GILDET PÅ SOLHAUG

2. versjon (1883)

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1878 i München av Franz Hanfstaengel. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

GILDET PÅ SOLHAUG

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

Front cover image was taken in 1878 i Munich by Franz Hanfstaengel. Original image from www.ibsen.net.

GILDET PÅ SOLHAUG

SKUESPIL I TRE AKTER

AF HENRIK IBSEN

ANDEN UDGAVE MED EN FORTALE AF FORFATTEREN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1883

GILDET PÅ SOLHAUG

Fortale til anden udgave

«Gildet på Solhaug» skrev jeg i Bergen i sommeren 1855, altså for omtrent 28 år siden.

Stykket opførtes samme steds for første gang den 2. Januar 1856 som festforestilling til erindring om den norske scenes stiftelsesdag.

Jeg var dengang ansat som instruktør ved det bergenske teater og ledede altså selv indstuderingen af mit stykke. Det fik en fortrinlig, en sjelden stemningsfuld udførelse. Med lyst og hengivelse blev det givet, og således blev det også modtaget. «Den bergenske lyrik», der efter sigende skal have afgjort de seneste politiske valg deroppe, svulmede på hin teateraften højt i det fuldt besatte hus. Forestillingen endte med talrige fremkaldelser af forfatteren og af de spillende. Senere på aftenen gav orkestret, ledsaget af en stor del af publikum, mig en serenade udenfor mine vinduer. Jeg tror næsten, jeg lod mig henrive til at holde et slags tale til de forsamlede; jeg ved i al fald, at jeg følte mig såre lykkelig.

Et par måneder senere opførtes «Gildet på Solhaug» i Kristiania. Også dersteds blev det af almenheden modtaget med meget bifald, og dagen efter den første opførelse skrev Bjørnson i «Morgenbladet» en varm, elskværdig, ungdommelig opsats derom. Egentlig var det ikke nogen anmeldelse eller kritik; det var snarere en stemningsrig fri fantasi, digterisk improviseret over stykket og over forestillingen.

Men så kom den rigtige kritik, forfattet af de rigtige kritikere.

Hvorledes blev man i hin tid, – jeg mener i årene fra 1850 til omkring 1860, – en rigtig literatur-kritiker, og navnlig dramatisk kritiker i Kristiania?

Jo, det gik i regelen således til: Efter nogen tids forberedende øvelser i «Samfundsbladet» og efter oftere at have påhørt de diskussioner, som om aftenerne efter teatertid førtes på Treschows kafé eller «hos Ingebret», begav den vordende kritiker sig hen i Johan Dahls boglade og lod sig forskrive fra København et exemplar af J. L. Heibergs «Prosaiske Skrifter», om hvilke han havde hørt sige, at de skulde indeholde en afhandling betitlet «Om Vaudevillen». Denne afhandling blev da læst, grublet over og kanske tildels også forstået. Gennem disse skrifter blev man endvidere bekendt med en polemik, som Heiberg i sin tid havde ført imod professor Øhlenschlæger og imod digteren Hauch i Sorø. Lejlighedsvis erfarede man deraf også, at J. I. Baggesen (forfatter af «Gjengangerbrevene») allerede tidligere havde åbnet et lignende felttog imod den store digter, som havde skrevet både «Axel og Valborg» og «Hakon Jarl».

Megen anden for en kritiker nyttig viden lod sig også uddrage af disse skrifter. Af dem lærte man f. ex., at en ret kritiker var på smagens vegne forpligtet til at føle sig forarget over hiater. Blev i et eller andet vers et sådant uhyre påtruffet, kunde man være sikker på, at de unge kristianiensiske kritiserende Jeronimusser, ligervis som Holbergs egen, udråbte deres: Hillemænd, verden står ikke til påske!

Og så havde den datidige norske hovedstads-kritik en særegen ejendommelighed, hvis udspring jeg længe ikke kunde blive klog på. Vore kritikere plejede nemlig, hver gang en begyndende forfatter udgav en bog eller fik et lidet teaterstykke opført, at geråde i en ustyrlig vrede og at gebærde sig som om der gennem bogens udgivelse eller stykkets opførelse var tilføjet dem selv og de aviser, de skrev i, en blodig fornærmelse. Som sagt, jeg grublede længe over denne besynderlighed. Endelig fik jeg rede i sagen. Ved nemlig at læse det danske «Månedskrift for Literatur» blev jeg opmærksom på, at gamle etatsråd Molbech i sin tid havde plejet at betages af en svær vrede, når en ung digter udgav en bog eller fik et skuespil opført i København.

Således, eller omtrent således, var den domstol beskaffen, der nu i dagspressen tog sig for at stille «Gildet på Solhaug» for kritikens skranke i Kristiania. Den var for størstedelen sammensat af unge mænd, der i kritisk henseende levede på lån fra diverse kanter. Deres kritiske tanker var for længe siden tænkte og udtalte af andre; deres meninger var for lang tid siden formuleret andetsteds. Lånegods var hele deres æstetiske teori; lånegods var hele deres kritiske metode; lånegods var i et og alt, i stort og i småt, den polemiske taktik, de gjorde brug af. Ja, lige til sindsstemningen, så var den lånt. Lånt, lånt var det alt sammen. Det eneste originale ved dem var, at de evig og altid benyttede lånegodset forkert og i utide.

At dette kollegium, hvis medlemmer kritisk livnærede sig ved lån, troede at måtte i digterisk henseende forudsætte noget lignende hos mig, kan ikke forundre nogen. Et par aviser der oppe, og muligens flere, fandt da også ganske rigtig ud, at jeg havde lånt dette eller hint fra Henrik Hertz’s skuespil «Svend Dyrings hus».

Denne kritiske påstand er grundløs og uefterrettelig. Det er åbenbart benyttelsen af kæmpevisernes versemål i begge stykkerne, som har foranlediget den. Men hos mig er sprogtonen en ganske anden end hos Hertz; diktionen i mit stykke har et ganske andet klangpræg end i hans; over det rytmiske i mit stykke vifter en let sommerluft; over det rytmiske hos Hertz ruger der høstvejr.

Heller ikke, hvad karakterer, handling, eller overhovedet hvad det faktiske indhold angår, findes der mellem begge stykker nogen anden eller større lighed end den, der er en nødvendig følge af, at stoffet til dem begge er hentet ud fra kæmpevisernes trange forestillingskreds.

Med fuldt så stor eller vel endnu større føje kunde man påstå, at Hertz i sit «Svend Dyrings hus» havde lånt et og andet, og det ikke så lidt endda, fra Heinrich v. Kleist’s «Käthchen von Heilbronn», der er skrevet i begyndelsen af dette århundrede. Käthchens forhold til grev Wetter-Strahl er i alt væsentligt det samme, som Ragnhilds til ridder Stig Hvide. Ligesom Ragnhild drives også Käthchen af en gådefuld, uforklarlig magt til at følge den mand, hun elsker, på alle hans veje, til lønligt at liste sig efter ham, til viljeløst at lægge sig ned og sove i hans nærhed, til naturnødvendigt at vende tilbage til ham, så ofte hun end jages bort. Hertil kommer det overnaturliges indgriben på flere andre måder både hos Kleist og hos Hertz.

Men er der nogen, som tviler på, at man i den endnu ældre dramatiske literatur, med en smule god eller ond vilje, måtte kunne opdrive et skuespil, om hvilket det kunde påståes, at Kleist derfra havde lånt et eller andet til sit «Käthchen von Heilbronn»? Jeg tviler i al fald ikke derpå. Men deslige påvisninger vilde være ørkesløse. Det, der gør et kunstværk til sin ophavsmands åndelige ejendom, det er, at han har påtrykt værket sin egen personligheds stempel. Jeg mener derfor, at til trods for de antydede lighedspunkter er «Svend Dyrings hus» lige så ubestridelig og udelukkende et originalværk af Henrik Hertz, som «Käthchen von Heilbronn» er et originalværk af Heinrich v. Kleist.

Den samme ret gør jeg for mit eget vedkommende gældende med hensyn til «Gildet på Solhaug». Jeg håber også, at man for fremtiden vil lade enhver af de tre navnefættere få beholde ubeskåret, hvad der med rette tilhører ham.

Georg Brandes har ved given anledning betegnet «Gildet på Solhaug» i dets forhold til «Svend Dyrings hus», ikke som bygget på noget lån, men som tilblevet under en påvirkning, en indflydelse, udøvet af den ældre digter på den yngre. Hans udtalelser om mit arbejde er for resten så velvillige, at jeg herfor, som for så meget andet, har al grund til at være ham takskyldig.

Men ikke desto mindre må jeg fastholde, at sagen i virkeligheden heller ikke forholder sig således, som Brandes har opfattet den. Henrik Hertz har aldrig i nogen særlig grad tiltalt mig som dramatisk digter. Jeg kan derfor ikke få i mit hoved, at han nogensinde skulde, mig uafvidende, have kunnet øve nogen indflydelse på min egen dramatiske produktion.

På dette punkt og i denne forbindelse kunde jeg indskrænke mig til at henvise til dr. Valfrid Vasenius, docent i æsthetik ved universitetet i Helsingfors. I sin afhandling for den filosofiske doktorgrad: «Henrik Ibsens dramatiska diktning i dess førsta skede» (1879) så vel som i sit værk «Henrik Ibsen, ett skaldeporträtt» (343 sider. Jos. Seligmann & comp. Stockholm. 1882.) har han gjort rede for sit grundsyn på mit her omhandlede skuespil, – i sidstnævnte skrift suppleret med, hvad jeg under et samvær i München for tre år siden i al korthed meddelte ham. Hertil kunde jeg, som sagt, henvise.

Men for god ordens skyld vil jeg dog selv på de følgende blade i omrids fortælle «Gildet på Solhaug»s tilblivelseshistorie.

Her er den:

Jeg indledede denne fortale med en oplysning om, at stykket er skrevet i sommeren 1855.

Året i forvejen havde jeg skrevet «Fru Inger til Østråt». Beskæftigelsen med dette drama havde nødsaget mig til literært og historisk at fordybe mig i Norges middelalder, navnlig da i den senere del af samme. Jeg forsøgte, så godt det lod sig gøre, at leve mig ind i hine tiders sæder og skikke, i menneskernes følelsesliv, i deres tænkesæt og udtryksmåde.

Denne periode er imidlertid ikke særdeles tiltalende at dvæle ved i længden; den frembyder heller ikke synderlig stof, der egner sig for dramatisk behandling.

Jeg tyede derfor også snart over til selve sagatiden. Men kongesagaerne og over hovedet de strængere historiske overleveringer fra denne fjerne tidsalder fængslede mig ikke; jeg kunde dengang ikke for mine digteriske øjemed gøre nogen dramatisk brug af stridighederne mellem konger og høvdinger, mellem partier og flokke. Det skulde først komme senere.

Derimod fandt jeg i rigt mål i de islandske ætte-sagaer, hvad jeg behøvede som menneskelig iklædning for de stemninger, forestillinger og tanker, der dengang opfyldte, eller i al fald mere eller mindre klart foresvævede mig. Disse gammelnordiske literære bidrag til vor sagatids personalhistorie havde jeg hidtil ikke kendt, knapt nok hørt dem nævne. Da faldt mig ved et tilfælde N. M. Petersens, i al fald for sprogtonens vedkommende, fortræffelige oversættelse i hænde. Ud fra disse ætte-krøniker med deres vekslende forhold og optrin mellem mand og mand, mellem kvinde og kvinde, over hovedet mellem menneske og menneske, slog mig et personligt, fyldigt, levende livsindhold imøde; og ud af denne min leven sammen med alle disse afsluttede, enkelte, personlige kvinder og mænd fremstod i min tanke det første rå, tågede udkast til «Hærmændene på Helgeland».

Hvor meget der af enkelthederne udformede sig i mig, ved jeg ikke længer at opgive. Men jeg husker godt, at de to skikkelser, jeg først fik øje på, var de to kvinder, som senere blev til Hjørdis og Dagny. Et stort gilde med æggende og skæbnesvangre sammenstød skulde der være i stykket. For øvrigt vilde jeg af karakterer, lidenskaber og indbyrdes forhold optage alt det, der forekom mig at være mest typisk for sagalivet. Med et ord, – hvad der i Vølsungasagaen var blevet episk omdigtet, vilde jeg, dramatisk, ligefrem gengive.

Nogen hel, sammenhængende plan udkastede jeg vel ikke dengang. Dog stod det klart for mig, at et sådant skuespil var det første, som nu skulde skrives.

Men så kom der adskilligt imellem. Det meste deraf var vel af personlig natur og formodentlig det stærkest og nærmest afgørende; men jeg tror nok, det heller ikke var ganske uden betydning, at jeg just på den tid beskæftigede mig med indgående at studere Landstads samling af «Norske folkeviser», der var udkommet et par år i forvejen. De stemninger, jeg dengang befandt mig i, forligedes bedre med middelalderens literære romantik end med sagaens kendsgerninger, bedre med verseformen end med prosastilen, bedre med det sprogmusikalske element i kæmpevisen, end med det karakteriserende i sagaen.

Således skede det, at det formløst gærende udkast til tragedien «Hærmændene på Helgeland» foreløbig forvandlede sig til det lyriske drama «Gildet på Solhaug».

De to kvindeskikkelser, plejesøstrene Hjørdis og Dagny i den påtænkte tragedie blev til søstrene Margit og Signe i det fuldførte lyriske drama. Disse to sidstnævntes afstamning fra de to sagakvinder, vil let falde i øjnene, når der først gøres opmærksom derpå. Slægtsligheden er umiskendelig. Tragediens den gang kun løst planlagte helt, den vidt berejste og ved fremmede kongehoffer vel modtagne høvding, vikingen Sigurd, omformede sig til riddersmanden og sangeren Gudmund Alfsøn, der også har færdedes længe i fremmede lande og levet i kongens gård. Hans stilling mellem de to søstre blev ændret i overensstemmelse med de forandrede tidsomstændigheder og forholde; men begge søstrenes stilling lige over for ham forblev væsentlig den samme, som i den oprindelig påtænkte og senere fuldførte tragedie. Det skæbnesvangre gilde, som det i mit første udkast havde været mig så magtpåliggende at male, blev i dramaet den skueplads, på hvilken personerne helt igennem optrådte; det blev den baggrund, imod hvilken handlingen hævede sig frem og meddelte det samlede billede den grundstemning, jeg havde tilsigtet. Stykkets afslutning dæmpedes og formildedes visst nok i overensstemmelse med dets art som drama og ikke tragedie; men mellem rettroende æstetikere turde der kanske alligevel kunne tvistes om, hvor vidt der i denne afslutning ikke er blevet tilbage et drag af uformidlet tragik som et vidnesbyrd om dramaets udspring.

Herpå skal jeg imidlertid ikke videre indlade mig. Jeg har kun villet hævde og fastslå, at det foreliggende skuespil, lige så fuldt som alle mine øvrige dramatiske arbejder, er et naturnødvendigt udslag af min livsgang på et bestemt punkt. Det er opstået indenfra og ikke formedelst nogen ydre påvirkning eller indflydelse.

Således og ikke anderledes hænger det sammen med tilblivelsen af «Gildet på Solhaug».

Rom, i April 1883 Henrik Ibsen

Personerne

BENGT GAUTESØN, herre til Solhaug

MARGIT, hans hustru

SIGNE, hendes søster

GUDMUND ALFSØN, deres frænde

KNUT GÆSLING, kongens foged

ERIK FRA HÆGGE, hans ven

EN HUSKARL

EN ANDEN HUSKARL

KONGENS SENDEBUD

EN GAMMEL MAND

EN PIGE

GÆSTER, HERRER og FRUER

MÆND i Knut Gæslings følge

KARLE og PIGER på Solhaug

Handlingen foregår på Solhaug i det fjortende århundrede.

FØRSTE AKT

En stadselig stue med dør i baggrunden og på begge sidevæggene. Foran tilhøjre et karnap-vindu med små, runde, blyindfattede ruder, og ved vinduet et bord med en mængde kvindesmykker. Langs væggen tilvenstre et større bord med sølvkruse, bægre og drikkehorn. Døren i baggrunden fører ud til en åben svalegang, hvorigennem ses et vidt fjordlandskab.

Bengt Gautesøn, fru Margit, Knut Gæsling og Erik fra Hægge sidder om drikkebordet tilvenstre. I baggrunden dels sidder dels står Knuts mænd; et par ølboller går rundt mellem dem. Langt borte høres kirkeklokker, som ringer til højmesse.

