Gildet paa Solhoug, 1. versjon (1856)
Author: Henrik Ibsen
Date: 2012-10-25T22:00:00+00:00
Publisher: Henrik Ibsens skrifter, UiO
Rights: This work is licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike (CC BY-SA) 3.0 Unported License

GILDET PAA SOLHOUG

1. versjon (1856)

HENRIK IBSENS SKRIFTER
2012
www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:
henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)
@IbsensSkrifter (twitter)
Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1860 i Christiania av Edvard Larssen. Dette er det tidligste kjente bildet av Ibsen. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

GILDET PAA SOLHOUG

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

Front cover image was taken in 1860 in Christiania by Edvard Larssen. This is the earliest known picture of Ibsen. Original image from www.ibsen.net.

GILDET PAA SOLHOUG
SKUESPIL I TRE AKTER
AF HENRIK IBSEN

CHRISTIANIA
CHR. TØNSBERGS FORLAG
TRYKT AF H. I. SØRUM
1856

GILDET PAA SOLHOUG

Personerne
BENGT GAUTESØN, Herre til Solhoug
MARGIT, hans Hustru
SIGNE, hendes Søster
GUDMUND ALFSØN, deres Frænde
KNUT GJÆSLING, Kongens Foged
ERIK FRA HÆGGE, hans Ven
FØRSTE HUUSKARL
ANDEN HUUSKARL
KONGENS SENDEBUD
EN GAMMEL MAND
EN PIGE
GJÆSTER, HERRER og FRUER
MÆND i Gudmunds følge
SVENDE hos Knut Gjæsling
KARLE og TERNER paa Solhoug

Handlingen foregaaer paa Solhoug i Begyndelsen af det fjortende Aarhundrede.

FØRSTE AKT

En stadselig Stue med Dør i Baggrunden og paa begge Sider. Tilhøire et Bord med en Mængde forskjellige Fruentimmersmykker i Tidens Smag. Tilvenstre et større Bord med Sølvkruse, Bægre, o. s. v. Døren i Baggrunden fører ud til en aaben Svalegang, hvorigjennem sees et vildt Fjordparti.

Første Scene

Bengt, Margit, Knut og Erik (sidde om Bordet tilvenstre). I Baggrunden Knuts Mænd.

Naar Tæppet gaaer op, høres Kirkeklokker, der ringe til Høimesse fra en nærliggende Kirke.

ERIK idet han reiser sig fra Bordet

Og nu, kort og godt, hvad Svar har I at give mig paa mit Ærinde som Knut Gjæslings Beilermand?

BENGT med et uroligt Blik til Margit

Ja, jeg – jeg tænker nu –

(da hun tier)

Ja, Margit! lad os først høre, hvad Du mener.

MARGIT reiser sig

Herr Knut Gjæsling! det var mig længe vitterligt, hvad Erik fra Hægge nys fremsatte om Eder. Jeg veed fuldtvel, at I stammer fra en berømmelig Slægt; I er rig paa Gods og Guld, og vor kongelige Herre er Eder synderlig bevaagen.

BENGT til Knut

Synderlig bevaagen, – det siger jeg ogsaa.

MARGIT

Og visseligen kunde ikke min Søster kaare sig nogen bedre Huusbond.

BENGT

Ingen bedre; det er lige det Samme, som jeg tænker.

MARGIT

Dersom I ellers kan formaa hende til at fatte Godhed for Jer.

BENGT ængstelig og halv sagte til Margit

Men, – men, min kjære Hustru!

KNUT idet han springer op fra Bordet

Jasaa, Fru Margit! I mener, at Eders Søster –

BENGT søger at berolige ham

Nei vent, Knut Gjæsling! vent nu; I maa forstaa os ret.

MARGIT

Saalidet kan mine Ord krænke Jer; min Søster kjender Eder jo kun af Rygtet, og Eders Rygte klinger ilde for høviske Øren.

Eders Fædres Gaard er et utrygt Hjem
Mellem alle de vilde Gjæster; –
Baade Nat og Dag har I Gilde med dem,
Christ hjælpe den Ungmø, I fæster!
Christ hjælpe den Ungmø, I lokker med Guld,
Med Gods eller grønne Skove, –
Snart vil I see hende sorrigfuld
At længes under Muldet at sove!

ERIK

Nu ja, Knut Gjæsling lever sandtnok noget vildt og ustyrligt; men det ændrer sig nok, naar Signe bliver hans Hustru.

KNUT

Og vel skal I mærke Jer dette, Fru Margit! Det kan være en Uge siden, at jeg var til Drikkegilde paa Hægge hos Erik, som der staaer; Øllet var stærkt, og da det led ud paa Kvælden, gjorde jeg det Løfte, at Signe, Eders fagre Søster, skulde vorde min Viv før Aaret var omme. Aldrig skal I sige Knut Gjæsling paa, at han har brudt noget Løfte; I seer da vel, at I maa kaare mig til Eders Søsters Huusbond, enten med det Gode eller med det Onde!

MARGIT
Før det skal ske, vil jeg ikke fordølge,
I maa skille Jer af med Jert ravende Følge;
I maa ikke længer med Skrig og med Larm
Jage rundt Bygden tilhest og i Karm;
I maa tæmme den Gru, som langveis staaer
Af Knut Gjæslings Komme til Bryllupsgaard.
Høvisk maa I tee Jer, naar I rider til Gilde;
Øxen skal I hjemme bag Stuedøren stille;
I veed, den sidder løs i Jer Haand, naar Mjød
Og Øl har gjort Jer Panden fortumlet og rød.
Ærbare Kvinder skal I lade med Fred;
Lad Hvermand beholde sit Eie;
I maa ikke frækt skikke Nogen den Besked,

At, hvis han er klog, saa ta’er han Ligskjorten med,

Naar han færdes paa Eders Veie!

Og arter I Jer saadan til Aaret gaaer ud,

Saa kunde I nok vinde Jer min Søster til Brud.

KNUT med indædt Harme

I veed snildt at belægge Eders Ord, Fru Margit! Forsandt, I burde være Præst og ikke Eders Huusbonds Frue.

BENGT

Aa, for den Sags Skyld, saa kunde nok jeg ogsaa –

KNUT vedbliver uden at agte paa ham

Men vel skal I mærke Jer, at havde en vaabenkyndig Mand talt mig til paa saadan Viis som I, saa –

BENGT

Nei, men hør nu, Herr Gjæsling, I maa forstaa os!

KNUT som før

Nu, kort og godt, saa skulde han fornummet, at Øxen sidder mig løs i Haanden, som I fornylig sagde.

