NBO Ms. 4° 1114 er en fullstendig gjennomskrivning av stykket, og er gjennomarbeidet med mange rettelser og tillegg. Teksten ligger nær den endelige utgaven av stykket (se nedenfor). Det er med andre ord overveiende sannsynlig at dette ikke er første fullstendige gjennomarbeidelse av stykket, og at det har eksistert en tidligere versjon som nå er tapt. At Ibsen bruker forkortede rollenavn i så å si hele manuskriptet, og at han ikke vakler mellom forskjellige navn for samme person, tyder også på at han har arbeidet med dette i en tidligere form. (Om dette, se også

Manuskriptbeskrivelse.)

Avvikene mellom arbeidsmanuskriptet og trykkmanuskriptet er forholdsvis små, men mange. Gangen i stykket er stort sett lik i de to manuskriptene, men det er mange avvik i tegnsetting, ordvalg og formuleringer. I arbeidsmanuskriptet har Ibsen som nevnt for det meste benyttet forkortede rollenavn. Videre mangler arbeidsmanuskriptet personliste og den innledende sceneanvisningen i første akt, og enkelte steder er hele replikker lagt til eller fjernet i trykkmanuskriptet. Tre steder har Ibsen endret eller lagt til lengre passasjer ved hjelp av innføyde blad. Felles for tekstene på disse bladene er at de alle ligger relativt nær den tilsvarende passasjen i trykkmanuskriptet, men med enkelte forskjeller i detaljene.

I NBO Brevs. 200 er det bevart replikkutkast som Ibsen må ha skrevet ned i løpet av arbeidet med å renskrive stykket (se Manuskriptbeskrivelse). Disse befinner seg på baksiden av et brev fra Sigurd Ibsen til Henrik Ibsen 19. oktober [1881]. Alle replikkene hører til i andre akt i den endelige utgaven av stykket. Den øverste og de fire nederste replikkene på siden er utkast til samme replikkveksling. I de fire nederste replikkene har teksten fått sin endelige utforming – med unntak av de forkortede rollenavnene samt en kort sceneanvisning og en retorisk utheving som er kommet til i trykkmanuskriptet. Mellom den øverste og de fire nederste replikkene står et utkast til en replikkveksling som også er å finne i trykkmanuskriptet, dog i noe omarbeidet form; blant annet er Engstrands første replikk noe bygget ut.

Tittelbladet NBO Ms.fol. 3212 synes ikke å høre hjemme i noe kjent manuskript. Ms. 4° 1114 mangler tittelblad, men Ms.fol. 3212 tilhører sannsynligvis ikke dette manuskriptet (om dette, se Manuskriptbeskrivelse). Det kan ha vært sendt et teater, slik vi vet at det var tilfellet med Samfundets støtter i 1877, jf. Hegels brevkonsept 28. juni 1877, som var et svar på Ibsens brev 24. juni 1877: «Mon det skulde være nødvendigt, at De tager Afskrift til Theateret i Stockholm? Naar Stykket trykkes og udsendes med et haandskrevet Titelblad og det derhos bemærkes, at det ikke vil komme i Boghandelen før efter 15 Novbr., burde det indsendte Ex. dog fuldstændig kunne gjelde som Manuskript» (KBK NKS 3742, 4°, II). I et brev til Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm 17. oktober 1881 skriver Ibsen: «Et trykt exemplar vil imidlertid i løbet af November måned, og forinden skuespillet kommer i boghandelen, blive den kgl: direktion tilstillet gennem min forlægger i København» . Tittelbladet kan ha vært brukt, eller tenkt brukt, på samme måte som for Samfundets støtter, det vil si for å få det trykte eksemplaret til å gjelde som manuskript og dermed sikre forfatteren honorar ved teateroppførelser (publiserte dramaer var ikke beskyttet på samme måte, jf. HIS 13k, 407 og 519).

Trykkmanuskriptet NBO Ms. 8° 953 og førstetrykket er i stor grad sammenfallende. Over halvparten av variasjonen mellom de to tekstkildene skyldes forskjell i kommasetting – det er adskillig flere kommaer i førstetrykket enn i trykkmanuskriptet. Av andre forskjeller kan skrivefeilene i trykkmanuskriptet nevnes, disse er rettet i førsteutgaven. For eksempel er «Mit på lyse dagen» rettet til «Midt på lyse dagen» (1. utg., 8), «arvorligt» til «alvorligt» (1. utg., 147) og en forekomst av galt rollenavn er rettet fra trykkmanuskriptets

«Osvald» til «fru Alving» (1. utg., 147). Til gjengjeld er noen nye feil kommet til (jf. Tekstkritiske bemerkninger). Ibsens få rettelser i trykkmanuskriptet er tatt til følge i grunnteksten.