ERIK rejser sig op ved bordet

Og nu, kort og godt, hvad svar har I at give mig på mit ærend som Knut Gæslings bejlermand?

BENGT skotter urolig til sin hustru

Ja, jeg – jeg tænker nu –

(da hun tier)

Hm, Margit, lad os først høre, hvad du mener.

MARGIT står op

Herr Knut Gæsling, – det var mig længe vitterligt, hvad Erik fra Hægge nys fremsatte om eder. Jeg ved fuldt vel, at I stammer fra en berømmelig slægt; I er rig på gods og guld, og vor kongelige herre er eder synderlig bevågen.

BENGT til Knut

Synderlig bevågen, – det siger jeg også.

MARGIT

Og visseligen kunde ikke min søster kåre sig nogen gævere husbond –

BENGT

Ingen gævere; det er lige det samme, som jeg tænker.

MARGIT

– dersom I ellers kan formå hende til at fatte godhed for jer.

BENGT ængstelig og halv sagte

Men, – men, min kære hustru –

KNUT springer op

Ja så, fru Margit! I mener, at eders søster –?

BENGT søger at berolige ham

Nej vent, Knut Gæsling! Vent nu. I må forstå os ret.

MARGIT

Så lidet kan mine ord krænke jer. Min søster kender eder jo kun af de viser, som er gjort om eder, – og de viser klinger ilde for høviske øren.

Eders fædres gård er et utrygt hjem

mellem alle de vilde gæster.

Både nat og dag har I gilde med dem.

Krist hjælpe den ungmø, I fæster!

Krist hjælpe den ungmø, I lokker med guld

med gods eller grønne skove; –

snart vil I se hende sorrigfuld

at længes, under muldet at sove.

ERIK

Nu ja – sandt nok – Knut Gæsling lever noget vildt og ustyrligt. Men sligt ændrer sig let, når han får sig en hustru i gården.

KNUT

Og vel skal I mærke jer dette, fru Margit. Det kan være en uge siden, at jeg var til drikkegilde på Hægge hos Erik, som her står. Øllet var stærkt; og da det led ud på kvelden gjorde jeg det løfte, at Signe, eders fagre søster, skulde vorde min viv, før året var omme. Aldrig skal det siges Knut Gæsling på, at han har brudt noget løfte. Derfor ser I selv, at I må kåre mig til eders søsters husbond, – enten med det gode eller med det onde.

MARGIT

Før det skal ske, vil jeg ikke fordølge,

I må skille jer af med jert ravende følge.

I må ikke længer med skrig og med larm

jage rundt bygden tilhest og i karm;

I må døve den gru, som langvejs står

af Knut Gæslings komme til bryllupsgård.

Høvisk må I te jer, når I rider til gilde;

øksen skal I hjemme bag stuedøren stille; –

I ved, den sidder løs i jer hånd, når mjød

og øl har gjort jer panden fortumlet og rød.

Ærbare kvinder skal I lade med fred;

lad hvermand beholde sit eje;

I må ikke frækt skikke nogen den besked,

at hvis han er klog, så tar han ligskjorten med,

når han færdes på eders veje.

Og arter I jer sådan til året går ud,

så kunde I nok vinde jer min søster til brud.

KNUT med indædt harme

I ved snildt at belægge eders ord, fru Margit. For sandt – I burde være præst og ikke eders husbonds frue.

BENGT

Å, for den sags skyld, så kunde nok jeg også –

KNUT uden at agte på ham

Men vel skal I mærke jer, at havde en våbenfør mand talt mig til på slig vis som I, så –

BENGT

Nej men hør nu, Knut Gæsling, – I må forstå os!

KNUT som før

Nu, kort og godt, så skulde han fornummet, at øksen sidder mig løs i hånden, som I fornylig sagde.

BENGT sagte

Der har vi det! Margit, Margit, dette her går aldrig godt.

MARGIT til Knut

I bad om ærligt svar, og det har jeg givet jer.

KNUT

Vel, vel; jeg vil heller ikke regne det så nøje med jer, fru Margit. I har mere kløgt, end alle vi andre tilhobe. Der er min hånd; – kan hænde der er skælig grund for alle de hvasse ord, I sagde mig.

MARGIT

Det må jeg lide; nu er I jo alt på god vej til at bedre jer. Og hør så et ord til. Vi holder gilde her på Solhaug idag.

KNUT

Gilde?

BENGT

Ja, herr Gæsling. I skal vide, det er vor bryllupsdag; idag for tre år siden blev jeg fru Margits mand.

MARGIT utålmodig, afbrydende

Som jeg sagde, vi holder gilde idag. Når I nu kommer fra kirken og har røgtet eders øvrige ærender, så rider I hid igen og tager del i laget. I kan da lære min søster at kende.

KNUT

Vel, fru Margit; jeg takker jer. Dog var det ikke for at søge kirken, jeg red herned imorges. Min rejse gælder Gudmund Alfsøn, eders frænde.

MARGIT studser

Ham! Min frænde? Hvor vil I søge ham?

KNUT

Hans gård ligger jo bag næsset, på den anden side af fjorden.

MARGIT

Men han selv færdes langvejs herfra.

ERIK

Sig ikke det; han turde være nærmere, end I tænker.

KNUT hvisker

Ti stille!

MARGIT

Nærmere? Hvad mener I?

KNUT

Har I da ikke hørt, at Gudmund Alfsøn er kommen tilbage til landet igen? Han fulgte med kansleren Audun af Hægranæs, som var sendt til Frankrig for at hente vor nye dronning.

MARGIT

Det er ret nok; men kongens bryllup holdes i disse dage med stor pragt i Bergen, og der er Gudmund Alfsøn med.

BENGT

Ja, og der kunde vi også have været med, såfremt min hustru havde villet.

ERIK sagte til Knut

Fru Margit ved da ikke, at –?

KNUT sagte

Det synes så; men lad dig ikke mærke med noget.

(højt)

Nu ja, fru Margit, jeg får lige fuldt tage afsted på lykke og fromme; ved kveldstid kommer jeg igen.

MARGIT

Og da får I vise, om I mægter at styre jert vilde sind.

BENGT

Ja, mærk jer det.

MARGIT

I rører ikke eders økse; hører I, Knut Gæsling!

BENGT

Hverken eders økse eller eders kniv eller hvad andet værge, I bærer hos jer.

MARGIT

Thi da kan I ingensinde håbe på noget svogerskab med mig.

BENGT

Nej, det har vi fast bestemt os til.

KNUT til Margit

Vær I bare tryg.

BENGT

Og når vi har bestemt os til noget, så står det fast.

KNUT

Det kan jeg lide, herr Bengt Gautesøn. Jeg har det på samme sæt; og jeg har nu engang drukket på svogerskab mellem os. I får se til, om ikke jeg også holder fast ved mit ord. – Guds fred til ikveld!

Han og Erik går med mændene ud i baggrunden. Bengt følger dem til døren. Klokkeringningen er imidlertid ophørt.

BENGT kommer tilbage

Det bares mig for, som han trued os, da han gik.

MARGIT tankespredt

Ja, sådan lod det.

BENGT

Knut Gæsling er ikke god at komme ud for. Og når jeg tænker mig om, så gav vi ham også altfor mange umilde ord. Nå, lad os ikke gruble over den sag. Idag må vi være lystige, Margit! Og det, mener jeg, vi har god grund til begge to.

MARGIT smiler tungt

Ja, tilvisse!

BENGT

Jeg var ikke ganske ung, da jeg bejled til dig, det er sandt. Men den rigeste mand på mange, mange mile, det ved jeg da visst, at jeg var. Du var en fager ungmø, af ædel slægt; men medgiften skulde ikke friste nogen frier.

MARGIT hen for sig

Og dog var jeg dengang så rig.

BENGT

Hvad sagde du, min hustru?

MARGIT

Å, intet, intet.

(går over mod højre)

Jeg vil pynte mig med perler og ringe. Det er jo min glædesfest ikveld.

BENGT

Slig tale tykkes jeg vel om. Lad mig se, du klæder dig i din bedste stads, så vore gæster kan sige: lyksalig hun, som fik Bengt Gautesøn til husbond. – Men nu må jeg ud i madburet; der er fuldt op at tage vare på idag.

Han går ud til venstre.

MARGIT segner ned i en stol ved bordet til højre

Vel var det, han gik. Når jeg ser ham herinde,

det er mig som blodet holdt op at rinde;

det er som en kold, en knugende magt

havde sig rundt om mit hjerte lagt.

(med frembrydende tårer)

Han er min husbond! Jeg er hans viv!

Hvorlænge varer et menneskes liv?

Gud fri mig, – kanhænde halvhundrede år; –

og jeg – i det tre og tyvende går!

(roligere, efter en kort taushed)

Det er tungt at sukke bag gylden mur;

det er tungt at sidde så længe i bur.

(famler tankespredt mellem smykkerne og begynder at pynte sig)

Med perler og ringe alt som bedst,

han bad, at jeg smykke mig skulde.

Det var mig en gladere bryllupsfest,

om jeg stædtes til ro under mulde.

(afbrydende)

Dog, jeg vil ikke mere tænke derpå;

jeg kender en vise, som kan sorgen forslå.

(hun synger)

Bergkongen red sig under ø;

– så klageligt rinde mine dage –

vilde han fæste den væne mø.

– ret aldrig du kommer tilbage –

Bergkongen red til herr Håkons gård;

– så klageligt rinde mine dage –

liden Kirsten stod ude, slog ud sit hår.

– ret aldrig du kommer tilbage –

Bergkongen fæsted den væne viv;

– så klageligt rinde mine dage –

han spændte en sølvgjord omkring hendes liv.

– ret aldrig du kommer tilbage –

Bergkongen fæsted den liljevånd

– så klageligt rinde mine dage –

med femten guldringe til hver hendes hånd.

– ret aldrig du kommer tilbage –

Tre sommere gik, og der gik vel fem;

– så klageligt rinde mine dage –

Kirsten sad i berget i alle dem.

– ret aldrig du kommer tilbage –

Fem sommere gik, og der gik vel ni;

– så klageligt rinde mine dage –

liden Kirsten så ikke solen i li.

– ret aldrig du kommer tilbage –

Dalen har blomster og fuglesang;

– så klageligt rinde mine dage –

i berget er der guld og en nat så lang.

– ret aldrig du kommer tilbage –

(hun rejser sig og går henover gulvet)

Den vise sang Gudmund så mangen kveld,

da han var hos min fader hjemme.

Der er noget deri, – jeg ved ikke selv, –

der er noget, som jeg aldrig kunde glemme;

der er noget, som mægtigt fyldte min hu, –

som jeg aldrig forstod, – som jeg grubler på endnu.

(forfærdet, standser)

Røde guldringe! Beltet om mit liv –!

Med guld var det bergkongen fæsted sin viv!

(fortvilet; synker ned på en bænk ved bordet til venstre)

Ve mig! Selv er jeg bergkongens brud!

Og ingen – ingen kommer for at løse mig ud.

Signe, glædestrålende, kommer løbende ind fra baggrunden.

SIGNE råber

Margit, Margit, – han kommer!

MARGIT springer op

Kommer? Hvem kommer?

SIGNE

Gudmund, vor frænde!

MARGIT

Gudmund Alfsøn! Her! Hvor kan du tro –?

SIGNE

Å, jeg er viss på det.

MARGIT går over mod højre

Gudmund Alfsøn er med til bryllupsgildet i kongsgården; det ved du lige så godt som jeg.

SIGNE

Kan være; men endda så er jeg sikker på, det var ham.

MARGIT

Har du da set ham?

SIGNE

Å nej, nej; men nu skal du høre –

MARGIT

Ja, skynd dig, – fortæl!

SIGNE

Det var sig årle, da klokkerne klang,

mig lysted at ride til kirke;

de vildene fugle kviddred og sang

alt mellem siljer og birke.

Der var en gammen i luft og i li;

kirketiden fast var omme;

thi alt som jeg red ad den skyggefulde sti

mig vinked hver rosenblomme.

Jeg trådte så tyst på kirkegulvet ind;

præsten stod højt i koret;

han sang og læste; med andagt i sind

lytted mænd og kvinder til ordet.

Da hørtes en røst over fjorden blå;

mig tyktes, at alle de billeder små

vendte sig om for at lytte derpå.

MARGIT

Hvad mere? Signe, – tal ud, tal ud!

SIGNE

Det var som et dybt, et ufatteligt bud

maned mig udenfor kirkens mur

over hej og dal, gennem li og ur.

Mellem hvide birke jeg lyttende skred;

jeg vandrede fast som i drømme;

øde stod bag mig det hellige sted;

thi præst og kirkefolk vandrede med,

mens det koglende kvad monne strømme.

Der var så stille på kirkesti;

mig tyktes, at fuglene lytted i li,

at lærken daled og gøken taug,

og at det svared fra fjeld og haug.

MARGIT

Bliv ved!

SIGNE

Da korsed sig mand og kvinde;

(med hænderne mod brystet)

men sælsomme tanker steg op herinde.

Fuldt vel jeg kendte den dejlige sang;

Gudmund har sunget den mangen gang;

Gudmund har sunget den mangen kveld, –

og alt, hvad han har sunget, det mindes jeg vel.

MARGIT

Og du tror, det skulde være –?

SIGNE

Jeg ved det så visst!

Tro mig, mit ord skal du sande.

(leende)

Kommer ikke hver en liden sangfugl tilsidst

igen fra de fremmede lande?

Jeg ved ikke selv, – men jeg er så glad –!

Der falder mig ind –. Margit, ved du hvad?

Hans harpe har hængt så længe

på væggen derinde. Jeg vil tage den ned;

jeg vil pudse den blank og stille den beredt

og stemme dens gyldne strænge.

MARGIT åndsfraværende

Gør, som dig lyster –

SIGNE bebrejdende

Det er ikke ret.

(omfavner hende)

Når Gudmund kommer, vil du atter vorde let

tilsinds, som da Signe var liden.

MARGIT hen for sig

Så mangt har forandret sig siden – –

SIGNE

Margit, du skal være fro og glad!

Har du ikke terner og svende?

I dit kammer hænger kostelige klæder på rad.

Å Krist, hvilken rigdom uden ende!

Om dagen kan du ride dig i lunden sval,

at vejde den vilde rå;

om natten kan du sove i fruersal

på silkebolsterne blå.

MARGIT ser mod karnappet

Og han skulde komme til Solhaug som gæst!

SIGNE

Hvad siger du?

MARGIT vender sig

Intet. – Gå; smyk dig som bedst.

Min lykke, den, du så lydt monne prise,

kunde times dig selv.

SIGNE

Hvad mener du vel?

MARGIT stryger hendes hår

Jeg mener –; nu ja, det vil sig jo vise –;

jeg mener, – hvis en bejler red sig hid ikveld –?

SIGNE

En bejler? Til hvem?

MARGIT

Til dig.

SIGNE med latter

Til mig?

Å, da er han kommen på den urette vej.

MARGIT

Hvad vilde du svare, hvis høvisk han bad

om din tro?

SIGNE

Jeg vilde svare, jeg er for glad

til at tænke på bejlere eller på sligt.

MARGIT

Men hvis han var mægtig? Hvis hans hus var rigt?

SIGNE

Å, var han end konge, med hallen fuld

af dyre klæder og røden guld,

det skulde så lidet mig friste.

Nu bæres det mig for, jeg er rig nok med mig selv,

med sommer og sol og den susende elv,

med dig og de fugle på kviste.

Kære søster min, – her vil jeg bygge og bo;

og at skænke nogen bejler min hånd og min tro,

dertil har jeg ikke tid; dertil er jeg for fro!

Hun iler syngende ud til venstre.

MARGIT efter et ophold

Gudmund Alfsøn skulde komme hid? Hid – til Solhaug? Nej, nej, det kan ikke være. – Signe havde hørt ham synge, sagde hun. Når jeg hørte granerne suse dybt derinde i skoven, når jeg hørte fossen rulle og fuglene lokke i trætoppene, da bares det mig tidt nok for, som om Gudmunds kvæder blanded sig alt imellem. Og dog var han langvejs herfra. – Signe har skuffet sig selv. Gudmund kommer ikke.

BENGT i hastværk, fra baggrunden, råber

En uventet gæst, min hustru!

MARGIT

Og hvem?

BENGT

Gudmund Alfsøn, din frænde!

(råber ud gennem døren til højre)

Det bedste gæstekammer må holdes rede – og det på stand!

MARGIT

Han er da alt på gården?

BENGT ser ud gennem svalegangen

Ikke så lige endnu; men længe vil det ikke vare.