BENGT afsides

Der har vi det.

(sagte til Margit)

Margit! Margit! Dette her gaaer aldrig godt.

MARGIT til Knut

I bad om ærligt Svar, og det har jeg givet Jer.

KNUT

Vel, vel, jeg vil heller ikke regne det saa nøie med Jer, Fru Margit! I har mere Kløgt og Betænksomhed end alle vi Andre tilhobe. Der er min Haand; kanhænde der er skjællig Grund for alle de haarde Ord, I sagde mig.

MARGIT

Det maa jeg lide; nu er I jo alt paa god Vei til at bedre Jer. Og hør nu mit Ord; vi holde et Gilde her paa Solhoug idag.

KNUT

Et Gilde?

BENGT

Ja, I skal vide, Herr Gjæsling, det er vor Bryllupsfest. Idag for tre Aar siden blev jeg Fru Margits Mand.

MARGIT afbryder ham noget utaalmodig

Som jeg sagde, vi holde Gilde idag. Naar I nu kommer fra Kirken og har røgtet Eders øvrige Ærinder, saa rider I hid igjen og tager Del i Laget; I kan da lære min Søster at kjende.

KNUT

Vel, Fru Margit! jeg takker Jer; dog var det ikke for at søge Kirken, jeg red herned imorges. Min Reise gjælder Gudmund Alfsøn, Eders Frænde.

MARGIT overrasket

Ham, min Frænde! Hvor vil I søge ham?

KNUT

Hans Gaard ligger jo bag ved Næsset, paa den anden Side af Fjorden.

MARGIT

Men han selv færdes langveis herfra.

ERIK

Sig ikke det, han turde være nærmere, end I tænker.

KNUT sagte

Ti stille!

MARGIT

Nærmere? Hvad mener I?

KNUT

Har I da ikke hørt, at han er kommen tilbage til Norge, ifølge med Kantsleren Audun af Hægrenæs, som var sendt til Frankrig for at hente vor nye Dronning.

MARGIT

Det er ret nok; men Kongens Bryllup holdes i disse Dage med stor Pragt i Bergen, og der er Gudmund Alfsøn med.

BENGT

Ja, og der kunde vi ogsaa have været med, dersom min Hustru havde villet.

ERIK sagte til Knut

Fru Margit veed da ikke?

KNUT sagte

Det synes saa; men lad Dig ikke mærke med Noget.

(høit)

Nu, Fru Margit, jeg faaer ligefuldt tage afsted paa Lykke og Fromme; ved Kvældstid kommer jeg igjen.

MARGIT

Og I faaer da vise, om I mægter at styre Jert vilde Sind.

BENGT

Ja, mærk Jer det!

MARGIT

I rører ikke Eders Øxe, hører I, Knut Gjæsling!

BENGT

Hverken Eders Øxe eller Eders Kniv, eller hvad andet Værge, I bringer med Jer.

MARGIT

Thi da kan I ingensinde haabe paa noget Slægtskab med mig.

BENGT

Nei, det har vi fast bestemt os til.

KNUT til Margit

Vær I kun rolig!

BENGT

Og naar vi har bestemt os til Noget, saa staaer det fast.

KNUT

Det kan jeg lide, Herr Bengt Gautesøn! Jeg har det paa samme Sæt, og jeg har nu engang drukket paa Slægtskab mellem os; I faaer see til, om ikke jeg ogsaa holder fast ved mit Ord. Guds Fred til ikvæld!

Han gaaer med sine Mænd ud i Baggrunden. Bengt følger dem til Døren. Ringningen er imidlertid ophørt.

Anden Scene

Margit. Bengt.

BENGT

Det bares mig for, som han truede os, da han gik.

MARGIT adspredt

Ja, saadan lod det.

BENGT

Knut Gjæsling er ikke god at komme ud for; og naar jeg tænker mig om, saa gav vi ham ogsaa altfor mange umilde Ord. Naa, lad os ikke være urolige derover; idag maa vi være lystige, og dertil, mener jeg, vi har god Grund begge To.

MARGIT med skjult Bitterhed

Ja, tilvisse!

BENGT

Jeg var ikke ganske ung, da jeg beilede til Dig, det er sandt; men den rigeste Mand paa mange, mange Mile, det veed jeg vist, at jeg var. Du var en fager Ungmø, af ædel Slægt; men Medgiften skulde ikke friste nogen Frier.

MARGIT for sig selv

Og dog var jeg dengang saa rig.

BENGT

Hvad sagde Du, min Hustru?

MARGIT

O Intet, Intet! Jeg vilde pynte mig med Perler og Ringe, det er jo min Glædesfest ikvæld.

BENGT

Retsaa, det maa jeg lide; lad mig see, Du klæder Dig i din bedste Stads, saa vore Gjæster kan sige lyksalig hun, som fik Bengt Gautesøn til Huusbond. Men nu maa jeg ud i Madburet, der er fuldt op at tage vare paa idag.

(gaaer ud til Venstre)

Tredie Scene

Margit (alene).

MARGIT synker mat om i en Stol til Høire og siger efter en Pause

Vel var det, han gik; naar jeg seer ham herinde,

Det er mig som Blodet holdt op at rinde;
Det er som en kold, en knugende Magt
Havde sig rundt om mit Hjerte lagt!
(heftigt, med frembrydende Taarer)
Han er min Huusbond, jeg er hans Viv! –
Hvorlænge varer et Menneskes Liv?
Gud fri mig! Kanhænde, halvhundrede Aar –
Og jeg – i det tre og tyvende gaaer!
(roligere, efter et Øiebliks Taushed)
Det er tungt at sukke bag gylden Muur,
Det er tungt at sidde saa længe i Buur!