Forskjellene mellom de trykte utgavene av Gengangere er små og gjelder i all hovedsak tegnsetting og ortografi. Trykkfeil er rettet og nye kommet til, men ingen av større betydning. I et brev til Hegel 20. desember 1881 skriver Ibsen: «‹Gengangere› er som sædvanligt særdeles smukt udstyret og indbindingen pragtfuld. Nogle små uvæsentlige trykfejl, som jeg har fundet, skal jeg ved lejlighed sende en fortegnelse over.» Denne fortegnelsen kjenner ikke HIS til. Av andre forskjeller mellom første og andre utgave kan nevnes endring fra «en» til «man» i «noget, som man ikke selv kunde gøre for» (2. utg., 110), fra «om» til «over» i «hænger rejsetasken over skuldren» (2. utg., 138) og fra «forstuen» til «forstuedøren» i «han og Engstrand går ud gennem forstuedøren» (2. utg., 139). Færrest forskjeller er det mellom FU og tredje utgave; de to utgavene er satsidentiske med unntak av tittelsider, paginering og arksignaturer. Den eneste variansen dem imellom dreier seg om bortfalte tegn og andre mindre forskjeller i trykkvaliteten.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved etableringen av hovedteksten er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert. Emendasjoner er foretatt med utgangspunkt i samtlige trykte utgaver samt trykk- og arbeidsmanuskriptene NBO Ms. 8° 953 og NBO Ms. 4° 1114.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er i hovedtrekk som offisiell norsk i samtiden (for unntak, se Ord- og sakkommentarer).

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Gengangere (1881) omfatter ut over internvariasjonen (jf. Bibliografiske opplysninger) i hovedsak setterfeil. For eksempel er trykkmanuskriptets «varmblodige» blitt til «varmblodigede» og «naget» til «noget» i førsteutgaven. Disse er i HIS emendert etter trykkmanuskriptet. Verdt å nevne er også to skrivefeil som er rettet i HIS: Trykkmanuskriptets og de senere kildenes «vakker» i «Og hvis jeg så pent og vakker turde be’» er rettet til arbeidsmanuskriptets «vakkert», og «komunale», som finnes i alle kildene til Gengangere, er rettet til «kommunale». Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det dessuten til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875, HIS 1k, 34–40 og 146–48. Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene for HIS.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er Gengangere trykt i bind 6, med en innledning om tilblivelsen, oversettelser, sekundærlitteratur og oppførelser s. XX–XXXI. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I MU er Gengangere trykt i bind 4. FU oppgis som tekstgrunnlag (MU 5, 3). Rettelser foretatt av Storm, et utvalg feil i tidligere utgaver samt en språklig kommentar finnes i tillegget i MU (5, 15). I ES 3 er en del av manuskriptmaterialet til Gengangere gjengitt på s. 5–10, med opplysninger og varianter på s. 461–63. ES har ikke kjent eller hatt tilgang til NBO Ms. 8° 1946, replikkutkastene på baksiden av brevet fra Sigurd Ibsen til Henrik Ibsen (NBO Brevs. 200) og NBO Ms.fol. 3212. I SU er Gengangere trykt i bind 4. Tekstgrunnlaget oppgis å være «originalutgaven», det vil si førstetrykket (SU 7, 300). Kun én rettelse skal være gjort i førstetrykkets tekst, nemlig «varmblodigede», som i SU er rettet til «varmblodige». I HU er Gengangere trykt i bind 9. Tekstgrunnlaget oppgis å være førsteutgaven sammenholdt med trykkmanuskriptet (HU 9, 176). I tekstkritiske noter gjøres det rede for Ibsens egne endringer i trykkmanuskriptet samt for de tekststedene der utgiverne følger trykkmanuskriptet fremfor førstetrykket. Det gjøres også rede for forholdet mellom arbeidsmanuskriptet NBO Ms. 4° 1114 og teksten i HU 9 samt for Ibsens egne endringer i arbeidsmanuskriptet, dels i apparat, dels som løpende tekst. ES’ omtale og gjengivelse av NBO Ms. 8° 1452 og de delene av NBO Ms. 8° 1219 som knyttes til Gengangere, er trykt også i HU 9. I tillegg gjengis NBO Ms. 8° 1946. HU omtaler ikke NBO Ms.fol. 3212. Manuskriptmaterialet til Gengangere er utgitt og beskrevet i hovedfagsoppgaven En genetisk analyse av Henrik Ibsens Gengangere (Sauar 2002). I tillegg til de manuskriptene HIS anser som del av materialet til Gengangere, inkluderer Sauar NBO Ms. 8° 1219:1, andre avsnitt i Ms. 8° 1219:2, 2 og Ms. 8° 1219:3 i sin analyse.

Table of Contents

- Tittelside (HIS)
- Tittelside (HIS)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Rolleliste
- Første Akt
- Annen Akt
- Tredje Akt

- Innledning til skuespillet

- Bakgrunn
- Tilblivelse
- Utgivelse
- Oversettelser
- Oppførelser

- Tekstredegjørelse til skuespillet

- Full tekstredegjørelse