(råber ud til højre igen)

Den snittede egeseng med dragehovederne!

(går hen til Margit)

Hans våbendrager bragte bud og hilsen fra ham; selv følger han efter.

MARGIT

Hans våbendrager? Kommer han hid med våbendrager?

BENGT

Ja, det skulde jeg vel mene. En våbendrager og sex rustede mænd er hos ham. Nå ja, Gudmund Alfsøn er jo også en hel anden mand nu, end dengang han drog ud på langfærd. Men jeg må ned og tage imod ham.

(råber ud)

Læg gyldenlæders-sadlen på min hest! Og glem ikke bidslet med ormehovederne!

(ser ud i baggrunden)

Au, der er han alt ved ledet! Nå, så min stav da; min sølvknappede stav! Slig en herre, – Krist fri mig – ham må vi tage imod med ære, med stor ære!

Han går skyndsomt ud i baggrunden.

MARGIT grublende

Han vandred fra bygden som den fattigste svend.

Nu kommer han med væbner og med rustede mænd.

Hvad vil han? Er det hans agt at se,

om bittert jeg nages af kummer og ve?

Lyster det ham at prøve og friste,

hvad jeg mægter at bære, før hjertet må briste?

Mener han, at –? Ah, prøv kun derpå;

så ringe en fryd skal du deraf få!

Hun vinker ud gennem døren til højre.

Tre piger kommer ind i stuen.

MARGIT

I høre mig vel, mine terner små;

I bringe mig på stand min silkekåbe blå.

I følge mig flugs i fruerstuen ind,

at klæde mig høvisk i fløjel og skind.

To af jer skal klæde mig i skarlag og mår,

den tredje skal vinde perler i mit hår.

I bære mig alle mine smykker did ud!

Pigerne går med smykkeskrinene ud til venstre.

MARGIT

Så vil jeg! Margit er jo bergkongens brud.

Vel! Jeg får at bære mit kongelige skrud.

Hun går ud til venstre.

Bengt fører Gudmund Alfsøn ind gennem svalegangen i baggrunden.

BENGT

Og endnu en gang, – hil eder under Solhaugs tag, min hustrus frænde!

GUDMUND

Jeg takker jer. Og hvordan går det hende? Hun lider dog vel i alle måder vil jeg tro?

BENGT

Ja, det kan I sværge på, hun gør. Der fattes hende intet. Hele fem terner kan hun byde og råde over; en fuldt sadlet ganger står rede, så snart det kun lyster hende. Nå, snart sagt, så har hun alt, hvad en høvisk kvinde kan begære for at være fornøjet i sine kår.

GUDMUND

Og Margit, – hun er da vel fornøjet?

BENGT

Gud og hver mand skulde tro, hun måtte være det; men, sælsomt nok –

GUDMUND

Hvad mener I?

BENGT

Ja, enten I nu vil tro det eller ikke, så bæres det mig for, at Margit var lystigere til sinde alt imens hun leved i fattige kår, end siden hun blev frue på Solhaug.

GUDMUND hen for sig

Jeg vidste det jo nok; sådan måtte det gå.

BENGT

Hvad siger I, frænde?

GUDMUND

Jeg siger, højligen undrer mig, hvad I fortæller om eders hustru.

BENGT

Ja, mener I ikke, det går mig lige så? Jeg vil aldrig gælde for en ærlig herremand mere, dersom jeg skønner, hvad hun yderligere kan ønske sig. Jeg er om hende så lang dagen er; og ingen skal kunne sige mig på, at jeg holder hende strængt; alt tilsyn med hus og gård har jeg taget på mig; og ikke desmindre –. Nå, I var jo altid en lystig svend; jeg tænker nok, I bringer solskin med jer. Hys; der kommer fru Margit! Lad jer ikke mærke med, at jeg –

Margit kommer i rig dragt fra venstre.

GUDMUND går hende imøde

Margit, – kære Margit!

MARGIT standser, ser fremmed på ham

Forlad mig, herr ridder; men –?

(som om hun først nu genkendte ham)

For sandt, hvis jeg ikke fejler, så er det Gudmund Alfsøn.

(rækker hånden frem)

GUDMUND uden at tage den

Og du kendte mig ikke straks igen?

BENGT leende

Nej men, Margit, hvad tænker du dog på? Jeg meldte dig jo nylig, at din frænde –

MARGIT går over mod bordet til højre

Tolv år er en lang tid, Gudmund. Den friskeste urt kan dø i tiende led imens –

GUDMUND

Det er syv år siden vi sidst sås.

MARGIT

Tilvisse, det må være længere siden.

GUDMUND ser på hende

Jeg kunde fristes til at tro det; men det er dog som jeg siger.

MARGIT

Hel sælsomt. Jeg var dog visst et barn dengang; og det tykkes mig en evig lang tid siden jeg var barn.

(kaster sig ned i en stol)

Nå, sæt eder, min frænde! Hvil eder ud; ikveld skal I danse og forlyste os med eders sang.

(med et tvungent smil)

Ja, I ved vel, vi er glade her på gården idag, – vi holder gilde.

GUDMUND

Det blev mig sagt, ret som jeg gik ind på tunet.

BENGT

Ja, idag for tre år siden blev jeg –

MARGIT afbrydende

Min frænde har alt hørt det.

(til Gudmund)

Vil I ikke lægge eders kappe bort?

GUDMUND

Jeg takker eder, fru Margit; men det bæres mig for, som her er koldt, – koldere, end jeg havde ventet.

BENGT

Da er jeg både sved og varm; men jeg har også fuldt op at tage vare på.

(til Margit)

Lad nu ikke tiden falde lang for vor gæst, mens jeg er ude. I kan jo snakke sammen om gamle dage.

(vil gå)

MARGIT tvilrådig

Går du? Vil du ikke heller –?

BENGT leende, til Gudmund, idet han kommer tilbage

Ser I vel; herr Bengt til Solhaug er manden, som forstår at færdes mellem kvindfolk. Der er ikke den stund så kort, at min hustru kan være mig foruden.

(til Margit, idet han tager hende under hagen)

Vær du trøstig; jeg skal snart være hos dig.

Han går ud i baggrunden.

MARGIT hen for sig

Å, kval og harm at måtte lide alt dette.

Kort taushed.

GUDMUND

Hvorlunde lever eders søster kære?

MARGIT

Jeg takker; hel vel.

GUDMUND

Det blev sagt, hun skulde være

hos eder.

MARGIT

Her har hun været siden jeg –

(slår om)

For tre år siden kom hun til Solhaug med mig.

(lidt efter)

Hun træder visst snart i stuen herind.

GUDMUND

Signe havde fordum så vennesælt sind;

hun kendte ej list eller rænke;

når jeg kommer ihu hendes øjne blå,

jeg må på guds engle tænke.

Dog, mangt kan i syv års tid forgå.

Sig mig, – mens fjernt fra bygden jeg vandred,

har også hun sig så stærkt forandret?

MARGIT tvungent spøgende

Hun også? Er det i kongens gård

slig høvisk tale man lærer?

I minder mig om, hvordan tiden tærer –

GUDMUND

Margit, hel vel mine ord I forstår.

Engang var I mig begge så blide;

I græd, da jeg skulde fra bygden ride;

vi loved at holde som søskende sammen

i fryd og i ve, i nød og i gammen.

I lyste som en sol mellem jomfruer små;

så viden om land eders ry monne gå; –

fuldt vel er I endnu så fager en kvinde.

Men Solhaugs frue, kan jeg mærke, har glemt

den fattige frænde. Så umildt er I stemt,

I, der engang var så vennesæl til sinde.

MARGIT næsten tårekvalt

Ja engang –!

GUDMUND ser deltagende på hende, tier lidt og siger med dæmpet stemme

Eders husbond bød os at korte

tiden med at melde om gammelt og kært.

MARGIT hæftigt

Nej, nej; ikke derom!

(roligere)

Det falder mig så svært

at mindes; den ting har jeg aldrig lært.

Meld heller om de år, I var borte; –

den tid er vel ej på bedrift så arm;

meget må I kunne mig berette;

derude er jo verden både vid og varm, –

der er sindet og tankerne lette.

GUDMUND

I kongens hal var jeg aldrig så fro,

som dengang jeg var smådreng i den fattige bo.

MARGIT uden at se på ham

Og jeg – hver dag, jeg på Solhaug bode,

takked himlen, at den gjorde mine kår så gode.

GUDMUND

Vel eder, dersom I kan takke fordi –

MARGIT hæftigt

Og er jeg da ikke hædret og fri?

Kan jeg ikke byde, som det huer mig bedst?

Kan jeg ikke, alt som det lyster mig, råde?

Her er jeg den første; ingen sidder mig næst;

og det, ved I, var mig altid til måde.

I tænkte nok at finde mig kummerlig og træt;

men I ser, jeg er fro, mit sind er let.

Se, derfor kunde I sparet jert komme

til Solhaug; det vil jer kun lidet fromme.

GUDMUND

Hvad mener I, fru Margit?

MARGIT rejser sig

Tilfulde jeg ved,

hvad der fører jer ind i min enlige stue.

GUDMUND

I ved, hvi jeg kommer? Og det er jer ikke med?

(hilser og vil gå)

Guds fred og farvel da, min ædle frue!

MARGIT

Det var eder mere til ære, ifald

I var bleven, hvor I var, i kongens hal.

GUDMUND standser

I kongens hal? Kan I spotte min nød?

MARGIT

Eders nød? Nu, højt må I hige, frænde;

jeg gad vide, hvor I tænker at ende!

I kan eder klæde i fløjel rød,

er kongens mand, ejer gods og guld –

GUDMUND

Bedst må I vide, om lykken er mig huld.

I sagde fornylig, fuldt vel I vidste

mit ærend på Solhaug –

MARGIT

Det ved jeg forsand!

GUDMUND

Da kender I og, hvad jeg nys måtte friste; –

da ved I, jeg er en fredløs mand.

MARGIT skrækslagen

Fredløs! Du, Gudmund!

GUDMUND

Det er jeg for visst.

Dog sværger jeg dyrt, ved den hellige Krist,

havde jeg kendt eders tanker og sind,

aldrig var jeg tyet på Solhaug ind.

Jeg mente, I endnu var mild og god,

alt som dengang jeg eder forlod;

men jeg vil ikke trygle; skoven er stor,

og sikker er min hånd og min bue; –

langt heller være hejens sten mit bord

og bjørnehiet min stue.

(vil gå)

MARGIT holder ham tilbage

Fredløs! Nej, bliv! Jeg sværger dig til,

slet intet jeg derom vidste.

GUDMUND

Det er, som jeg siger. Mit liv står på spil;

og livet vil hver mand friste.

Tre nætter lå jeg som hunden ude;

på fjeldet jeg hvilte mine mødige ben

og læned mit hoved til urens sten.

At tigge om ly, om bolster og pude

i fremmed folks hus, det var mig for tungt;

min tro var jo frejdig; mit håb var ungt;

jeg tænkte: når du til Solhaug kommer,

da er du frelst fra al din kvide;

der finder du venner; på dem kan du lide. –

Men håbet er skørt som markens blommer.

Eders husbond mødte mig med horn og krus;

han åbned for mig både dør og porte; –

men øde tykkes mig eders hus;

hallen er mørk; mine venner er borte.

Nu godt; jeg stiger på ny til fjelds.

MARGIT bønligt

Å, hør mig!

GUDMUND

Mit sind er ej som en træls.

Nu tykkes mig livet en usselig gave;

jeg agter det fast for intet værd.

Skrinlagt har I alt, hvad der var mig kært;

mit fagreste håb jeg måtte begrave.

Farvel da, fru Margit!

MARGIT

Nej, Gudmund, hør!

Ved gud og mænd –!

GUDMUND

Forlyst dig som før;

lev du i gammen og ære;

så lidet skal Gudmund mørkne din dør;

ret aldrig han skal dig besvære.

MARGIT

Nu er det nok. Dine bittre ord

vil volde dig anger og kvide.

Havde jeg vidst, at du fredløs fór

alt over strande så vide, –

tro mig, da var det min kæreste dag,

da du tyed ind under Solhaugs tag;

da var det for visst min gladeste fest,

når den fredløse meldte sig her som gæst.

GUDMUND

Du siger –! Hvad skal jeg tænke og tro?

MARGIT rækker ham hånden

At frænder og venner på Solhaug bo.

GUDMUND

Men det, som du nys –?

MARGIT

Agt ikke derpå.

Hør mig, så vil du det hele forstå.

For mig er livet en nat så sort;

der er ikke sol eller stjerne.

Og intet mægter min kvide at fjerne;

thi, ak, jeg har byttet min ungdom bort.

Mit frejdige sind jeg solgte for guld;

jeg hilded mig selv i brogede lænker.

Tro mig, så klageligt vederlag skænker

rigdom, når barmen er sorrigfuld.

Dengang vi var børn, – hvor var jeg da fro!

Vore kår var ringe, fattigt vort bo;

men rigt var håbet i mit bryst herinde.

GUDMUND der ufravendt har betragtet hende

Og du arted dig alt til den dejligste kvinde.

MARGIT

Kan være; men al den lov og pris,

jeg hørte, det blev til min lykkes forlis.

Du måtte bort til de fremmede lande;

men alle dine kvæder graved sig ind

dybt i mit hjerte, dybt i mit sind,

og sløred med tanker min pande.

Du havde sunget om al den lyst,

som mægter at rummes i et menneskes bryst;

du havde sunget om det frejdige liv

blandt herrer og fruer. Alt som bedst

kom bejlere fra øst og bejlere fra vest;

og så – så blev jeg min husbonds viv.

GUDMUND

Å, Margit!

MARGIT

Der gik ikke lang tid hen,

før jeg måtte så bitterlig græde.

At tænke på dig, min frænde, min ven,

det blev min eneste glæde.

Hvor det tyktes mig tomt i Solhaugs hal

og i alle de store stuer!

Her gæsted os riddere, herrer og fruer;

her sang mig til ære så mangen skald;

men der var ikke én, som ret mig forstod,

ikke én, som fatted min jammer; –

jeg frøs, som sad jeg i bergets kammer;

dog værked mit hoved, dog brændte mit blod.

GUDMUND

Men din husbond –?

MARGIT

Han var mig aldrig kær;

hans guld var alt, hvad mig hilded;

talte han til mig, sad han mig nær,

blev mit sind af kvide forvildet.

(slår hænderne sammen)

Og sådan har jeg levet i årene tre!

Mit liv var en evig, en endeløs ve.

Dit komme rygtedes; visst du kender

den stolthed, som dybt i mit hjerte brænder;

jeg dulgte min nød, jeg gemte min kvide;

thi du måtte mindst af alle den vide.

GUDMUND bevæget

Og derfor var det, du vendte dig bort –.

MARGIT uden at se på ham

Jeg tænkte, du kom for at spotte min vånde.

GUDMUND

Margit, kunde du tro –?

MARGIT

Nu, kort

og godt, der var grund nok for hånde.

Dog, himlen være takket, nu er det forbi;

jeg står ikke længer alene;

om barmen er jeg så let og fri,

som et barn under abildgrene.

(farer sammen i skræk)

Ah, hvad falder mig ind! Hvor kunde jeg glemme –!

Alle helgene se til mig nådigt ned!

Fredløs, sagde du –?

GUDMUND smiler

Nu er jeg hjemme;

her lader mig kongens mænd med fred.

MARGIT

Men du, som nylig stod højt i agt, –

sig mig hvorlunde –?

GUDMUND

Snart er det sagt.

Du ved, jeg var i de franske riger,

da kansleren, Audun fra Hægranæs, drog

did fra Bergen med et fyrsteligt tog,

at føre prinsessen med svende og piger

og skatte til Norge som kongens brud.

Herr Audun var så fager og prud;

prinsessen var den livsaligste kvinde.

Hendes øjne kunde bede den varmeste bøn; –

de talte tilhobe, de hvisked i løn.

Hvorom? Det var svært at finde. –

Det var sig en nat; jeg læned mig tyst

op imod snekkens side;

mine tanker stævned mod Norges kyst

alt med de måger hvide.

Da hvisked to røster bag ved min ryg; –

jeg vendte mig om; – det var ham og hende;

de så mig ikke; jeg sad så tryg;

dog kunde jeg begge kende.

Hun så på ham med et klageligt blik

og hvisked: ak, dersom farten gik

mod syd til de dejlige lande,

og var vi alene på snekken, vi to,

da tror jeg for visst mit hjerte fandt ro,

da brændte visst ikke min pande!