(tager mekanisk fat paa Smykkerne, der ligge foran hende paa Bordet og begynder under det Følgende at pynte sig)

Med Perler og Ringe alt som bedst
Han bad at jeg smykke mig skulde;
Det var mig en gladere Høitidsfest,
Om jeg stædtes til Ro under Mulde! –
Dog, jeg vil ikke mere tænke derpaa;
Jeg kjender en Vise som kan Sorgen forslaa.
(synger)
1
Bjergkongen red sig under Ø,
(Saa klageligt rinde mine Dage)
Vilde han fæste den væne Mø.
(Ret aldrig Du kommer tilbage.)
2
Bjergkongen red til Herr Haakens Gaard,
(Saa klageligt rinde mine Dage)
Liden Kirsten stod ude, slog ud sit Haar.
(Ret aldrig Du kommer tilbage.)
3
Bjergkongen fæsted’ den væne Viv,
(Saa klageligt rinde mine Dage)
Han spændte en Sølvgjord omkring hendes Liv.
(Ret aldrig Du kommer tilbage.)
4
Bjergkongen fæsted’ den Lillievaand,
(Saa klageligt rinde mine Dage)
Med femten Guldringe til hver hendes Haand.
(Ret aldrig Du kommer tilbage.)
5
Tre Sommere gik, og der gik vel fem;
(Saa klageligt rinde mine Dage)
Kirsten sad i Bjerget i alle dem.
(Ret aldrig Du kommer tilbage.)
6
Fem Sommere gik, og der gik vel ni,
(Saa klageligt rinde mine Dage)
Liden Kirsten saae ikke Solen i Li.
(Ret aldrig Du kommer tilbage.)
7
Dalen har Blomster og Fuglesang,
(Saa klageligt rinde mine Dage)
I Bjerget er der Guld og en Nat saa lang.
(Ret aldrig Du kommer tilbage.)
Den Vise sang Gudmund saamangen Kvæld,
Da han var hos min Fader hjemme;
Der er Noget deri – jeg veed ikke selv, –
Der er Noget, som jeg aldrig kunde glemme.
Der er Noget, som mægtigt fyldte min Hu,

Som jeg aldrig forstod, som jeg grubler paa endnu.

(forfærdet, idet hendes Øine falde paa Ringene og de øvrige Smykker)

Røde Guldringe! Beltet om mit Liv!

Med Guld var det Bjergkongen fæsted’ sin Viv!

(hun synker ned i Stolen og bedækker Ansigtet med sine Hænder)

Vee mig! Selv er jeg Bjergkongens Brud!

Og Ingen, Ingen kommer for at løse mig ud!

Fjerde Scene

Margit. Signe (kommer hurtig ind fra Baggrunden).

SIGNE

Margit! Margit! Han kommer!

MARGIT springer op, idet hun søger at fatte sig

Kommer? Hvem kommer?

SIGNE

Gudmund, vor Frænde!

MARGIT

Gudmund Alfsøn her, – hvor kan Du tro –

SIGNE

O, jeg er vis derpaa.

MARGIT

Gudmund Alfsøn er jo med til Bryllupsgildet i Kongsgaarden, det veed Du ligesaa godt som jeg.

SIGNE

Kan være; men jeg er dog sikker paa, det var ham.

MARGIT

Du har da seet ham?

SIGNE

O, nei, nei! men nu skal Du høre!

MARGIT

Fortæl, fortæl!

SIGNE
Det var sig aarle, da Klokkerne klang,
Mig lysted’ at ride til Kirke;
De vildene Fugle kviddred’ og sang
Alt mellem Siljer og Birke.
Der var en Gammen i Luft og i Li,
Kirketiden fast var omme, –
Thi alt som jeg red ad den skyggefulde Sti,
Mig vinked’ hver Rosenblomme.
Jeg trined’ saa tyst paa Kirkegulvet ind; –
Præsten stod høit i Choret,
Han sang og læste; med Andagt i Sind
Lytted’ Mænd og Kvinder til Ordet.
Da klang der en Røst over Fjorden blaa,
Mig tykkedes, alle de Billeder smaa
Vendte sig om for at lytte derpaa.

MARGIT

Hvad mere, Signe! Tal ud, tal ud!

SIGNE
Det var som et dybt, et ufatteligt Bud
Maned’ mig udenfor Kirkens Muur
Over Hei og Dal, gjennem Li og Ur.
Mellem hvide Birke jeg lyttende skred,
Jeg vandrede fast som i Drømme, –
Øde stod bag mig det hellige Sted;
Thi Præst og Kirkefolk vandrede med,
Mens det koglende Kvad monne strømme.
Der var saa stille paa Kirkesti,
Mig tykkedes, at Fuglene lytted’ i Li,
At Lærken daled’ og Gjøgen taug,
Og at det svared’ fra Fjeld og Haug.

MARGIT

Bliv ved!

SIGNE
Da korsed’ sig Mand og Kvinde;
(lægger Haanden paa Hjertet)
Men sælsomme Tanker steg op herinde. –
Fuldtvel jeg kjendte den deilige Sang;
Gudmund har sjunget den mangen Gang;
Gudmund har sjunget den mangen Kvæld,

Og Alt, hvad han har sjunget, det mindes jeg vel.

MARGIT

Og Du troer det skulde være –?

SIGNE
Jeg veed det forvist!
Tro mig, mit Ord skal Du sande.
Kommer ikke hver en liden Sangfugl tilsidst
Igjen fra de fremmede Lande?
Jeg veed ikke selv, men jeg er saa glad; –
Der falder mig ind – Margit, veed Du hvad?
Hans Harpe har hængt saalænge
Paa Væggen derinde; jeg vil tage den ned,
Jeg vil pudse den blank og stille den bered
Og stemme dens gyldne Strænge.

MARGIT tankefuldt

Gjør, som Dig lyster –

SIGNE seer bebreidende paa hende
Det er ikke Ret;
(venligt, idet hun omfavner hende)
Naar Gudmund kommer, vil Du atter vorde let
Tilsinds, som da Signe var liden.

MARGIT halvt for sig selv

Ak, Mangt har forandret sig siden!

SIGNE
Margit! Du skal være fro og glad!
Har Du ikke Terner og Svende?
I dit Kammer hænger kostelige Klæder paa Rad;
O, Christ! hvilken Rigdom uden Ende!
Om Dagen kan Du ride Dig i Lunden sval,
At vejde den vilde Raa;
Om Natten kan Du sove i Fruersal
Paa Silkebolsterne blaa.

MARGIT uden at agte paa hende

Og han skulde komme til Solhoug som Gjæst!

SIGNE

Hvad siger Du?

MARGIT fatter sig

Intet! – Gaa, smyk Dig som bedst!

Min Lykke, som Du saa lydt monne prise,

Kunde times Dig selv.

SIGNE

Hvad mener Du vel?

MARGIT betragter hende kjærligt og stryger hendes Haar tilside

Jeg mener, – nu ja, det vil sig jo vise –

Jeg mener, hvis en Beiler red sig hid ikvæld –?

SIGNE

En Beiler! Til hvem?

MARGIT

Til Dig!

SIGNE leende

Til mig?

O, da er han kommen paa den urette Vei.

MARGIT
Hvad vilde Du svare, hvis høvisk han bad
Om din Tro?

SIGNE
Jeg vilde svare, jeg er for glad
Til at tænke paa Beilere eller paa Sligt!

MARGIT

Men hvis han var mægtig, hvis hans Huus var rigt?

SIGNE
O, var han selv Konge, med Hallen fuld
Af dyre Klæder og røden Guld,
Det skulde saa lidet mig friste!

Nu bæres det mig for, jeg er rig nok med mig selv,

Med Sommer og Sol og den susende Elv,
Med Dig og de Fugle paa Kviste!
Kjære Søster min! her vil jeg bygge og bo,

Og at skjænke nogen Beiler min Haand og min Tro,

Dertil har jeg ikke Tid, dertil er jeg for fro!

Hun iler syngende ud tilvenstre.

Femte Scene

Margit. Strax efter Bengt fra Baggrunden.

MARGIT efter en Pause

Gudmund Alfsøn skulde komme her, her til Solhoug? Nei, nei, det kan ikke være. Signe havde hørt ham synge, sagde hun; – naar jeg hørte Granerne suse dybt derinde i Skoven, naar jeg hørte Fossen rulle, og Fuglene kviddre i Trætoppene, bares det da mig ikke tidt nok for som Gudmunds Kvæder blandede sig alt imellem, – og selv var han dog langveis herfra. Signe har skuffet sig selv; Gudmund kommer ikke.

BENGT kommer hurtig fra Baggrunden

En sjelden Gjæst, min Hustru!

MARGIT

Og hvem?

BENGT

Gudmund, din Frænde!

(raaber ud til Høire)

Det bedste Gjæstekammer maa holdes rede og paa Stand!

MARGIT

Han er da alt paa Gaarden?

BENGT seer ud igjennem Døren i Baggrunden

Ikke saa lige endnu; men længe vil det ikke vare.

(raaber ud til Høire)

Den snittede Egeseng med Dragehovederne!

(til Margit)

Hans Vaabendrager bragte Bud og Hilsen fra ham, selv følger han efter.

MARGIT

Hans Vaabendrager? Kommer han hid med Vaabendrager?

BENGT

Ja, det skulde jeg vel mene! En Vaabendrager og sex rustede Mænd følge ham. Nu ja, han er jo ogsaa en heel anden Mand, end dengang han for syv Aar siden drog ud af Bygden. Men jeg maa ud at tage imod ham.

(raaber ud)

Læg Gyldenlæders Sadlen paa min Hest! Alle mine Karle skal følge med i Optog, lige ned til Stranden. Og hør, glem ikke Bidslet med Ormehovederne.

(idet han spænder Sværdet om sig)

Slig en Herre – Christ fri mig vel! Ham maa vi tage imod med Ære, med stor Ære!

(gaaer ud i Baggrunden)

Sjette Scene

Margit. – Strax efter tre Terner fra Venstre.

MARGIT

Han vandred’ fra Bygden som den fattigste Svend;

Nu kommer han med Væbner og med rustede Mænd.

Hvad vil han? Er det hans Agt at see,

Om bittert jeg nages af Kummer og Vee?

Lyster det ham at prøve og friste,

Hvad jeg mægter at bære, før Hjertet maa briste?

Mener han, at – ha, prøv kun derpaa,
Saa ringe en Fryd skal Du deraf faa!
(hun vinker; Ternerne komme ind)
I høre mig vel, mine Terner smaa!
I bringe mig paa Stand min Silkekaabe blaa,
I følge mig flux i Fruerstuen ind
At klæde mig høvisk i Fløiel og Skind;
To af Jer skal klæde mig i Guld og i Maar,
Den Tredie skal vinde Perler i mit Haar.
I bære mig alle mine Smykker derud.

(ternerne gaa ud til Venstre med Skrinene o. s. v. Margit vedbliver efter et Øiebliks Taushed)

Saa vil jeg! Margit er jo Bjergkongens Brud;
Vel! jeg faaer at bære mit kongelige Skrud.
(gaaer ud til Venstre)

Syvende Scene

Bengt fører Gudmund Alfsøn ind fra Baggrunden.

BENGT

Og endnu engang, hil Eder under Solhougs Tag, min Hustrus Frænde!

GUDMUND

Jeg takker Jer; – og hvordan gaaer det hende? Hun lider dog vel i alle Maader, vil jeg tro?

BENGT

Ja, det kan I sværge paa, hun gjør. Der fattes hende Intet. Hele fem Terner kan hun byde og raade over; en fuldsadlet Ganger staaer rede, saasnart det kun lyster hende; naa, snart sagt, saa har hun alt, hvad en høvisk Kvinde kan begjære for at være fornøiet i sine Kaar.

GUDMUND

Og Margit, hun er da vel fornøiet?

BENGT

Gud og Hvermand skulde tro, hun maatte være det, men sælsomt nok –

GUDMUND

Hvad mener I?

BENGT

Ja, enten I nu vil tro det eller ikke, saa bæres mig for, at Margit var heel lystigere til Sinde, alt imens hun levede i fattige Kaar, end siden hun blev Frue paa Solhoug.

GUDMUND for sig selv

Jeg vidste det jo nok, saadan maatte det gaa!

BENGT

Hvad siger I, Frænde?

GUDMUND

Jeg siger, høiligen undrer mig, hvad I der fortalte om Eders Hustru.

BENGT

Ja, mener I da ikke, det gaaer mig ligedan? Jeg vil aldrig gjælde for en ærlig Riddersmand mere, dersom jeg skjønner, hvad hun yderligere kan ønske sig. – Jeg er om hende saa lang Dagen er, og Ingen skal kunne sige mig paa, at jeg holder hende strengt; alt Tilsyn med Huus og Gaard har jeg ogsaa taget paa mig, og ikke desmindre, – naa, I var jo altid en lystig Svend, jeg tænker nok, I bringer Solskin med Jer. Tys, der kommer Fru Margit! Lad Jer nu ikke mærke med, at jeg –

Ottende Scene

De Forrige. – Margit (i rig Dragt fra Venstre).

GUDMUND iler hende imøde

Margit, kjære Margit!

MARGIT fremmed, idet hun hilser ham

Forlad mig, Herr Ridder! men –

(som om hun først nu gjenkjendte ham)

Forsandt, hvis jeg ikke fejler, saa er det Gudmund Alfsøn!

(vil række ham Haanden)

GUDMUND uden at modtage den

Og Du kjendte mig ikke strax igjen?

BENGT leende

Nei, men Margit, hvad tænker Du dog paa?