Genmæled herr Audun; hun svared ham kæk,

svared med ord så hede, så vilde;

jeg så hendes øjne som stjerner spille;

hun bad ham –

(afbrydende)

Det greb mig med rædsel og skræk.

MARGIT

Hun bad –?

GUDMUND

Jeg fór op; i hast de forsvandt;

alene stod jeg på skibets dæk; –

(tager en liden flaske frem)

men hvor de havde siddet, denne jeg fandt.

MARGIT

Og den –?

GUDMUND med dæmpet stemme

Den rummer en gådefuld saft; –

en dråbe deraf i din uvens bæger, –

så sagtelig sygner hans livsenskraft,

og intet i verden ham hjælper og læger.

MARGIT

Men sig mig –?

GUDMUND hviskende

Den var for kongen bestemt.

MARGIT

Alle helgener!

GUDMUND idet han atter forvarer flasken

Vel, at jeg fik den gemt. –

Tre dage efter var farten tilende.

Så lønligt flygted jeg med mine svende;

jeg vidste jo nok, i kongens hal

vilde Audun listelig volde mit fald, –

vilde forklage mig –

MARGIT

Nu er forbi

din værste nød; snart er alt ved det gamle.

GUDMUND

Alt? Nej, Margit, – dengang var du fri.

MARGIT

Du mener –?

GUDMUND

Jeg? Intet. Å, lad mig samle

mine tanker; jeg er så frejdig og fro

fordi jeg, som fordum, er hos eder to.

Men, sig mig, – Signe –?

MARGIT peger smilende mod døren til venstre

Hun kommer snart.

Hun må jo pynte sig lidt for sin frænde,

og det er vel ikke gjort i en fart.

GUDMUND

Jeg må se, om hun endnu kan mig kende.

Han går ud til venstre.

MARGIT ser efter ham

Hvor han er fager og mandig.

(med et suk)

Der er ikke megen lighed mellem ham og –

(rydder lidt op ved drikkebordet, men standser igen dermed)

Dengang var du fri, sagde han. Ja, dengang!

(kort taushed)

Det var en sælsom fortælling, den om prinsessen, som –. Hun havde en anden kær, og så –. Ja, disse kvinder i de fremmede lande, – jeg har hørt det før, – de er ikke veke som vi; de ræddes ikke for at gøre en tanke til dåd.

(tager et bæger, som står på bordet)

Af dette bæger drak Gudmund og jeg på et frydeligt gensyn, da han rejste. Det er fast det eneste arvestykke, jeg bragte med til Solhaug.

(sætter bægeret ind i et vægskab)

Hvor blid denne sommerdag er. Her er så lyst herinde. Så lifligt har ikke solen skinnet i tre år.

Signe, og efter hende Gudmund kommer ind fra venstre.

SIGNE løber leende hen til Margit

Ha-ha-ha! Han vil ikke tro, det er mig!

MARGIT smilende, til Gudmund

Ser du; mens fjernt fra bygden du vandred,

har også hun sig så stærkt forandret.

GUDMUND

Tilvisse! Men at hun skulde –! Nej, nej,

det var dog aldrig faldet mig ind.

(griber Signes hænder og ser på hende)

Og dog, dit uskyldige barnesind

læser jeg endnu i øjnene blå; –

hvor kan jeg da længer tvile derpå!

Jeg må le, når jeg mindes, hvor tidt jeg har

tænkt dig sålunde, som dengang jeg bar

dig på mine arme. Da var du et barn;

nu er du en huldre, som kogler og gækker.

SIGNE truer med fingeren

Ja, vogt dig! Hvis hulderens harme du vækker, –

pas på, – hun hilder dig i sit garn!

GUDMUND hen for sig

Næsten bæres mig for, som det alt var sket.

SIGNE

Men vent; du har jo end ikke set

hvorlunde jeg har holdt din harpe i ære.

(idet hun går ud til venstre)

Nu må du mig alle dine kvæder lære!

GUDMUND sagte, ser efter hende

Sprungen ud som den fagreste rosenblomme,

der endnu var knop ved dagens komme.

SIGNE bringer harpen

Se her!

GUDMUND griber den

Min harpe! Så blank som før!

(slår nogle toner)

Der er endnu klang i de gamle strenge; –

nu skal du ikke længer på væggen hænge –

MARGIT ser ud i baggrunden

Hist kommer vore gæster.

SIGNE mens Gudmund indleder sin sang

Hys, – stille! Å hør!

GUDMUND synger

Jeg vandred i lien så tung og så ene;

de småfugle kviddred fra busker og grene;

så listeligt kviddred de sangere små:

hør til, hvordan kærlighed monne opstå!

Den vokser som eken i årene lange;

den næres ved tanker og sorger og sange.

Den spirer så let; i den flygtigste stund

fæster den rødder i hjertets grund!

Han går under efterspillet op mod baggrunden, hvor han sætter harpen fra sig.

SIGNE tankefuld, gentager for sig selv

Den spirer så let; i den flygtigste stund

fæster den rødder i hjertets grund.

MARGIT adspredt

Talte du til mig? – Jeg hørte ikke ret –?

SIGNE

Jeg? Nej visst ikke. Jeg mente kun –

(synker atter hen som i drømme)

MARGIT halv højt; ser frem for sig

Den vokser som eken i årene lange;

den næres ved tanker og sorger og sange.

SIGNE opvågnende

Du siger, at –?

MARGIT farer med hånden over panden

Å, det var intet. Kom; vi må gå vore gæster i møde.

Bengt kommer med mange gæster, mænd og kvinder, ind gennem svalegangen.

GÆSTERNE synger

Over tilje med sang og strengespil

i gildestuen vi træde.

Guds fred vi ønsker den frue mild;

vi ønsker både gammen og glæde.

Gid altid en himmel, så lys som idag,

over Solhaugs tag

må sig brede!

ANDEN AKT

En birkelund, der støder op til huset, hvoraf et hjørne ses til venstre. En fodsti fører op i lien i baggrunden. Til højre for stien fosser en elv nedover og taber sig mellem fjeldstykker og stene. Det er lys sommernat. Døren til huset står åben; vinduerne er oplyste. Musik høres derinde.

GÆSTERNE synger i gildestuen

Lad fedlen klinge; ved strengeklang

træder vi dansen den nat så lang.

Hvor lystigt at trine på tilje!

Den jomfru brænder så skær som et blod;

det er sig den smådreng, bold og god,

han favner den væne lilje!

Knut Gæsling og Erik fra Hægge kommer ud fra huset. Musik, dans og lystighed vedbliver under det følgende at lyde dæmpet derinde.

ERIK

Bare det ikke kommer til at angre dig, Knut.

KNUT

Lad du mig om det.

ERIK

Ja, ja, voveligt er det dog. Du er kongens foged. Der udgår herrebud til dig, at du skal fange Gudmund Alfsøn, hvor du kan komme over ham. Og nu, da du har ham lige i næven, så tilsiger du ham dit venskab og lader ham færdes frit, hvor det lyster ham.

KNUT

Jeg ved, hvad jeg gør. I hans egen stue har jeg søgt ham, og der var han ikke at finde. Og dersom jeg nu forsøgte på at gribe ham her, – mener du da, at fru Margit var tilsinds at give mig Signe til hustru?

ERIK langtrukket

Nej, med det gode blev det vel ikke, men –

KNUT

Og med det onde gad jeg nødig gå frem. Gudmund er jo også min ven fra gamle tider; og han kan gøre mig nytte.

(bestemt)

Derfor bliver det, som jeg har sagt. Ikveld skal ingen her på gården vide, at Gudmund Alfsøn er fredløs; – imorgen får han se at hjælpe sig selv.

ERIK

Ja, men kongens lov?

KNUT

Å, kongens lov! Du ved lige så godt som jeg, kongens lov agtes ikke stort her inde i bygderne. Skulde kongens lov gælde, så måtte mangen staut karl iblandt os bøde både for bruderov og manddrab. – Kom nu her! Jeg gad vide, hvor Signe –?

De går ud til højre.

Gudmund og Signe kommer nedover fodstien i baggrunden.

SIGNE

Å tal! Bliv ved! Lad mig lytte dertil;

det høres som det væneste strengespil.

GUDMUND

Signe, min fagre, min yndelige lilje!

SIGNE med glad og stille forundring

Jeg – jeg er ham kær!

GUDMUND

Det er ingen som du.

SIGNE

Jeg skulde mægte at binde din vilje;

jeg skulde mægte at fylde din hu!

Å, tør jeg tro dig?

GUDMUND

Det tør du for sandt.

Hør mig, Signe. Medens årene randt

tænkte jeg trofast både vinter og sommer

på eder to, mine fagreste blommer.

Men jeg kunde ikke fuldt mine tanker forstå; –

da jeg rejste, var du som alferne små, –

som alferne små, der færdes i skove

og lege som bedst, når vi drømme og sove.

Men idag, da jeg stod i Solhaugs stue,

da forstod jeg mig selv tilfulde, –

forstod, at Margit var så stolt en frue,

men du den allerdejligste blandt ungmøer hulde.

SIGNE der kun halvt har lyttet til hans ord

Jeg mindes, vi sad ved arnens glød

en vinterkveld, – nu er det længe siden; –

du sang for mig om den jomfru liden,

som nøkken havde lokket ned i sit skød.

Der glemte hun bort både fader og moder;

der glemte hun bort både søster og broder;

hun glemte bort både himmel og jord,

hun glemte sin gud og hvert kristent ord.

Men tæt under strande den smådreng stod;

han var tilsinde så mødig og mod;

med kvide han slog sin harpes strenge,

så vide det klang både lydt og længe.

Den jomfru liden på tjernets bund

vågned derved af sin tunge blund;

nøkken måtte slippe hende ud af sit skød;

mellem liljerne hen over vandet hun flød; –

da kendte hun igen både himmel og jord,

da fatted hun tilfulde både gud og hans ord.

GUDMUND

Signe, min dejligste blomme!

SIGNE

Som hun

gik også jeg i en drømmende blund;

de gådefulde ord, du ikveld har mig sagt

om kærligheds magt, har mig frydeligt vakt.

Aldrig tyktes himlen mig før så blå,

aldrig så fager den verden vide;

mig tykkes, jeg kan fuglenes røst forstå,

når jeg vandrer med dig under lide.

GUDMUND

Så mægtig er elskov; – i menneskets bryst

vækker den tanker og længsel og lyst. –

Men kom, lad os begge til din søster gå ind.

SIGNE undsélig

Vil du sige hende –?

GUDMUND

Alt bør hun kende.

SIGNE som før

Ak, gå da alene; – jeg ved det, min kind

vil derinde af blusel brænde.

GUDMUND

Nu godt; jeg går.

SIGNE

Og jeg venter dig her;

(lytter mod højre)

eller bedre, – nede ved elven, der

hører jeg Knut Gæsling; der er piger og svende.

GUDMUND

Der bier du?

SIGNE

Til du har talt med hende.

Hun går ud til højre. Gudmund går ind i huset.

Margit kommer fra venstre bag ved huset.

MARGIT

I stuen er både gammen og glæde;

fruer og svende monne dansen træde.

Det blev mig så lummert om pande og bryst;

Gudmund var ikke derinde.

(ånder dybt)

Herude er det godt; her er det tyst,

her svaler mig nattens vinde.

(grublende taushed)

Denne hæslige tanke –; jeg kan ej forstå –;

den følger mig, hvor jeg end monne gå.

Flasken, – der rummer en gådefuld saft –?

En dråbe deraf i min – uvens bæger, –

så sagtelig sygner hans livsenskraft,

og intet i verden ham hjælper og læger.

(atter taushed)

Vidste jeg, at Gudmund –; havde han mig kær, –

da agted jeg lidet –

Gudmund kommer ud gennem husdøren.

GUDMUND

Margit, er du der?

Hvi går du så alene? Jeg har søgt dig overalt.

MARGIT

Derinde er lummert, herude så svalt.

Ser du, hvorlunde de tåger hvide

sagtelig hen over myren glide?

Her er ikke hverken mørkt eller lyst;

det er midt imellem begge –

(hen for sig)

ret som i mit bryst.

(ser på ham)

Ej sandt, – når du færdes i slig en nat,

du ved ikke selv hvordan det er fat;

men du føler, der rører sig et lønligt liv

i busk og i blad, i blomster og siv!

(med pludselig overgang)

Ved du, hvad jeg ønsker?

GUDMUND

Nu?

MARGIT

At jeg var

huldren, som sidder i lien derinde.

Hvor skulde jeg listigt min trolddom spinde!

Tro mig –!

GUDMUND

Hvad fattes dig, Margit? Svar!

MARGIT uden at høre på ham

Hvor skulde jeg kvæde, hvor skulde jeg klage!

Klage og kvæde både nætter og dage!

(med stigende heftighed)

Hvor skulde jeg lokke den frejdige svend

gennem lierne grønne til bergets kammer; –

der kunde jeg glemme al verdens jammer;

der kunde jeg brænde og leve med min ven!

GUDMUND

Margit! Margit!

MARGIT stedse voldsommere

Ved midnatsstund

sov vi i lien den sødeste blund; –

og rammed mig døden, når solen randt, –

hvor lystigt at dø på slig vis; – ej sandt?

GUDMUND

Du er syg!

MARGIT brister ud i latter

Ha, ha, ha! Å, lad mig le!

Lad mig le! Det gør mig så godt.

GUDMUND

Jeg kan se,

du har endnu det samme ustyrlige sind,

som fordum –

MARGIT pludselig alvorlig

Du må ikke undres derover;

det er kun ved midnat, når menneskene sover;

om dagen er jeg så ræd som en hind.

Og hvad er det vel mere? Mindes dig kun

hine kvinder i fremmede lande, – hun,

den fagre prinsesse; – se, hun var vild;

mod hende er jeg som lammet mild.

At længes og hige hun voved ej blot;

hun pønsed på dåd; og se det –

GUDMUND

Det er godt,

du minder mig derom; jeg vil ikke længer

gemme på det, jeg så lidet trænger.

(tager flasken frem)

MARGIT

Flasken! Du mener –?

GUDMUND

Jeg gemte den, fordi

jeg tænkte, med den at løse mig fri,

hvis kongens mænd skulde komme mig nær.

Men alt fra ikveld har den mistet sit værd;

nu vil jeg stride med arm og med sværd,

byde frænder og venner op til det sidste,

for min frihed og livet at friste.

Se så!

(vil kaste flasken imod et fjeldstykke)

MARGIT griber hans arm

Nej vent! Lad mig få den.

GUDMUND

Du vil –?

MARGIT

Skænke den til nøkken dernede.

Han har mig så tidt forlystet med sit spil

og sunget mig mangt underligt kvæde.

Giv hid.

(tager flasken ud af hans hånd)

Der er den!

(lader som om hun kasted den i elven)

GUDMUND går mod højre og ser ned i dybet

Kasted du den ud?

MARGIT idet hun skjuler flasken

Ja visst; du så jo –

(hvisker, går hen imod huset)

Nu hjælpe mig gud!

Nu må det briste eller bære!

(højere)

Hør, Gudmund!

GUDMUND nærmer sig

Hvad vil du?

MARGIT

Et må du mig lære;

du må tyde mig grant det gamle kvæde,

som er gjort om kirken dernede.

Det var sig en frue og dertil en svend;

alt så havde de hinanden kær.

Den dag de bar hende til jorden hen,

han blødede ved sit sværd.

Hun jordedes syd under kirkevæg,

han stædtes til mulde i nord; –

der trivedes fordum hverken siljer eller hæg

alt i den viede jord; –

men næste vår på de grave to

der vokste de fagreste liljeblommer;

over kirketaget så monne de gro

og grønnes tilhobe både vinter og sommer.

Kan du tyde mig det kvæde?

GUDMUND ser forskende på hende

Jeg ved ikke ret –

MARGIT

Vel sandt, det kan tydes på mange sæt;

men jeg tror nu den retteste mening er:

kirken kan ej skille to, som har hinanden kær.

GUDMUND sagte

Alle helgener, dersom –! Da er det på tide,

at hun får det hele at vide.

(højt)

Svar mig, Margit, – vil du mit held?

MARGIT glad, bevæget

Om jeg vil!

GUDMUND

Ja, jeg mener –

MARGIT

Sig frem!

GUDMUND

Nu vel.

Du kunde gøre mig så rig og så fro –

MARGIT frembrydende

Gudmund!

GUDMUND

Hør mig; jeg vil dig fortro –

Han standser pludselig. Stemmer og latter høres henne ved elvebredden.