(vedblivende at lee)

Jeg meldte Dig jo nylig, at Gudmund –

MARGIT idet hun gaaer over til Bordet til Høire

Tolv Aar er en lang Tid, Gudmund! Den friskeste Urt kan dø i tiende Led imens –

GUDMUND

Det er syv Aar siden vi sidst saaes.

MARGIT

Tilvisse, der maa være længere siden.

GUDMUND seer stivt paa hende

Jeg kunde fristes til at tro det, men det er dog, som jeg siger.

MARGIT

Heel sælsomt! Jeg var dog et Barn dengang, og det tykkes mig en evig lang Tid, siden jeg var Barn.

(kaster sig ned i en Stol)

Naa, sæt Eder, min Frænde! Hvil Eder ud, ikvæld skal I dandse og forlyste os med Eders Sang.

(med et tvungent Smiil)

Ja, I veed da vel, vi er glade her paa Gaarden idag, – vi holde Gilde!

GUDMUND

Det blev mig sagt, ret som jeg treen ind paa Thunet.

(afsides)

Havde jeg vidst det tidligere, var jeg neppe kommen.

BENGT

Ja, idag for tre Aar siden blev jeg –

MARGIT afbrydende

Min Frænde har alt hørt det.

(til Gudmund)

Vil I ikke lægge Eders Kappe bort.

GUDMUND

Jeg takker Eder, Fru Margit, men det bæres mig for, som her er koldt, – koldere end jeg havde ventet.

BENGT

Nu, ved mit gode Sverd, da er jeg varm for os Begge, men jeg har ogsaa fuldt op at tage vare paa.

(til Margit)

Lad nu ikke Tiden falde lang for vor Gjæst saalænge; – I kan jo snakke sammen om gamle Dage.

(vil gaa)

MARGIT tvivlraadig

Gaaer Du? Vil Du ikke heller –?

BENGT leende til Gudmund, idet han kommer tilbage

Seer I vel, Herr Bengt til Solhoug er Manden, som forstaaer at færdes mellem Kvindfolk. Der er ikke den Stund saa kort, at min Hustru kan være mig foruden.

(til Margit, idet han tager hende under Hagen)

Vær Du trøstig, jeg skal snart være hos Dig.

(gaaer ud i Baggrunden)

MARGIT afsides

O, Kval og Harm, at maatte lide alt dette!

Niende Scene

Margit. Gudmund.

GUDMUND efter en Pause

Hvor lider Signe, Eders Søster kjære?

MARGIT

Jeg takker, heel vel!

Pause.

GUDMUND
Det blev sagt, hun skulde være
Hos Eder!

MARGIT
Her har hun været siden jeg –
(retter pludselig sine Ord)

For tre Aar siden kom hun til Solhoug med mig.

(kort Pause)

Hun triner vel snart i Stuen herind.

GUDMUND
Hun havde fordum saa vennesælt Sind,
Hun kjendte ei List eller Rænke!
Naar jeg kommer ihu hendes Øine blaa,
Jeg maa paa Guds Engle tænke.
Dog, Mangt kan i syv Aars Tid forgaa;

Sig mig, – mens fjernt fra Bygden jeg vandred’,

Har ogsaa hun sig saa stærkt forandret?

MARGIT tvungent, spøgende
Hun ogsaa? Er det i Kongens Gaard
Slig høvisk Tale I lærer?
I minder mig om, hvordan Tiden tærer –

GUDMUND
Margit, heel vel mine Ord I forstaaer.
Engang var I mig Begge saa blide,
I græd, da jeg skulde fra Bygden ride.
Vi loved’ at holde som Søskende sammen
I Fryd og i Vee, i Nød og i Gammen.
I lyste som en Sol mellem Jomfruer smaa,
Saa viden om Lande Eders Ry monne gaa.
Fuldt vel er I endnu saa fager en Kvinde;
Men Solhougs Frue, kan jeg mærke, har glemt
Den fattige Frænde, – saa umildt er I stemt,
I, der engang var saa vennesæl til Sinde.

MARGIT med frembrydende Følelse

Ja engang –!

GUDMUND betragter hende deeltagende og siger efter en Pause med dæmpet Stemme

Eders Huusbond bød os at korte

Tiden med at melde om Gammelt og Kjært.

MARGIT heftigt
Nei, nei ikke derom!
(roligere)
Det falder mig saa svært
At mindes. Den Ting gad jeg aldrig lært,
Meld heller om de Aar, I var borte;
Den Tid er vel ei paa Bedrift saa arm,
Meget maa I kunne mig berette;
Derude er jo Verden baade rig og varm,
Der er Sindet og Tankerne lette.

GUDMUND

I Kongens Hal var jeg aldrig saa fro,

Som dengang jeg var Smaadreng i den fattige Bo.

MARGIT uden at see paa ham

Og jeg – hver Dag jeg paa Solhoug boede,

Takked’ Himlen, at den gjorde mine Kaar saa gode.

GUDMUND

Vel Eder, dersom I kan takke fordi –

MARGIT heftigt
Og er jeg da ikke hædret og fri,
Kan jeg ikke byde, som det huer mig bedst,
Kan jeg ikke, alt som det lyster mig, raade?
Her er jeg den Første, Ingen sidder mig næst,
Og det, veed I, var mig altid til Maade.
I tænkte nok at finde mig kummerlig og træt;
Men I seer, jeg er fro, mit Sind er let;
See derfor kunde I sparet Jert Komme
Til Solhoug, det vil Jer kun lidet fromme!

GUDMUND

Hvad mener I, Fru Margit?

MARGIT
Tilfulde jeg veed,
Hvad der fører Jer hid i min enlige Stue.

GUDMUND

I veed, hvi jeg kommer, og det er Jer ikke med?

(tager sin Hat)

Guds Fred og Farvel da, min ædle Frue!

MARGIT der imidlertid har reist sig
Det var Eder mere til Ære, ifald
I var bleven, hvor I var, i Kongens Hal.

GUDMUND

I Kongens Hal! Kan I spotte min Nød!

MARGIT
Eders Nød! Nu høit maa I hige, Frænde,
Jeg gad vide, hvor I tænker at ende!
I kan Eder klæde i Fløiel rød,
Er Kongens Mand, eier Gods og Guld –

GUDMUND
Bedst maa I vide, om Lykken er mig huld;
I sagde fornylig, fuldtvel I vidste
Mit Ærind paa Solhoug!

MARGIT

Det veed jeg forsand!

GUDMUND

Da kjender I og, hvad jeg nys maatte friste; –

Da veed I, jeg er en fredløs Mand!

MARGIT med den høieste Overraskelse

Fredløs! Du, Gudmund!

GUDMUND
Det er jeg forvist!
Dog sværger jeg dyrt ved den hellige Christ,
Havde jeg kjendt Eders Tanker og Sind,
Aldrig var jeg trinet paa Solhoug ind!
Jeg meente, I endnu var mild og god,
Alt som dengang jeg Eder forlod;
Men jeg vil ikke trygle, – Skoven er stor,
Og sikker er min Haand og min Bue;
Langt heller være Heiens Steen mit Bord
Og Bjørnehiet min Stue!
(vil gaa)

MARGIT
Fredløs! Nei bliv; jeg sværger Dig til,
Slet Intet jeg derom vidste!

GUDMUND

Det er, som jeg siger. Mit Liv staaer paa Spil,

Og Livet vil Hvermand friste!
Tre Nætter laa jeg som Hunden ude,
Paa Fjeldet jeg hvilte mine mødige Been
Og læned’ mit Hoved til Urens Steen.
At tigge om Ly, om Bolster og Pude
I Fremmedmands Huus, det var mig for tungt;
Min Tro var jo freidig, mit Haab var ungt!
Jeg tænkte, naar Du til Solhoug kommer,
Da er Du frelst fra al din Kvide,
Der finder Du Venner, paa dem kan Du lide. –
Men Haabet er skjørt som Markens Blommer!
Eders Huusbond mødte mig med Horn og Kruus,
Han aabnede for mig baade Dør og Porte;
Men øde tykkes mig Eders Huus,
Hallen er mørk, mine Venner er’ borte.
Nu godt, jeg stiger paany tilfjelds!
(vil gaa)

MARGIT

O, hør mig!

GUDMUND

Mit Sind er ei som en Træls!

Nu tykkes mig Livet en usselig Gave;

Det agter jeg fast for Intet værd.

Skriinlagt har I Alt, hvad der var mig kjært,

Mit fagreste Haab jeg maatte begrave!

Farvel da, Fru Margit!

MARGIT
Nei, Gudmund, hør!
Ved Gud og Mænd –

GUDMUND
Forlyst Dig som før,
Lev Du i Gammen og Ære;
Saalidet skal Gudmund mørkne din Dør,
Ret aldrig han skal Dig besvære.

MARGIT
Nu er det nok! Dine bittre Ord
Vil volde Dig Meen og Kvide!
Havde jeg vidst, at Du fredløs foer
Alt over Strande saa vide, –
Tro mig, da var det min kjæreste Dag,
Da Du trined’ ind under Solhougs Tag,
Da var det forvist min gladeste Fest,
Naar den Fredløse meldte sig her som Gjæst.

GUDMUND

Du siger –! Hvad skal jeg tænke og tro?

MARGIT rækker ham Haanden

At Frænder og Venner paa Solhoug bo!

GUDMUND

Men det, som Du nys –?

MARGIT
Agt ikke derpaa.
Hør mig, saa vil Du det Alt forstaa. –
For mig er Livet en Nat saa sort,
Der er ei Sol eller Stjerne, –
Og Intet mægter min Kvide at fjerne;
Thi ak, jeg har byttet min Ungdom bort!
Mit freidige Sind jeg solgte for Guld,
Jeg hilded’ mig selv i brogede Lænker;
Tro mig, saa klageligt Vederlag skjænker
Rigdom, naar Barmen er sorrigfuld!
Dengang vi var Børn, hvor var jeg da fro!
Vore Kaar var ringe, fattigt vort Bo;
Men rigt var Haabet i mit Bryst herinde!

GUDMUND der ufravendt har betragtet hende

Og Du selv var alt dengang den deiligste Kvinde.

MARGIT
Kan være; men al den Lov og Priis
Jeg hørte, det blev til mit Livs Forliis.
Du maatte bort til de fremmede Lande,
Men alle dine Kvæder graved’ sig ind
Dybt i mit Hjerte, dybt i mit Sind,
Og sløred’ med Tanker min Pande.
Du havde sjunget om al den Lyst,
Der mægter at rummes i et Menneskes Bryst.
Du havde sjunget om det freidige Liv
Blandt Herrer og Fruer. Alt som bedst
Kom Beilere fra Øst og Beilere fra Vest,
Og saa – saa blev jeg min Huusbonds Viv! –
– Tro mig, der gik ikke lang Tid hen,
Før jeg maatte saa bitterlig græde; –
At tænke paa Dig, min Frænde, min Ven,
Det blev min eneste Glæde.
Hvor det tyktes mig tomt i Solhougs Hal
Og i alle de store Stuer!
Her gjæsted’ os Riddere, Herser og Fruer,
Her sang mig til Ære saamangen Skjald;
Men der var ikke Een, som ret mig forstod,
Ikke Een, som fatted’ min Jammer!
Jeg frøs, som sad jeg i Bjergets Kammer;
Dog værked’ mit Hoved, dog brændte mit Blod!
Min Huusbond selv var mig aldrig kjær,
Hans Guld var Alt, hvad mig hilded’;
Men talte han til mig, sad han mig nær,
Blev mit Sind af Kvide forvildet!
Og saadan har jeg levet i Aarene tre;
Mit Liv var en evig, en endeløs Vee.
Dit Komme rygtedes; vist Du kjender
Den Stolthed, som dybt i mit Hjerte brænder;
Jeg dulgte min Nød, jeg gjemte min Kvide;
Thi Du maatte mindst af Alle den vide!

GUDMUND

Og derfor var det, Du vendte Dig bort?

MARGIT uden at see paa ham

Jeg tænkte, Du kom for at spotte min Vaande.

GUDMUND

Margit! kunde Du tro –?

MARGIT
Nu kort
Og godt, der var Grund nok for Haande.
Dog Himlen være takket, nu er det forbi;
Jeg staaer ikke længer alene,
Om Barmen er jeg saa let og fri,
Som et Barn under Abildgrene!
(pludselig forskrækket)

Dog, hvad falder mig ind! Hvor kunde jeg glemme;

Alle Helgene see til mig naadigt ned!

Fredløs, sagde Du –

GUDMUND
Nu er jeg hjemme;
Nu lade mig Kongens Mænd med Fred.

MARGIT
Men Du, som nylig stod høit i Agt,
Sig mig hvorlunde –?