Signe og nogle unge piger kommer fra højre. Knut, Erik og flere yngre mænd er i følge med dem.

KNUT endnu i frastand

Gudmund Alfsøn! Vent; jeg må tale et ord med dig.

Han bliver stående i samtale med Erik. De øvrige fremmede går imidlertid ind i huset.

MARGIT for sig selv

Gøre ham så rig og fro –! Hvad kan han andet mene, end –!

(halvhøjt)

Signe, – kære, kære søster!

Hun griber Signe om livet og går samtalende med hende op mod baggrunden.

GUDMUND sagte, idet han følger dem med øjnene

Ja, sådan er det rådeligst. Både Signe og jeg må fra Solhaug. Knut Gæsling har jo vist sig som min ven; han hjælper mig nok.

KNUT sagte til Erik

Jo, jo, siger jeg; Gudmund er hendes frænde; han kan bedst tale min sag.

ERIK

Nå, som du vil da.

Han går ind i huset.

KNUT kommer nærmere

Hør, Gudmund –

GUDMUND smilende

Kommer du for at sige mig, at du ikke længer tør lade mig gå fri?

KNUT

Tør? Vær du rolig for det; Knut Gæsling tør alt, hvad han vil. Nej, det er noget andet. – Du ved jo, jeg gælder her i bygden for en vild, ustyrlig karl –

GUDMUND

Ja, og hvis ikke rygtet lyver, så –

KNUT

Å nej, mangt og meget kan jo være sandt nok. Men nu skal du høre –

De går i samtale opover mod baggrunden.

SIGNE til Margit, idet de kommer nedover ved huset

Jeg forstår dig ikke. Du taler, som om en uventet lykke var bleven dig til del. Hvad er det vel, du mener?

MARGIT

Signe, – du er et barn endnu; du ved ikke hvad det vil sige at færdes i en evig rædsel for at –.

(pludselig afbrydende)

Tænk dig, Signe, at måtte visne og dø uden at have levet!

SIGNE ser forundret og hovedrystende på hende

Nej men, Margit –?

MARGIT

Ja, ja, du fatter det ikke; lige godt –

De går samtalende opover igen.

Gudmund og Knut kommer nedover på den anden side.

GUDMUND

Nu, hvis det er sådan fat, – dersom dette vilde liv ikke huer dig længer, så vil jeg skænke dig det bedste råd, som nogen ven har i eje: fæst dig en ærbar ungmø til hustru.

KNUT

Se, se. Og hvis jeg nu sagde dig, at det er lige det samme, jeg har tænkt på?

GUDMUND

Held og lykke da, Knut Gæsling! Og nu må du vide, at også jeg –

KNUT

Du? Går du også med slige tanker?

GUDMUND

Ja vel gør jeg; – men kongens vrede –; jeg er jo en fredløs mand –

KNUT

Ej, det skal du lidet agte. Der er jo ingen her, uden fru Margit, som ved besked om det endnu; og så længe jeg er din ven, så har du en, du fuldt kan lide på. Hør nu bare –

Han fortsætter hviskende, idet de igen går opover.

SIGNE idet hun og Margit atter kommer tilbage

Men så sig mig da, Margit –!

MARGIT

Mere tør jeg ikke sige dig.

SIGNE

Da vil jeg være ærligere mod dig. Men svar mig først på et.

(undsélig, nølende)

Er der – er der ingen, som har sagt dig noget om mig?

MARGIT

Om dig? Nej; hvad skulde det være?

SIGNE som før; ser ned for sig

Du spurgte mig imorges: hvis en bejler red sig hid –?

MARGIT

Det er sandt.

(sagte)

Knut Gæsling –; skulde han allerede –?

(spændt, til Signe)

Nu? Og så?

SIGNE sagte, jublende

Bejleren er kommen! Han er kommen, Margit! Dengang vidste jeg ikke, hvem du mente; men nu –!

MARGIT

Og hvad har du svaret ham?

SIGNE

Å, det ved jeg ikke.

(slår armene om hendes hals)

Men verden tykkes mig så fager og rig fra den stund, han sagde mig, at han havde mig kær.

MARGIT

Men, Signe, Signe; jeg fatter ikke, at du så snart –! Du har jo neppe kendt ham før idag.

SIGNE

Å, jeg forstår mig endnu så lidet på kærlighed; men det ved jeg, sandt er det, som der står i visen:

den spirer så let; i den flygtigste stund

fæster den rødder i hjertets grund –

MARGIT

Lad så være. Og når så er, da har jeg ikke længer nødig at dølge noget for dig. Ah –

Hun standser pludselig, da hun ser Knut og Gudmund komme nærmere.

KNUT fornøjet

Se, det må jeg vel lide, Gudmund. Her er min hånd.

MARGIT sagte

Hvad er det?

GUDMUND til Knut

Og her er min.

De ryster hinandens hænder.

KNUT

Men nu vil vi også nævne, begge to, hvem det er –

GUDMUND

Godt. Her på Solhaug, mellem alle de fagre kvinder, har jeg fundet den, som –

KNUT

Jeg lige så. Og jeg fører hende herfra endnu inat, hvis det gøres behov.

MARGIT der ubemærket har nærmet sig

Alle helgener!

GUDMUND nikker til Knut

Det samme er også min agt.

SIGNE der ligeledes har lyttet

Gudmund!

GUDMUND og KNUT hviskende til hinanden, idet de begge peger på Signe

Der er hun.

GUDMUND studsende

Ja, min.

KNUT ligeså

Nej, min!

MARGIT sagte, halvt forvildet

Signe!

GUDMUND som før, til Knut

Hvad mener du med det?

KNUT

Det er jo Signe, som jeg vil –

GUDMUND

Signe! Signe er min fæstemø for gud.

MARGIT med et skrig

Hende var det! Nej, – nej!

GUDMUND sagte, idet han ser hende

Margit! Hun har hørt alt.

KNUT

Ej, ej; er det sådan fat? Hør, fru Margit, I har ikke nødig at lade så forundret; jeg skønner nu det hele.

MARGIT til Signe

Men du sagde jo nys –?

(fatter pludselig sammenhængen)

Gudmund var det, du mente!

SIGNE forundret

Ja, vidste du ikke det! Men hvad fattes dig, Margit?

MARGIT med næsten toneløs stemme

Å intet, intet.

KNUT til Margit

Og imorges, da I fik mit ord på, at jeg ingen ufred skulde yppe her ikveld, – I har da vidst, at Gudmund Alfsøn var ivente. Ha, ha, bild jer aldrig ind, at I kan drive gæk med Knut Gæsling! Signe er bleven mig kær. Endnu før middag var det bare mit ubesindige løfte, som drev mig til at bejle efter hende; men nu –

SIGNE til Margit

Han? Det var bejleren, du tænkte på?

MARGIT

Stille, stille!

KNUT hårdt og bestemt

Fru Margit, – I er hendes ældre søster; et svar skal I give mig.

MARGIT kæmpende med sig selv

Signe har alt kåret sin brudgom; – jeg kan intet svare.

KNUT

Det er godt; så har jeg ikke mere at gøre på Solhaug. Men efter midnat, – mærk jer det, – da er dagen til ende; da tør I nok få se mig igen, og så får lykken råde for, hvem der skal føre Signe fra gården, Gudmund eller jeg.

GUDMUND

Ja, prøv du kun; det skal koste dig så blodig en pande!

SIGNE angst

Gudmund! For alle helgener –!

KNUT

Vær spag; vær bare spag, Gudmund Alfsøn! Før solen rinder skal du være i min magt. Og hun, – din fæstemø –.

(går hen til døren, vinker og råber dæmpet)

Erik! Erik, kom her! Afsted til vore frænder!

(truende, mens Erik viser sig i døren)

Ja, ve jer alle, når jeg kommer igen!

Han og Erik går ud til venstre i baggrunden.

SIGNE sagte til Gudmund

Å, men så sig mig, hvad skal alt dette betyde?

GUDMUND hviskende

Vi må begge rejse fra Solhaug endnu inat.

SIGNE

Gud stå mig bi, – du vil –!

GUDMUND

Tal ikke om det! Ikke et ord til noget menneske; ikke engang til din søster.

MARGIT hen for sig

Hende, – hende er det! Hende, som han knapt har tænkt på før ikveld. Havde jeg været fri, så ved jeg nok hvem han havde kåret. – Ja, fri!

Bengt og gæsterne, mænd og kvinder, kommer ud fra huset.

UNGE PIGER og SVENDE synger

Herude, herude skal gildet stå,

alt mens de fugle blunde,

hvor lystigt at lege mellem blomster små

i birkelunde.

Herude, herude skal lyst og skemt

lyde fra alle munde,

al kvide må ende, når fedlen er stemt

i birkelunde.

BENGT

Se, sådan skal det være! Det må jeg lide! Jeg er lystig, og min hustru ligervis; og derfor skal I være lystige alle sammen.

EN AF GÆSTERNE

Ja, lad os nu få en stevkamp!

MANGE råber

Ja, ja, en stevkamp!

EN ANDEN GÆST

Nej, lad være med det; det vækker bare ufred i laget.

(med dæmpet stemme)

I drages vel til minde, at Knut Gæsling er på gården ikveld.

FLERE hviskende mellem hverandre

Ja, ja, det er sandt. I mindes sidst, da han –. Det er bedst at vogte sig.

EN GAMMEL MAND

Men I, fru Margit –; jeg ved, eders slægt var altid sagnkyndig, og I selv kunde mange vakkre eventyr, alt imens I var barn.

MARGIT

Ak, jeg har glemt dem alle tilhobe. Men spørg Gudmund Alfsøn, min frænde; han kender et eventyr, som er lystigt nok.

GUDMUND dæmpet, bedende

Margit –!

MARGIT

Ej, hvilket klageligt ansigt du sætter op! Vær lystig, Gudmund! Vær lystig! Ja, ja, det falder dig ikke så let, kan jeg tro.

(leende, til gæsterne)

Han har set huldren ikveld. Hun vilde forlokke ham; men Gudmund er en trofast svend.

(vender sig atter til Gudmund)

Nu ja, eventyret er ikke endt endnu. Når du fører din hjertenskær over hej og gennem skove, så vend dig aldrig om; se dig aldrig tilbage; – huldren sidder bag hver en busk og ler; og til slut –

(med dæmpet stemme, idet hun træder tæt hen til ham)

kommer du dog ikke længer end hun vil.

Hun går over mod højre.

SIGNE sagte

Å gud, å gud!

BENGT går fornøjet om mellem gæsterne

Ha, ha, ha! Fru Margit ved at sætte det sammen! Når hun først vil, så gør hun det meget bedre end jeg.

GUDMUND for sig selv

Hun truer; jeg må rive det sidste håb fra hende; før bliver hun ikke rolig tilsinds.

(vender sig til de fremmede)

Jeg kender et lidet kvæde. Hvis det lyster eder at høre, så –

FLERE AF GÆSTERNE

Tak, tak, Gudmund Alfsøn!

Man slutter sig om ham, nogle siddende, andre stående. Margit læner sig til et træ foran til højre. Signe står til venstre nær ved huset.

GUDMUND synger

Jeg red mig udi lunde,

jeg sejled over sø;

det var sig i mit væne hjem,

der fæsted jeg min mø.

Det var den alfekvinde,

hun er så led og gram:

ret aldrig skal den jomfru skær

til kirken følge ham.

Hør mig, du alfekvinde,

lad fare den besvær;

to hjerter kan ej skilles ad,

som har hinanden kær!

EN GAMMEL MAND

Det er et vakkert kvæde. Se, hvor de unge svende skotter did hen.

(peger mod pigerne)

Ja, ja, hver har vel sin, kan jeg tro.

BENGT gør miner til Margit

Ja, jeg har min, det ved jeg visst. Ha-ha-ha!

MARGIT sagte, bævende

Å, at måtte lide al den spot og spe! Nej, nej; nu må den sidste redning fristes.

BENGT

Hvad fattes dig? Mig tykkes, du er så bleg.

MARGIT

Det går snart over.

(vender sig til gæsterne)

Det bæres mig for, som jeg nys sagde, jeg havde glemt alle mine eventyr. Men jeg tror dog, jeg mindes et.

BENGT

Ret så, min hustru! Kom med det.

UNGE PIGER bedende

Ja, fortæl, fortæl, fru Margit!

MARGIT

Næsten er jeg bange for, det vil lidet hue jer; men det får nu være.

GUDMUND sagte

Alle helgener, hun vil da vel ikke –!

MARGIT

Det var sig en ungmø fager og fin,

hun sad i sin faders gård;

hun sømmed i silke, hun sømmed i lin; –

så lidet den gammen forslår.

Hun sad så ene med sorrig og gru;

der var tomt i hal og i stue;

den jomfru liden var stolt i hu,

hende lysted at vorde en adelsfrue. –

Det var sig bergkongen, red han fra nord,

kom han til gårde med guld og med svende;

tredje dags natten hjemad han fór

alt med sin brud, – med hende.

I berget sad hun hel mangen sommer,

af guldhorn kunde hun mjøden tømme,

i dalen trives de yndigste blommer, –

hun sanked dem kun i drømme. –

Det var sig den ungersvend bold og god;

vel kunde han lege på gyldne strenge;

det klang til bergets inderste rod,

hvor hun havde siddet så længe.

Så underligt blev hun tilsinde derved; –

op sprang fjeldets port som en bue;

over dalene lå gud faders fred,

og al den herlighed kunde hun skue.

Det var som om nu, for første gang,

hun var vækket til liv ved harpeklang,

som om hun først nu forstod at finde

den rigdom, verden slutter inde.

Og vel må I vide, hver og en,

at den, som er fængslet til fjeldets sten,

kan løses så let ved harpeleg!

Han så hende bunden, hørte hun skreg, –

men han slængte sin harpe bort i en vrå,

hejsede silkesejlet i rå,

stævnede over den salte sø

til fremmede lande med sin fæstemø.

(i stigende lidenskab)

Du legte så fagert på strengenes guld;

thi svulmer min barm så kæk og fuld!

Jeg må ud, jeg må ud i de grønne dale!

Jeg dør herinde i fjeldets sale!

Han håner mig kun! Han favner sin mø

og stævner over den salte sø!

(skriger)

Med mig er det ude; berget er lukket!

Solen lyser ikke mere; alle stjerner er slukket.

Hun vakler og segner afmægtig over mod en træstamme.

SIGNE grædende, er ilet til og opfanger hende i sine arme

Margit! Min søster!

GUDMUND på samme tid, støtter hende

Hjælp, hjælp; hun dør!

Bengt og gæsterne stimler under forskrækkede udråb sammen om dem.

TREDJE AKT

Stuen på Solhaug ligesom før men nu i uorden efter gildet. Det er fremdeles nat; en mild dæmring er udbredt over værelset og over landskabet udenfor.

Bengt står i den åbne svalegang med en ølbolle i hånden. En flok gæster er i færd med at forlade gården. Inde i stuen går en pige og rydder op.

BENGT råber til de bortdragende

Guds fred da, og vel mødt igen på Solhaug! I kunde ellers gerne blevet her og sovet ud, I, lige så vel som de andre. Nå ja, ja –; nej vent; jeg følger med til ledet; jeg må drikke jer til endnu en gang.

Han går ud.

GÆSTERNE synger i frastand

Guds fred og farvel til hver og en,

som har på gården hjemme!

Nu går vor sti over stok og sten; –

frisk op; du må fedlen stemme!

Med dans og med sang

skal vi korte den vej så tung og lang.

Hej, lystig afsted!

Sangen taber sig mere og mere i det fjerne.

Margit kommer ind i stuen gennem døren til venstre.

PIGEN

Krist fri mig, min frue, er I ståt op?

MARGIT

Jeg er frisk og vel; du kan gå ned og sove. Vent; sig mig, er alle gæsterne borte?

PIGEN

Nej, ikke alle; en del bliver til udover dagen; de sover visst allerede.

MARGIT

Og Gudmund Alfsøn –?

PIGEN

Han sover nok også.

(peger mod højre)

For lidt siden gik han ind i sit kammer, der, lige over gangen.

MARGIT

Godt; du kan gå.

Pigen går ud til venstre.

Margit går langsomt hen over gulvet, sætter sig ved bordet til højre og ser ud mod det åbne vindu.

MARGIT

Imorgen så drager vel Gudmund herfra,

han drager vel ud i den verden vide;

jeg sidder igen med min husbond, og da –;

mig vil det gå som blomsterne små,

som den fattige urt, som det knækkede strå, –

jeg har kun at visne og lide.