GUDMUND
Snart er det sagt.
Du veed, jeg var i de franske Riger,
Da Kantsleren, Audun fra Hægrenæs, drog
Did fra Bergen med et fyrsteligt Tog,
At føre Prindsessen med Svende og Piger
Og Skatte til Norge som Kongens Brud.
Herr Audun var saa fager og prud,
Prindsessen var den livsaligste Kvinde.
Hendes Øie kunde bede den varmeste Bøn; –
De talte tilhobe, de hvisked’ i Løn;
Hvorom? Det var svært at finde. –
Det var sig en Nat, jeg læned’ mig tyst
Op imod Snekkens Side,
Mine Tanker stævned’ mod Norges Kyst,
Alt med de Maager hvide.
Da hvisked’ en Stemme bag ved min Ryg,
Jeg vendte mig om, – det var ham og hende!
De saae mig ikke, jeg sad saa tryg,
Dog kunde jeg Begge kjende.
Hun saae paa ham med et klageligt Blik
Og hviskede: «Ak, dersom Farten gik
Mod Syd til de deilige Lande,
Og var vi alene paa Snekken, vi To, –
Da troer jeg forvist mit Hjerte fandt Ro,
Da brændte vist ikke min Pande!» –
Han hviskede sagte, hun svared’ ham kjæk,
Svared’ med Ord, saa hede, saa vilde,
Jeg saae hendes Øine som Stjerner spille,
Hun sagde –
(afbrydende)
Det greb mig med Rædsel og Skræk!

MARGIT

Bliv ved!

GUDMUND
Jeg foer op; de Begge forsvandt;
Alene stod jeg paa Skibets Dæk, –
(tager en liden Flaske frem)
Men hvor de havde siddet, denne jeg fandt.

MARGIT

Og den?

GUDMUND med dæmpet Stemme
Den rummer en gaadefuld Saft;
En Draabe deraf i din Uvens Bæger, –
Saa sagtelig sygner hans Livsenskraft,
Og Intet i Verden ham hjælper og læger!

MARGIT

Men sig mig –?

GUDMUND hviskende

Den var for Kongen bestemt.

MARGIT

Alle Helgene!

GUDMUND idet han atter forvarer Flasken
Troligen har jeg den gjemt. –
Tre Dage efter var Farten tilende.
Saa lønligt flygted’ jeg med mine Svende;
Jeg vidste jo nok, i Kongens Hal
Vilde Audun listeligt volde mit Fald, –
Og saadan gik det.

MARGIT
Nu er det forbi
Med al din Nød, nu er Alt ved det Gamle.

GUDMUND

Alt? Nei, Margit, dengang var Du fri.

MARGIT

Du mener –?

GUDMUND
Jeg? Intet! Ak, lad mig samle
Mine Tanker, jeg er saa freidig og fro
Fordi jeg, som fordum, er hos Eder To.
Men sig mig – Signe –?

MARGIT peger smilende paa Døren til Venstre
Hun kommer snart;
Hun maa jo pynte sig lidt for sin Frænde,
Og det er vel ikke gjort i en Fart.

GUDMUND
Jeg maa see, om hun endnu kan mig kjende.
(gaaer ind til Venstre)

Tiende Scene

Margit (alene).

MARGIT

Hvor han er fager og mandig!

(med et Suk)

Der er ikke megen Lighed mellem ham og – –

(hun rydder op ved Bordene o. s. v.)

Dengang var Du fri, sagde han; ja dengang!

(pause)

Det var en sælsom Fortælling, den om Prindsessen, som – hun havde en Anden kjær, og saa; – ja, disse Kvinder i de fremmede Lande, – jeg har hørt det før, – de ere ikke tamme som vi; de ræddes ikke for at gjøre en Tanke til Bedrift.

(tager et Bæger, som staaer paa Bordet)

Af dette Bæger drak Gudmund og jeg paa et frydeligt Gjensyn, da han reiste. Det er fast det eneste Arvestykke, jeg bragte med til Solhoug.

(sætter det ind i Skabet)

Hvor blid denne Sommerdag er, her er saa lyst herinde, saa lifligt har ikke Solen skinnet i tre Aar.

Ellevte Scene

Margit. – Signe og Gudmund (fra Venstre).

SIGNE kommer leende ud af Døren og løber hen til Margit

Ha, ha, ha! Han vil ikke tro, det er mig!

MARGIT smilende til Gudmund
Seer Du, mens fjernt fra Bygden Du vandred’,
Har ogsaa hun sig saa stærkt forandret.

GUDMUND

Tilvisse! Men at hun skulde – Nei, nei!

Det var dog aldrig faldet mig ind.

(griber Signes Hænder og seer hende ind i Øinene)

Og dog, dit uskyldige Barnesind
Læser jeg endnu i Øinene blaa;
Hvor kan jeg da længere tvivle derpaa!

Jeg maa lee, naar jeg mindes, hvor tidt jeg har

Tænkt Dig saalunde, som dengang jeg bar
Dig paa mine Arme; – da var Du et Barn, –
Nu er Du en Huldre, som kogler og gjækker.

SIGNE skjælmsk, idet hun træder tilbage og truer ham med Fingeren

Ja, vogt Dig! Hvis Huldrens Harme Du vækker, –

Pas paa – hun hilder Dig i sit Garn!

GUDMUND afsides

Næsten bæres mig for, som det alt var skeet.

SIGNE
Men vent, Du har jo end ikke seet,
Hvorlunde jeg holdt din Harpe i Ære.
(idet hun gaaer ud til Venstre)
Nu maa Du mig alle dine Kvæder lære!

GUDMUND afsides idet han seer efter hende
Sprungen ud, som den fagreste Rosenblomme,
Der endnu var Knop ved Dagens Komme!

SIGNE kommer med Harpen

See her!

GUDMUND
Min Harpe! saa blank som før!
(slaaer nogle Akkorder)
Der er endnu Klang i de gamle Strenge;
Nu skal Du ikke længer paa Væggen hænge.

MARGIT seer ud i Baggrunden

Der kommer vore Gjæster!

SIGNE idet Gudmund indleder den følgende Sang

Tys, stille! O, hør!

GUDMUND synger
1
Jeg vandred’ i Lien saa tung og saa ene,
De Smaafugle kviddred’ fra Busker og Grene;
Saa listeligt kviddred’ de Sangere smaa:
Hør til, hvordan Kjærlighed monne opstaa!
2
Den voxer som Egen i Aarene lange,
Den næres ved Tanker og Sorger og Sange.
Den spirer saa let; i den flygtigste Stund
Fæster den Rødder i Hjertets Grund!
(gaaer under Efterspillet op mod Baggrunden)

SIGNE betragter ham drømmende og gjentager for sig selv, idet hun lægger Haanden paa Hjertet

Den spirer saa let; i den flygtigste Stund

Fæster den Rødder i Hjertets Grund!