(kort ophold; hun læner sig i stolen)

Jeg hørte en gang om et blindfødt barn,

som voksede op i leg og i glæde;

moderen spandt et trolddoms-garn,

som mægtede lys over øjet at sprede.

Og barnet skued med undrende lyst

over berg og sø, over dal og kyst.

Da svigted de koglende kunster brat,

og barnet gik atter i mulm og nat;

det var forbi med gammen og lege;

af savn og længsel blev kinderne blege;

det sygnede hen og leved alle dage

i en evig, en unævnelig klage. –

Ak, også mine øjne var blinde

for sommerens liv og for lysets skær –

(hun springer op)

Men nu –! Og så stænges i buret inde!

Nej, nej, min ungdom er mere værd.

Tre år af mit liv har jeg offret ham,

min husbond; men nu må det briste.

Mægted jeg længere sligt at friste,

måtte jeg være som duen tam.

Her kedes jeg tildøde af smålig kiv;

gennem verden går der et bølgende liv; –

Gudmund vil jeg følge med skjold og med bue,

dele hans fryd og mildne hans kummer,

vogte hans fjed og værge hans slummer;

alt folket skal undrende stå, når de skue

den bolde ridder og Margit, hans viv. –

Hans viv!

(slår hænderne sammen)

Å herre, tilgiv, tilgiv;

jeg ved ikke selv, hvad jeg taler.

Send mig din fred, som læger og svaler.

(går en stund i grublende taushed)

Signe, min søster –? Hende jeg skulde

lægge før tiden i mulde?

Og dog –? Hvem ved? Hun er ung endnu;

hun bærer ham vel ikke så dybt i sin hu.

(atter taushed; hun tager den lille flaske frem, ser længe på den og siger sagte)

I denne flaske –; med den jeg kunde –;

så måtte min husbond for evig blunde.

(i skræk)

Nej, nej, den skal kastes på elvens bund!

(vil kaste den ud af vinduet, men standser)

Og dog, – jeg kunde i denne stund –.

(hvisker med et blandet udtryk af gysen og henrykkelse)

Hvad for en fristende, koglende magt

er der dog ikke i synden lagt!

Mig tykkes, den lykke vinder i pris,

som må købes med blod, med min sjæls forlis.

Bengt, med den tomme ølbolle i hånden, kommer ind fra svalegangen; hans ansigt blusser; han går med usikkre skridt.

BENGT slænger bollen på bordet til venstre

Se så; det var et gilde, som vil spørges ud over alle bygder.

(får øje på Margit)

Nå, er du der? Du er kommen dig igen. Det må jeg lide.

MARGIT der imidlertid har gemt flasken

Er porten lukket?

BENGT sætter sig ved bordet til venstre

Jeg har sørget for al ting. Jeg fulgte de sidste gæster ned til ledet. Men hvor blev Knut Gæsling af ikveld? – Lad mig få mjød, Margit! Jeg er tørstig. Fyld mig bægeret der.

Margit henter en mjødkande fra et skab og skænker i bægeret, der står foran ham på bordet.

MARGIT går med kanden over til højre

Du spurgte om Knut Gæsling.

BENGT

Ja visst gjorde jeg. Den praler, – den storskryder! Jeg mindes nok, at han trued mig igår morges.

MARGIT sætter kanden på bordet til højre

Han brugte værre ord inat, da han rejste.

BENGT

Gjorde han? Det er godt. Jeg vil slå ham ihjæl.

MARGIT smiler foragteligt

Hm –

BENGT

Jeg vil slå ham ihjæl, siger jeg! Jeg er ikke ræd for at møde ti slige karle som han. Ude på stabburet hænger min farfaders økse; skaftet er indlagt med sølv, og når jeg kommer med den, så –!

(slår i bordet og drikker)

Imorgen ruster jeg mig; jeg drager ud med alle mine mænd og slår Knut Gæsling ihjæl.

Han drikker tilbunds.

MARGIT sagte

Å, at måtte leve her med ham!

Hun vil gå.

BENGT

Margit, kom her! Fyld mig mit bæger igen.

(hun nærmer sig; han vil drage hende ned på sit knæ)

Ha-ha-ha; du er vakker, Margit! Jeg holder af dig.

MARGIT river sig løs

Slip mig!

Hun går med bægeret over til højre.

BENGT

Du er ikke føjelig ikveld. Ha-ha-ha; du mener det vel ikke så ilde.

MARGIT sagte idet hun skænker i bægeret

Var det så sandt det sidste bæger jeg skænkte for dig.

Hun lader bægeret blive stående og vil gå ud til venstre.

BENGT

Hør du, Margit. En ting kan du takke himlen for, og det er, at jeg tog dig tilægte, før Gudmund Alfsøn kom igen.

MARGIT standser ved døren

Hvorfor det?

BENGT

Jo, for hele hans eje er ikke tiende delen så stort som mit. Og det er jeg sikker på, at han havde bejlet efter dig, ifald du ikke havde været frue på Solhaug.

MARGIT kommer nærmere, skotter til bægeret

Tror du?

BENGT

Jeg tør sværge på det, Margit. Bengt Gautesøn har to kloge øjne i panden. Men nu kan han jo tage Signe.

MARGIT

Og du tænker, han vil –?

BENGT

Tage hende? Å ja, siden han ikke kan få dig. Men havde du været fri, så –. Ha-ha-ha, Gudmund er ligesom de andre; han misunder mig, at jeg er din husbond. Det er derfor, jeg kan så godt lide dig, Margit. – Hid med bægeret! Fuldt til randen!

MARGIT går modstræbende over til højre

Ret nu skal du få det.

BENGT

Knut Gæsling bejlede jo også efter Signe; men ham vil jeg slå ihjæl. Gudmund er en hæderlig karl; han skal få hende. Tænk dig, Margit, hvor godt vi skal leve sammen som grander. Så drager vi på gæsteri til hinanden, og så sidder vi, så lang dagen er, hver med sin hustru på skødet, og drikker og snakker sammen om løst og fast.

MARGIT røber en stedse stigende sjælekamp; uvilkårligt har hun taget flasken frem, medens hun siger

Ja vel; ja vel.

BENGT

Ha-ha-ha; i førstningen, tænker jeg, Gudmund vil se lidt umildt til mig, når jeg favner dig; men sligt forvinder han snart, kan jeg tro.

MARGIT sagte

Dette er mere end et menneske kan bære!

(hælder indholdet af flasken i bægeret, går hen til vinduet, kaster den ud og siger uden at se på ham)

Dit bæger er fuldt.

BENGT

Så hid med det!

MARGIT kæmper i angst og tvil; endelig siger hun

Drik ikke mere inat!

BENGT leende, idet han læner sig bagover i stolen

Nå; venter du kanske på mig?

(blinker til hende)

Gå du bare; jeg kommer snart efter.

MARGIT pludselig bestemt

Dit bæger er fuldt.

(peger)

Der står det.

Hun går hurtigt ud til venstre.

BENGT rejser sig

Jeg kan godt lide hende. Det angrer mig ikke, at jeg tog hende til ægte, skønt hun ikke ejed mere arvegods, end bægeret der og de søljer, hun stod brud med.

Han går til bordet ved vinduet og tager bægeret.

En huskarl kommer ilsomt og forskrækket ind fra baggrunden.

HUSKARLEN råber

Herr Bengt, herr Bengt, I skynde jer ud det rappeste I kan! Knut Gæsling stævner med et væbnet følge op mod gården.

BENGT sætter bægeret ned

Knut Gæsling? Hvem siger det?

HUSKARLEN

Nogle af eders gæster så ham nede på vejen, og så løb de ilsomt tilbage for at vare jer ad.

BENGT

Godt; så skal jeg da også –! Hent mig min farfaders økse!

Han og huskarlen går ud i baggrunden.

Lidt efter kommer Gudmund og Signe sagte og varsomt ind gennem døren til højre.

SIGNE dæmpet

Det må da så være!

GUDMUND ligeså

Den yderste nød

tvinger os.

SIGNE

Ak, at drage

som flygtning fra bygden, hvor jeg er født –!

(tørrer øjnene)

Og dog, jeg vil ikke klage;

det er jo for din skyld, jeg drager afsted.

Gudmund, havde du kongens fred,

jeg blev hos min søster.

GUDMUND

Og næste dag

så kom Knut Gæsling med sværd og bue,

og løfted dig op på gangerens bag,

og gjorde dig til sin frue.

SIGNE

Å, lad os flygte! Men hvor går vi hen?

GUDMUND

Ude ved fjorden har jeg en ven;

han skaffer os et skib. Over salte vande

sejle vi ned til de danske strande.

Der, kan du tro, det er dejligt at bo;

der vil du finde det fagert at bygge;

der monne de væneste blomster gro

alt under bøgenes skygge.

SIGNE brister i gråd

Min arme søster, – far vel, far vel!

Som en moder har du mig vogtet og fredet,

har ledet min fod, har til himlen bedet

den frommeste bøn for mit held. –

Se, Gudmund, – lad os i dette bæger

drikke hende til; lad os ønske, at snart

hendes sind må igen vorde frejdigt og klart,

og at gud hendes kvide læger.

Hun tager bægeret.

GUDMUND

Det vil vi; vi drikke tilbunds for hende.

(studsende)

Nej stands!

(tager bægeret fra hende)

Dette bæger skulde jeg kende.

SIGNE

Det er Margits bæger.

GUDMUND ser nøje på det

Ved himlen, – ja,

nu mindes jeg –. Dengang jeg drog herfra

monne mosten i bægeret gløde;

hun drak mig til på et frydeligt møde;

men det blev hende selv til sorg og nød.

Nej, Signe, drik aldrig most eller mjød

af dette bæger.

(slår indholdet ud af vinduet)

Vi må afsted.

Larm og råb udenfor i baggrunden.

SIGNE

Hys! – Gudmund, jeg hører stemmer og fjed!

GUDMUND lyttende

Knut Gæslings røst!

SIGNE

Å, frels os, gud!

GUDMUND stiller sig foran hende

Frygt ikke; vel skal jeg værge min brud.

Margit kommer ilsomt fra venstre.

MARGIT lyttende til larmen

Hvad gælder det? Er min husbond –?

GUDMUND og SIGNE

Margit!

MARGIT får øje på dem

Gudmund! Og Signe! Er I her?

SIGNE imod hende

Margit, – kære søster!

MARGIT forfærdet, idet hun bemærker bægeret, som Gudmund har beholdt i hånden

Bægeret! Hvem har tømt det?

GUDMUND forvirret

Tømt –? Jeg og Signe, vi vilde –

MARGIT skriger

Nåde, nåde! Hjælp! De dør!

GUDMUND sætter bægeret fra sig

Margit –!

SIGNE

Å gud, hvad fejler dig?

MARGIT mod baggrunden

Hjælp, hjælp! Vil da ingen hjælpe!

En huskarl kommer skyndsomt fra svalegangen.

HUSKARLEN råber forskrækket

Fru Margit! Eders husbond –!

MARGIT

Han! Har også han drukket –?

GUDMUND sagte

Ah, nu fatter jeg –

HUSKARLEN

Knut Gæsling har fældet ham!

SIGNE

Fældet!

GUDMUND drager sværdet

Endnu ikke, vil jeg håbe.

(hvisker til Margit)

Vær rolig; ingen har drukket af bægeret der.

MARGIT

Da priset være gud, som frelste os alle!

Hun synker ned i en stol til venstre. Gudmund vil ile ud i baggrunden.

EN ANDEN HUSKARL i døren, standser ham

I kommer for sent. Herr Bengt er død.

GUDMUND

Altså dog fældet.

HUSKARLEN

Gæsterne og eders folk har fåt bugt med voldsmændene. Knut Gæsling og hans mænd er bundne. Der kommer de.

Gudmunds svende, gæster og huskarle fører Knut Gæsling, Erik fra Hægge og flere af Knuts mænd bundne mellem sig.

KNUT bleg og stille

Manddraber, Gudmund. Hvad siger du til det?

GUDMUND

Knut, Knut, hvad har du gjort?

ERIK

Det var en vådesgerning, det kan jeg sværge på.

KNUT

Han løb imod mig med løftet økse; jeg vilde værge for mig, og så hug jeg uforvarende til.

ERIK

Her er mange, som så på det.

KNUT

Fru Margit, kræv hvad bod I vil; jeg er rede til at betale den.

MARGIT

Jeg kræver intet. Gud må dømme os alle. Dog jo, – et kræver jeg; lad fare eders onde anslag imod min søster.

KNUT

Aldrig skal jeg mere prøve på at løse mit usalige løfte. Tro mig, jeg skal bedre mig. Bare jeg ikke får lide en uhæderlig straf for min gerning.

(til Gudmund)

Skulde du komme til ære og værdighed igen, så tal godt for mig hos kongen.

GUDMUND

Jeg? Endnu før dagen er omme, må jeg ud af landet.

Studsen blandt gæsterne; Erik forklarer dem hviskende sammenhængen.

MARGIT til Gudmund

Du rejser? Og Signe vil følge dig?

SIGNE bedende

Margit!

MARGIT

Lykke være med jer begge!

SIGNE om hendes hals

Kære søster!

GUDMUND

Tak, Margit. Og nu farvel.

(lyttende)

Hys; jeg hører hovslag i gården.

SIGNE angst

Der kommer fremmede folk!

EN HUSKARL i døren i baggrunden

Kongens mænd står udenfor. De søger Gudmund Alfsøn.

SIGNE

Å, herre i himlen!

MARGIT farer op i skræk

Kongens mænd!

GUDMUND

Så er alt forbi! Å, Signe, at miste dig nu, – det var det tungeste, jeg kunde friste.

KNUT

Nej, Gudmund, dyrt skal du sælge livet; løs os; vi er alle rede til at slå for dig.

ERIK ser ud

Det nytter ikke; de er os for mandstærke.

SIGNE

De kommer her ind! Å Gudmund, Gudmund!

Kongens sendebud med følge kommer ind fra baggrunden.

SENDEBUDET

I kongens navn og ærend søger jeg eder, Gudmund Alfsøn.

GUDMUND

Godt. Men jeg er skyldfri, det sværger jeg højt og dyrt!

SENDEBUDET

Det ved vi alle.

GUDMUND

Hvorledes?

Bevægelse blandt de forsamlede.

SENDEBUDET

Jeg har befaling at byde eder til gæst i kongens gård. Han skænker eder sit venskab som før, og rige forleninger dertil.

GUDMUND

Signe!

SIGNE

Gudmund!

GUDMUND

Men så sig mig da –?

SENDEBUDET

Eders avindsmand, kansleren Audun Hugleiksøn er falden.

GUDMUND

Kansleren!

GÆSTERNE halvhøjt, til hverandre

Falden!

SENDEBUDET

For tre dage siden mistede han hovedet i Bergen.

(med dæmpet stemme)

Han havde krænket Norges dronning.

MARGIT går hen mellem Gudmund og Signe

Så følger straffen i brødens fjed!

Skærmende engle, fromme og milde,

har nådigt skuet inat til mig ned

og reddet mig før det var for silde.

Nu ved jeg, at livet vil mere sige

end jordens gammen, end verdens rige.

Jeg har følt den anger, den rædsel vild,

som kommer, når sjælen er sat på spil. –

Til den hellige Sunnives kloster jeg går –.

(da Gudmund og Signe vil tale)

Stille! At rokke mig intet formår.

(lægger deres hænder sammen)

Gudmund, – før hende hjem som brud.

Eders pagt er from; den skærmes af gud!

Hun vinker til afsked og går mod venstre. Gudmund og Signe vil følge hende. Margit standser dem med en afværgende bevægelse, går ud og lukker døren efter sig. I samme øjeblik står solen op og kaster sit skær ind i stuen.

GUDMUND

Signe, – min viv! – Se, dagen rinder;

det er vor unge kærligheds dag!

SIGNE

Mine bedste drømme, mine fagreste minder

skylder jeg dig og din harpes slag.

Min ædle sanger, – i sorrig og lyst

slå kun din harpe, som bedst du lærte;

tro mig, der er strenge dybt i mit bryst,

som skal svare dig i fryd og i smerte.

KORSANG af mænd og kvinder

Over jorden vogter lysets øje,

værner kærligt om den frommes fjed,

sender trøstens milde stråler ned; –

lovet være herren i det høje!

Innledning til Gildet på Solhaug, 2. versjon

ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Mye tyder på at Ibsen hadde et ambivalent forhold til Gildet paa Solhoug. Dette skuespillet manglet lenge på listen over omarbeidelser fra Ibsens hånd. Allerede i 1866 hadde han utgitt Kjærlighedens Komedie på nytt, og omarbeidelser av ungdomsdramaene og diktene fulgte deretter slag i slag, i form av Kongs-emnerne (1870), Digte (1871), Hærmændene på Helgeland (1873), Fru Inger til Østråt (1874) og Catilina (1875). Men så skulle det gå nærmere ti år før den siste omarbeidelsen så dagens lys, i form av den nye versjonen Gildet på Solhaug (1883).

Uroppførelsen av Gildet paa Solhoug 2. januar 1856 var Ibsens første ubetingede suksess som dramatiker, men enkelte av anmeldelsene var likevel kritiske, og særlig var beskyldningene om manglende originalitet og etterligning av Henrik Hertz’ skuespill Svend Dyrings Huus vanskelige å døye for forfatteren. Det var ikke bare Hartvig Lassen som hadde fremsatt en slik påstand;I Aftenbladet 25. mars 1856 hadde Lassen hevdet at «dette Gilde er sletikke holdt paa Solhoug eller noget andet Sted i Norge, men i Svend Dyrings Hus» (Lervik 1969, 43). den var senere blitt gjentatt både etter oppførelsen av stykket på Casino i København i 1861 og av Georg Brandes både i Æsthetiske Studier 1868 og andre steder (se nedenfor). Når Ibsen i forordet til den nye versjonen så sterkt fremhever at hans inspirasjonskilde var sagalitteraturen, kan vi se dette som en beskyttelse mot beskyldningene om plagiat av Henrik Hertz’ skuespill.

Ikke minst Georg Brandes’ vurdering av stykket kan ha spilt en rolle for Ibsen. En så innflytelsesrik kritikers dom må han ha følt som særlig belastende. Etter å ha mottatt Æsthetiske Studier (1868), der Brandes antyder at Gildet paa Solhoug inneholder lån fra Hertz’ balladedrama, takker Ibsen i anerkjennende ordelag for boken (brev til Brandes 26. juni 1869). Det ser også ut til at han er takknemlig for kritiske innvendinger, i alle fall medgir han at Brandes’ påpekning av «de uforarbejdede Forfatterrepliker i ‹Kongs-Emnerne›, har gjort sin Virkning» – en virkning som umiddelbart kan avleses i den omarbeidelsen av Kongs-Emnerne Ibsen utgav året etter (jf. innledningen til Kongs-Emnerne, HIS 4k). Men de kritiske ord om Gildet paa Solhoug forbigår Ibsen i taushet.

Også i andre sammenhenger kommer det frem at Ibsen har et problematisk forhold til dette skuespillet. I et selvbiografisk brev til den danske litteraturhistorikeren Peter Hansen (28. oktober 1870) gir Ibsen samtidig en oversikt over sitt forfatterskap. Han skriver her at «‹Gildet på Solhoug› er en studie, som jeg ikke længere vedkender mig» (HIS 12). Det kan være en interessant detalj at denne opplysningen ikke er del av den løpende brevteksten, men senere føyet inn i form av en fotnote – det er som om Ibsen ved nærmere ettertanke likevel finner å måtte inkludere stykket på listen over sine arbeider. Når han likevel tretten år senere utgir Gildet paa Solhoug i ny versjon, kan det skyldes flere forhold.

Ibsens ferske møte med den finske litteraturhistorikeren Valfrid Vasenius var kanskje en viktig impuls, slik Francis Bull har antydet (HU 3, 19–20). I doktoravhandlingen Henrik Ibsens dramatiska diktning i dess första skede (1879) hadde Vasenius uttalt seg rosende både om Gildet paa Solhoug og andre av Ibsens ungdomsdramaer, og etter at Gengangere var kommet ut, besøkte han forfatteren og diskuterte med ham opplegget for sin neste bok. I Henrik Ibsen : ett skaldeporträtt (1882) gjentok og utdypet han sin høye vurdering av Ibsens dramatikk. Om Gildet paa Solhoug heter det her at Ibsen «behandlar romantiken […] såsom bakgrund för den psykologiska utvecklingen», og Vasenius understreker også sammenhengen mellom den realistiske konflikten i Gildet paa Solhoug og Ibsens øvrige forfatterskap (Vasenius 1882, 84; jf. 1879, 101). Vasenius hadde et annet litteratursyn enn Georg Brandes, og allerede i 1879 polemiserer han direkte mot Brandes ved å hevde at han tar feil når han påstår at Ibsen er påvirket av Hertz (Vasenius 1879, 92). Ifølge Vasenius er Brandes’ dom over dette stykket «just motsatsen af det rätta» (1879, 106). Og nettopp i denne perioden ser Ibsens forhold til Brandes ut til å ha vært mindre aktivt enn tidligere; det er ikke kjent noe brev fra ham til Brandes mellom 1. august 1876 og 3. januar 1882, der Ibsen takker for Brandes’ anmeldelse av Gengangere. Senere samme år publiserte så Brandes en ny Ibsen-studie, «Bjørnson og Ibsen : to Karakteristiker», der han gjentar sin påstand om påvirkning. Angående Ibsens ungdomsverker hevder Brandes her at

Forfatterens Oprindelighed endnu er uudviklet. Vel er f. Ex. Ibsens Margit i «Gildet paa Solhoug» kun et Studie efter Henrik Hertz’s Ragnhild. […] En Nutidskvinde, der elskede i Fortvivlelse, vilde føle sig nærmere beslægtet med Ragnhild end med Margit (G. Brandes 1882, 564).

De sentrale skikkelser i Ibsens skuespill preges ifølge Brandes av fortvilelse, følelse av isolasjon og en «Renden Panden mod Væggen», noe Brandes setter i sammenheng med Ibsens moralske pessimisme, «begrundet i Overbevisning om en Mulighed af Idealernes Virkeliggjørelse; den er med ét Ord Indignationspessimisme» (G. Brandes 1882, 564). Ibsen takket for omtalen, som han kaller hedrende og utførlig, og han sier videre at han setter den «højest af alle dem, der hidtil er blevne mig til del» (brev til Brandes 21. september 1882, HIS 12). Men i et brev til sin tyske biograf Ludwig Passarge hadde Ibsen 22. desember 1881 skrevet at «Ingen kender mit liv og min literære virksomhed så nøje som [Vasenius]», og til Vasenius selv hadde han i brev av 30. mars 1880 uttrykt seg meget anerkjennende, og fremholdt at Vasenius som ingen annen hadde forstått og formidlet de ledende grunntanker i hans forfatterskap. I motsetning til Brandes ser Vasenius kjærligheten som det sentrale tema i forfatterskapet: «han […] betonar Ibsens individualism; men den stora rol kärleken spelar vid individens utveckling har för honom blivit fördold» . Men han er klar over at han står «allena om [denna] åsigt bland dem som offentligen behandlat Ibsens skaldskap» (Vasenius 1882, 339).

Ibsen selv tok stilling ved å anbefale Vasenius’ doktoravhandling som «hovedkilden for enhver, som fra nu af måtte ønske at gøre sig bekendt med min digtning i dens indre og ydre sammenhæng» (brev til Vasenius 30. mars 1880). Han mener også at Vasenius er den som best har forstått Gildet paa Solhoug: «Valfrid Vasenius [har] givet en rigtig og udtømmende forklaring af stykket, således, som han modtog den af mig selv» (brev til Hegel 21. februar 1883). Grunnene til at Ibsen i 1883 endelig besluttet seg for å utgi Gildet paa Solhoug i ny utgave, kan derfor være sammensatte. Han kan ha latt seg inspirere av Vasenius’ høye vurdering av dette ungdomsdramaet, og han kan samtidig indirekte ha ønsket å markere en avstand til Brandes.

En tredje beveggrunn kan også ha spilt inn og vært vel så viktig, nemlig økonomien. Ibsens 25-årige sønn Sigurd hadde på dette tidspunkt fullført sin utdannelse, og våren 1883 oppholdt han seg som kulturturist i Paris, før han høsten 1884 fikk en stilling ved det norske Indredepartementets kontor i Kristiania. Sigurd ble fortsatt (i noen grad også etter 1884) forsørget av sin far, og skjønt Ibsen i begynnelsen av 1880-årene hadde høye inntekter fra så vel nye bokutgivelser som teateroppførelser, trengte han åpenbart å skjøte på inntektene. I et brev til Hegel 21. februar 1883 ber han om en større utbetaling, begrunnet med at «Sigurd i næste måned skal rejse til Paris». Det beløpet Ibsen ber om, overstiger langt hva han har til gode hos sin forlegger, derfor anmoder han Hegel om å «forstrække [ham] med det manglende».

I samme brev spør Ibsen om Hegel tror at en ny utgave av Gildet paa Solhoug «skulde kunde påregne afsætning». Han begrunner dessuten sitt ønske om nyutgivelse med at dette ungdomsdramaet «er hidtil blevet ganske mistydet af kritikerne». Hegels svar er meget imøtekommende:

Om jeg ikke husker feil, har jeg for en Del Aar siden foreslaaet Dem at udgive et andet Oplag af «Gildet paa Solhoug», som er det eneste af Deres ældre Arbejder, der ikke er trykt paa ny […] Siden har jeg flere Gange tænkt paa at bringe Sagen frem, men har ikke gjort det af Frygt for, at De kunde finde det paatrængende. Det er mig derfor en Glæde, at Tilbudet nu kommer fra Dem selv, og det er en Selvfølge, at jeg gjerne modtager det (brevkonsept 1. mars 1883; KBK NKS 3742, 4°, II).

Ibsen nøyde seg ikke bare med å informere Vasenius – han sørget også for å forsyne den nye utgaven av Gildet paa Solhoug med en «Fortale», der han redegjorde for tilblivelsen og mottagelsen av sitt ungdomsdrama. Forordet vier stor plass til den angivelig negative mottagelsen av stykket, en påstand som også har vært gjentatt i en rekke senere oversiktsverker. Realiteten var imidlertid at de fleste omtalene i 1856 hadde vært positive: «det ‹kollegium› [av negative kritikere] som Ibsen dro til felts mot så mange år senere, er dermed skrumpet inn til to anmeldere» , sier Åse Hiorth Lervik i sin undersøkelse av resepsjonen (1969, 42).

Uttrykksmåten i Ibsens forord til den nye utgaven er påfallende skarp og polemisk; han harselerer over Kristiania-kritikernes uselvstendighet og avhengighet av danske forbilder som J.I. BaggesenIbsen forveksler muligens Baggesen med Henrik Hertz, som er den egentlige forfatter av de såkalte Gjenganger-Breve eller poetiske Epistler fra Paradis (1830)., J.L. Heiberg og endog Chr. Molbech (litteraturkritiker i Maanedsskrift for Literatur, som hadde utkommet fra 1829 til 1838). I sin redegjørelse avviser Ibsen beskyldningen om avhengighet av Hertz’ Svend Dyrings Huus som «grundløs og uefterrettelig», og hevder at inspirasjonen til stykket vesentlig skyldtes hans ferske bekjentskap med sagadiktningen (jf. en kritisk vurdering av dette forholdet i innledningen til Gildet paa Solhoug 1856). Vasenius’ omtale av stykket får derimot Ibsens fulle tilslutning, og Georg Brandes blir satt elegant på plass når Ibsen refererer hans kritiske påstand om «en påvirkning, en indflydelse, udøvet af den ældre digter på den yngre», men samtidig legger til at Brandes’ «udtalelser […] er for resten så velvillige, at jeg herfor […] har al grund til at være ham takskyldig» .

Ibsens omarbeidelse fører til at teksten har endret preg, både strukturelt, språklig og på andre måter. I utgaven fra 1856 var de tre aktene inndelt i scener (hhv. tolv, syv og elleve scener); denne inndelingen er sløyfet i 1883-utgaven. Den opprinnelige rollelistens «Mænd i Gudmunds Følge» er utelatt i 1883-utgaven, og 1856-utgavens «Svende hos Knut Gjæsling» er i rollelisten fra 1883 kalt «Mænd i Knut Gæslings følge». Ibsen har også utvidet den innledende sceneanvisningen, som beskriver interiøret på Solhaug. Mens første utgave angir «En stadselig Stue med Dør i Baggrunden og paa begge Sider», legger 1883-utgaven til: «Foran tilhøjre et karnap-vindu med små, runde, blyindfattede ruder». Utvidelsen gjelder også de handlende ( « Bengt, Margit, Knut og Erik» ), som i første versjon «sidde om Bordet tilvenstre […] I Baggrunden Knuts Mænd» , mens det i 1883-versjonen angis at « Bengt Gautesøn, fru Margit, Knut Gæsling og Erik fra Hægge sidder om drikkebordet tilvenstre. I baggrunden dels sidder dels står Knuts mænd; et par ølboller går rundt mellem dem.» Et tilsvarende eksempel finnes i slutten av første akt, der det opprinnelig heter at «Bengt kommer med Gjæsterne fra Baggrunden». Dette er i 1883 endret til «Bengt kommer med mange gæster, mænd og kvinder, ind gennem svalegangen». Tendensen går altså i retning av økende detaljeringsgrad, noe som stemmer overens med sceneanvisningene i Ibsens øvrige dramatikk på denne tid (jf. for øvrig Tekstkritisk redegjørelse).

Den nye utgaven har også tallrike ortografiske og stilistiske endringer. Rettskrivningen er konsekvent gjort i samsvar med anbefalingene fra rettskrivningsmøtet i Stockholm 1869 (jf. oversikt over disse i HIS 12k, 480–81 samt HIS 1k, 146). Solhoug blir til Solhaug, substantiver skrives med liten forbokstav, ch endres til k, diftongene ei og øi skrives nå ej og øj (gjennomført i dansk rettskrivning allerede i 1870), og sammenskrevne ord ( Tredjedagsnatten) oppløses ( tredje dags natten). Bortfallet av j etter k og g svarer til det som ble dansk rettskrivning i 1889. To markante endringer i bøyningsverket er - r i flertall av felleskjønnsord som Helgene/helgener og - ede for - ed i preteritum av svake verb (for eksempel beilede/bejled). Alt i alt passet den tostavede formen også bedre med Ibsens behov for preteritum i rimposisjon, slik at endringen bare kunne bestå i å stryke en apostrof, for eksempel mægted’/mægted.

Ordvalget endres i muntlig retning ( tren blir til gik, Besked derom endres til besked om det, osv.). Syntaksen er noe mindre arkaiserende enn i første utgave, for eksempel «bares det da mig ikke tidt nok for» som blir til «da bares det mig tidt nok for». I det første tilfellet (1856) står vi overfor en form som etterligner sagastilen, og som især hadde vært hyppig brukt av Bjørnson. I norrønt kunne en slik ordstilling brukes ved asyndetisk forbindelse mellom setninger som skildret raskt følgende begivenheter. Falk og Torp karakteriserer dette som en «efterligning av sagastilen» (1900, 289), og sier at «Denne ordstilling anvendes altsaa kun i sætninger som slutter sig fortsættende til det foregaaende; et nyt afsnit kan ikke begyndes paa denne maade» (Falk & Torp 1900, 288). Et slikt særpreg er altså svekket i den omarbeidede utgaven.

TILBLIVELSE

Revisjonen av Gildet paa Solhoug 1856 skjedde meget hurtig; den nye versjonen ble fullført i Roma i løpet av omtrent fire uker våren 1883. Etter at Ibsen i slutten av februar 1883 hadde foreslått en nyutgivelse, svarer Hegel: «Jeg har skrevet til Chr-a om et Ex. og naar det kommer, skal det straks blive Dem sendt» (brevkonsept 1. mars 1883; KBK NKS 3742, 4°, II). Hegel mottok et eksemplar av førsteutgaven fra 1856 allerede 3. mars (brevkonsept 3. mars 1883) og må umiddelbart ha sendt det videre til Ibsen i Roma. Allerede 15. mars sender Ibsen første del av manuskriptet til den nye utgaven, og samtidig varsler han at det resterende, sammen med et nyskrevet forord, vil følge «i løbet af en uges tid» (brev til Hegel 15. mars 1883). Siste del av manuskriptet ble sendt fra Roma 30. mars 1883, med beskjed om at forordet ville følge et par dager senere (brev til Hegel 30. mars 1883). Men arbeidet med forordet ble kanskje mer problematisk enn Ibsen hadde forestilt seg. Han sender det først 6. april og skriver at «det har varet noget længere end jeg troede; men jeg håber at den [dvs. fortalen] endnu kommer tidsnok og at ingen vanskelighed i trykkeriet derved er forvoldt» (brev til Hegel 6. april 1883). Hegel melder 7. mai at boken er ferdig trykt og sendt til innbinding, og han regner med at den vil være i handelen et par dager senere (brevkonsept 7. mai 1883).

UTGIVELSE

Boken utkom ved Gyldendals forlag 10. mai 1883. Den var trykt i antikva (i motsetning til første utgaves fraktur), og for øvrig utstyrt på linje med det som nå var vanlig for Ibsens utgaver ved Hegels forlag (jf. eksemplarbeskrivelsen nedenfor). Opplaget på 4000 eksemplarer ble honorert med 225 kroner arket, det samlede honorar var 1575 kroner (brevkonsept 1. mars 1883; KBK NKS 3742, 4°, II samt bokført honorarbeløp i forlagets arkiv).

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Utgivelsen ble omtalt i Skoletidende 1883 under rubrikken «Bognyt». Anmelderen peker på at stykket ikke er alminnelig kjent, og ser derfor nyutgivelsen som verdifull. Kontrasten til Ibsens samtidsdramaer fremheves, og teksten roses for sin «Stemningsvirkning». Anmelderen finner her en annen livsanskuelse enn i samtidsdramaene, stykket er preget av bløte stemninger og ungdommelig inspirasjon, og av mer «Lyrik» og «sommermild Luft» enn man finner i samtidsdramaenes «haarde, strænge, snærtende Ord og Tanker». Dette sies å være det beste av Ibsens ungdomsdramaer med hensyn til replikkunst, og personene, især kvinneskikkelsene, «ere skildrede overmaade smukt og sandt». Det sies også at «Kæmpevisens Vemod savnes ikke i Stykket». Anmelderen nevner at noen har villet se på teksten som «et Laan», men støtter Ibsens redegjørelse i fortalen ved å hevde det motsatte: «nej, hans Ejendommelighed er ogsaa nedlagt i dette [stykke]» (Anonym 1883).

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

1888. Das Fest auf Solhaug : Schauspiel in drei Aufzügen. Autorisierte Übersetzung aus dem Norwegischen von Emma Klingenfeld. Leipzig, Reclam. 61 s.

1896. Sobranie so činenij , 3. Perevod N. Mirovi č [overs. av N. Mirovi č]. St. Petersburg, Izdanie I. Jurovskago. 400 s. Inneholder bl.a. Prazdnik v Sol’gauge

1898. Sämtliche Werke in deutscher Sprache, 2. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, Fischer. XXIV, 323 s. Inneholder bl.a. Das Fest auf Solhaug, overs. av Christian Morgenstern

1900. La festa di Solhaug : commedia in tre atti. Traduzione italiana di Paolo Rindler e di Oreste Poggio [italiensk overs. ved Paolo Rindler og Oreste Poggio]. Milano, Fratelli Treves. 55 s.

[1900]. Prazdnikut v Solhaug. Preveli ot ruski D. S-v i Iv. N. V-ski [overs. fra russisk av D. S-v og Iv. N. V-ski]. Plovdiv, Chr. S. Galunski. 56 s.

[1903]. La fte Solhaug. L’ennemi du peuple : pièces en vers et en prose. Traduites du norvégien par le Vicomte de Colleville et F. de Zepelin. Paris, Librairie Nilsson. 248 s.

1906. Polnoe sobranie so činenij , 2. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Hansen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunta. 397 s. Inneholder bl.a. Pir v Sol’chauge

OPPFØRELSE

Det gikk tre år fra utgivelsen av den nye versjonen til stykket ble oppført. Direktøren for Dagmarteateret i København, Theodor Andersen, henvendte seg i 1886 til Ibsen og bad om rett til å sette i scene Gildet på Solhaug. Ibsen gav sin tillatelse, mot et honorar på 200 kroner for første oppførelse «og derefter 100 kroner for hver tiende opførelse» (brev til Th. Andersen 1. oktober 1886). Urpremieren fant sted 2. november 1886, med en spilletid på nærmere fire timer (fra kl. 19 til 22.45). Margit ble spilt av Ida Emilie Aalberg, Signe av fru Secher og Gudmund av Vilhelm Wiehe. I rollen som Bengt Gautesøn opptrådte Frederik Cetti, mens Knut Gæsling og Erik fra Hægge ble spilt av henholdsvis Hans Hunderup og Viggo Jensen. Carl Aagaard opptrådte som kongens sendebud. Stykket ble oppført i alt 15 ganger frem til 22. november 1886.

Tre ulike komponister hadde tidligere levert musikk til første versjon av stykket: Ferdinand Giovanni Schediwy og Paolo Sperati, begge i 1856 (jf. innledningen til Gildet paa Solhoug 1856, under Oppførelse), samt den dansk-tyske Joseph Glæser (1835–91), som trolig på oppdrag fra teateret skrev musikken til en oppførelse av tekstens første versjon ved Casino i København, med premiere 6. desember 1861 (i alt 17 oppførelser frem til 3. mai 1871).

Da Dagmarteateret satte opp den nye versjonen av stykket, ble Glæsers komposisjon benyttet. Musikken er fullstendig, medregnet ouverture, men har ikke forspill til annen og tredje akt. Glæser behandler overraskende Gudmunds to sanger som melodramaer; det samme gjelder Margits «Det var sig en Ungmø» i annen akt, en tekst ingen av de tidligere komponistene hadde behandlet musikalsk. I de melodramatiske avsnittene har Glæser forsøkt å karakterisere teksten med musikalske midler.

Partituret (KBK MA ms 0363 mu 6701.2361) åpner med en «Ouverture» i E-dur og tempo Adagio non troppo, komponert som en rudimentær sonatesatsform og bygget over to temaer uten noe preg av norsk eller dansk folketone. Deretter følger til første akt: «Romance» (Margits «Bjergkongen red sig»), «Melodrama» (Gudmunds «Jeg vandred i Lien») og «Chor» ( «Over Tilje med Sang»). Musikken til annen akt består av innledningsmusikk (kor, fløyte og strykergruppe), deretter et kort forspill på tolv takter før «Lad Fedlen klinge»; nytt «Chor» ( «Herude herude»), og to melodramaer (Gudmunds «Jeg red mig udi Lunde» og Margits «Det var sig en Ungmø»). Til tredje akt komponerte Glæser «Chor 3 die Act (Bag Scenen)» (med teksten «Guds Fred og Farvel») og det avsluttende «Slutnings Chor» «Over Jorden vogter Lysets Øje». Klaveruttog av komposisjonen gjengis i Ord- og sakkommentarer ved de enkelte sangtekstene, og teksten til notene er hentet fra partituret.

Stykket ble senere oppført på Christiania Theater med premiere 6. desember 1887.

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Anmelderne av Dagmarteaterets forestilling la vekt på at dette var et ungdomsarbeid og ikke på høyde med Ibsens moderne dramatikk. Stykket ble karakterisert som et romantisk melodrama og et etterklangsarbeid (Jensen 1886, Social-Demokraten 3. november 1886), men man fant at det tross søkte scener og naiv konfliktløsning likevel bar merke av Ibsens genialitet. Særlig ble de lyriske partiene rost:

de vidunderlig deilige Vers virke med en saa betagende Magt, at man kun med et Suk kan tænke paa den nuværende Henrik Ibsen, «Gengangerne»s og «Vildænderne»s Forfatter. Den Mand, der kan skrive saadanne Vers, begaar en utilgivelig Forsyndelse mod Poesien og sig selv ved at tvinge sin Muse til at tale paa tilspidset Prosa (P.M. 1886, Avisen 4. november 1886).

Samme anmelder mener at «Ibsens Drama [vil] være tilstrækkeligt [til] i nogen Tid at skaffe Theatret godt Hus […] Dertil bidrager ogsaa Joseph Glæsers stemningsrige Musik, og den gjennemgaaende dygtige Udførelse» . Også anmeldelsen i Morgenbladet 3. november 1886 nevner den musikalske side ved forestillingen: «Hr. Joseph Glæsers Musik klang virkningsfuldt under Hr. Axel Grandjeans ledelse» (Anonym 1886). Men ingen av anmelderne vurderer forestillingens kvalitet som melodrama.

Den innflytelsesrike teaterkritiker Edvard Brandes åpnet sin omtale i avisen Politiken 3. november 1886 med å fastslå at Gildet på Solhaug var et ungdomsarbeid som «ikke længer [virker] stærkt paa Scenen». Han fant at karakterskildringen manglet dybde, at personene handlet uten overbevisende grunner, samt at de var for urealistisk tegnet og «synes at tilhøre Æventyret». Han mente likevel at stykkets handling hadde moderne trekk, ved at det fremstilte «En ikke ualmindelig Ægteskabshistorie» (E. Brandes 1886).

Ibsen selv kan ikke ha vært helt ut fornøyd med noen av de komposisjonene som eksisterte til stykket. I 1885 henvendte han seg gjennom sin tyske oversetter Emma Klingenfeld til den danske komponisten Peter Erasmus Lange-Müller for å «søge at formaa Lange-Müller, der nylig havde vundet saa mange og fortjente Laurbær ved sin Musik til ‹Der var engang›, til at gaa i Gang med Opgaven, hvilket han ogsaa straks gik ind paa» (Crome 1920, 5). Bakgrunnen for Ibsens ønske kan ha vært den formidable suksess Holger Drachmanns eventyrkomedie Der var engang (1885) hadde hatt på scenen, en suksess han kanskje ønsket skulle bli også hans eget stykke til del. Lange-Müllers musikk til Gildet på Solhaug 1883, med opusnummer 32, ble ferdig i 1888.

Tekstredegjørelse til Gildet på Solhaug, 2. versjon

skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1883. (Om den andre hovedversjonen HIS utgir, se innledningen til Gildet paa Solhoug 1856.)

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga01377)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (85ga06039)

Deichmanske biblioteks eksemplar (a Ib 8 gi, ekspl. 5)

Det er ikke avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene.

Nr. 1 er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn sammen med forsats- og omslagsblad (ikke originale). Innbindingen er håndverksmessig utført i halvbind med skinnrygg. Permen har brun- og hvitspettet papirovertrekk. Ryggen er dekorert med tittel og horisontale striper i gullpreg. Forsatsbladene er noe glattere enn papiret for øvrig, men har ellers samme farve og kvalitet.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av syv ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 109 × 169 mm.Målene gjelder boksiden, bredde × høyde. Arksignaturene 2–7 (med teksten «Henrik Ibsen: Gildet på Solhaug.») finnes på s. 1, 17, 33, 49, 65 og 81. Det siste arket har syv blad, og bokens omfang er XVI + 93 sider. Pagineringen begynner med romertall, inkluderer tittelbladet s. [I–II] og fortalens første side [III] og løper fra IV til XIV. Deretter følger ett upaginert blad, s. [XV–XVI], med mellomtittel på rectosiden og rollelisten på versosiden. Tittel, fortale, mellomtittel og rolleliste utgjør ett ark. Dramateksten er paginert med arabiske tall, inkluderer første akts begynnelse s. [1] og løper fra side 2 til 93. På sidene [44] og [73] begynner nye akter, og pagineringen er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Gildet på Solhaug 1883 er satt i antikva. En faksimile av tittelbladet gjengis på s. xx. Tittelen er satt med midtstilte majuskler, overskriften «Fortale» likeledes, men i en mindre grad, og med initial i første ord. Mellomtittelen er midtstilt, har sperrede majuskler i en grad mellom fortalens og tittelens grader. Rollelisten er sentrert, rollenavnene sperret. Aktoverskrifter er satt med midtstilte majuskler, i en større grad enn replikkene. Rollenavn i replikk er satt i en større grad enn replikkene, sperret og midtstilt. Rolleliste, sceneanvisninger og sanger er satt i en mindre grad enn replikkene, sceneanvisningene står i parentes. Rollenavn i sceneanvisning har samme grad som sceneoverskrifter, men er sperret. Etter fortalens overskrift og etter fortalens tekst står en enkel, kort skillestrek, likeledes etter overskriften «Personerne», etter rollelisten samt etter aktoverskrifter. Etter mellomtittel og ved siste akts slutt står en engelsk linje (symmetrisk ornamentlinje). Sidetall er plassert i overmarg med en kort strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god, men det er et ganske stort antall typeskader (for eksempel manglende del av bokstav), flere forekomster av svakt trykk og satsforskyvninger (for eksempel forskyvning av enkelte bokstaver). Slike typografiske mangler er i HIS’ hovedtekst rettet stilltiende.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er svakt gulnet og har enkelte flekker. Øverste del av skinnryggen er brukket av, permens hjørner er noe slitt. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER.

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid er trykkmanuskriptet NBO Ms.8° 951 (se også Manuskriptbeskrivelse) og annen utgave i b. 1 av FU (1898).

Vi finner ingen større forskjeller mellom grunnteksten og de øvrige tekstkildene. Trykkmanuskriptet inneholder en del små rettelser og noen få stilistiske endringer av mindre omfang. Disse rettelser og endringer er som regel tatt til følge i grunnteksten. At NBO Ms.8° 951 er brukt som trykkmanuskript, viser merker etter svertede fingre. Et annet indisium er førsteutgavens «tiden lærer» på s. 26; i manuskriptet (legg 8, første side) kan dette leses både som «tiden tærer» og «tiden lærer». Forholdet mellom trykkmanuskriptet og grunnteksten kjennetegnes for øvrig av at den siste overholder konvensjonene for kommatering i større grad. Ibsen er for eksempel ikke nøye med å sette komma foran leddsetning i trykkmanuskriptet, noe setteren derimot gjennomfører konsekvent. Ved siden av at Ibsen i trykkmanuskriptet gjerne kommaterer etter naturlig pausering og ikke grammatisk, finnes tilfeller av talemålsnære former, som for eksempel her: «hun svared han kæk» (s. [59] i trykkmanuskriptet; subjektsformen er rettet til objektsform i grunnteksten). Dette kan være en skrivefeil, men et bevisst ønske om fornorskning kan observeres andre steder i trykkmanuskriptet, som for eksempel i rettelsen av treslaget «egen» til «eken» (s. [64], som også blir formen i førstetrykket).

I FU legger man merke til at preposisjonen ved skilles fra presensformen av verbet vide ved hjelp av aksent: véd. Dette gjøres ikke i trykkmanuskriptet og førstetrykket, men også der finner vi aksenten ved ord som «én», «kafé» og «undsélig».

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk (og for manuskriptet: med faksimile), med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten. Her finnes også en metrisk analyse av teksten.

Det vises til grunntekstens og HUs paginering i den ederte tekstens yttermarg.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert. Trykkmanuskriptet er gitt prioritet.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer. Ibsen hadde dessuten sluttet seg til anbefalingene fra det nordiske språkmøtet 25.–30. juli 1869, også de valgfrie, for eksempel bruk av dobbel konsonant for å markere kort vokal. Dette gjør at de to hovedversjonene av Gildet paa Solhoug er svært ulike i ortografien (se også Ord- og sakkommentarer).

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som har karakter av ornament alene, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Gildet på Solhaug 1883 omfatter først og fremst setterfeil, som for eksempel ordet «afstamning» i fortalen, som i grunnteksten er blitt til «afstemning». Setteren har også ved to tilfeller misforstått versoppsettet, noe som har forårsaket feil i det metriske skjemaet (ett tilfelle av galt linjeskift og ett tilfelle der Ibsens rettelse i trykkmanuskriptet er galt utført). I HIS er dette rettet i tråd med trykkmanuskriptet. Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Mulige feil som ikke kan rettes entydig, er også anført i noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS. Det tas for eksempel i førstetrykket ikke konsekvent hensyn til at Ibsen i trykkmanuskriptet har modernisert fremmedordet æsthetik ved dels å stryke h, dels å skrive ordet uten h.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875, HIS 1k. Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

Gildet på Solhaug 1883 er ikke trykt eller omtalt i ES. I MU er det trykt i b. 1 med FU som grunntekst. En rettelse og noen språklige kommentarer finnes i MU 5, 5–6. I SU er det trykt i b. 1, teksten oppgis å være rettet (uten lokal redegjørelse), og det finnes i b. 7, 128–63 en liste over utvalgte forskjeller mellom 1856- og 1883-versjonen, samt en liten errata-liste. Stykket er videre trykt i FU 1, med en innledning om tilblivelsen, oversettelser, sekundærlitteratur og oppførelser s. III–V. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I HU er stykket trykt i bind 3, med noen rettelser (uten nærmere redegjørelse). I HU 3, 95–120 finnes en liste over utvalgte forskjeller mellom de to hovedversjonene (identisk med den i SU). HU har ikke brukt eller omtalt NBO Ms.8° 951.