MARGIT adspredt

Talte Du til mig? – Jeg hørte ikke ret –?

SIGNE
Jeg? Nei, vist ikke, jeg meente kun –
(hensynker atter i Drømme)

MARGIT halvt for sig selv
Den voxer som Egen i Aarene lange,
Den næres ved Tanker og Sorger og Sange.

SIGNE opvaagnende

Du siger at –?

MARGIT farer med Haanden over Panden

O, det var Intet! Kom, vi maa gaa vore Gjæster imøde.

Tolvte Scene

De Forrige. – Bengt kommer med Gjæsterne fra Baggrunden.

CHOR AF GJÆSTERNE
Over Tilje med Sang og Strengespil
I Gildestuen vi træde.
Guds Fred vi ønske den Frue mild,
Vi ønske baade Gammen og Glæde;
Gid altid en Himmel, saa lys som idag,
Over Solhougs Tag
Maa sig brede!

ANDEN AKT

En Birkelund, der støder op til Huset, hvoraf en Deel sees til Venstre. Fodstier føre op i Lien i Baggrunden. Til Høire i Baggrunden falder en Fos, hvis nederste Deel skjules af Fjeldstykker. Det er lys Sommernat; Vinduerne i Huset ere oplyste.

Første Scene

Chor af Gjæster (inde i Huset). Derefter Knut og Erik.

CHOR udenfor
Lad Fedlen klinge; ved Strengeklang
Træde vi Dandsen den Nat saa lang,
Hvor lystigt at trine paa Tilje!
Den Jomfru brænder saa skjær som et Blod,
Det er sig den Smaadreng, bold og god,
Han favner den væne Lilje!

Knut og Erik komme ud fra Huset; Musik og Lystighed vedbliver under det Følgende at lyde dæmpet derinde.

ERIK

Bare det ikke kommer til at angre Dig, Knut!

KNUT

Lad Du mig om det.

ERIK

Ja, ja, voveligt er det dog. Du er Kongens Foged; der udgaaer Herrebud til Dig at fange Gudmund Alfsøn, hvor Du kan komme over ham, og nu, da Du har ham lige i Næven, saa tilsiger Du ham dit Venskab og lader ham færdes frit, hvor det lyster ham.

KNUT

Jeg veed, hvad jeg gjør. I hans egen Stue har jeg søgt ham, og der var han ikke at finde. Og dersom jeg nu forsøgte paa at gribe ham her, mener Du da, at Fru Margit var tilsinds at give mig Signe til Hustru?

ERIK langtrukket

Nei, med det Gode blev det vel ikke, men –

KNUT

Og med det Onde gad jeg nødig gaa frem; Gudmund er jo ogsaa min Ven fra gamle Tider, og han kan gjøre mig Nytte.

(bestemt)

Derfor bliver det, som jeg har sagt; ikvæld skal Ingen her paa Gaarden vide, at Gudmund Alfsøn er fredløs, imorgen faaer han see at hjælpe sig selv.

ERIK

Ja, men Kongens Lov!

KNUT

Aa, Kongens Lov! Du veed ligesaa godt som jeg, Kongens Lov agtes ikke stort herinde i Bygderne; skulde Kongens Lov gjælde, saa maatte mangen stout Karl iblandt os bøde baade for Bruderov og Manddrab. – Kom nu!

De gaa ud til Høire.

Anden Scene

Gudmund og Signe (komme ned ad en Fodsti mellem Træerne i Baggrunden).

SIGNE
O, tal, bliv ved, lad mig lytte dertil;
Det lyder som det væneste Strengespil!

GUDMUND

Signe, min fagre, min yndelige Lilje!

SIGNE med glad og stille Forbauselse

Jeg, jeg er ham kjær!

GUDMUND

Det er Ingen som Du!

SIGNE

Jeg skulde mægte at binde din Vilje,

Jeg skulde mægte at binde din Hu!

Ak, tør jeg tro Dig?

GUDMUND
Det tør Du forsandt!
Hør mig, Signe. Medens Aarene randt
Tænkte jeg trolig baade Vinter og Sommer
Paa Eder To, mine fagreste Blommer.
Men jeg kunde ikke ret mine Tanker forstaa;
Da jeg rejste, var Du som Alferne smaa,
Som Alferne smaa, der færdes i Skove
Og lege som bedst, naar vi drømme og sove.
Dog, da jeg trined’ i Solhougs Stue,
Da forstod jeg mig selv tilfulde,
Forstod, at Margit var saa stolt en Frue,

Men Du, den Allerdeiligste blandt Ungmøer hulde.

SIGNE der kun halvt har lyttet til hans Ord
Jeg mindes, vi sad ved Arnens Glød
En Vinterkvæld, – nu er det længe siden –
Du sang for mig om den Jomfru liden,
Som Nøkken havde lokket ned i sit Skjød.
Der glemte hun bort baade Fader og Moder,
Der glemte hun bort baade Søster og Broder,
Hun glemte bort baade Himmel og Jord,
Hun glemte sin Gud og hvert christent Ord.
Men tæt under Strande den Smaadreng stod,
Han var tilsinde saa mødig og mod;
Med Kvide han slog sin Harpes Strenge, –
Saa vide det klang baade lydt og længe.
Den Jomfru liden paa Kjærnets Bund
Vaagned’ derved af sin tunge Blund,
Nøkken maatte slippe hende ud af sit Skjød,
Mellem Liljerne hen over Vandet hun flød;
Da kjendte hun igjen baade Himmel og Jord,

Da fatted’ hun tilfulde baade Gud og hans Ord!

GUDMUND

Signe, min deiligste Blomme!

SIGNE
Som hun
Gik ogsaa jeg i en drømmende Blund;
De gaadefulde Ord Du ikvæld har mig sagt
Om Kjærligheds Magt, har mig frydeligt vakt.
Aldrig tyktes Himlen mig før saa blaa,
Aldrig saa fager den Verden vide,
Mig tykkes jeg kan Fuglenes Røst forstaa,
Naar jeg vandrer med Dig under Lide.

GUDMUND

Saa mægtig er Elskov; – i Menneskets Bryst

Vækker den Tanker og Længsel og Lyst!

Men kom, lad os Begge til din Søster gaa ind.

SIGNE undselig

Du vil sige hende –?

GUDMUND

Alt bør hun kjende.

SIGNE som før
Ak, gaa da alene, – jeg veed det, min Kind
Vil derinde af Blusel brænde.

GUDMUND

Nu godt, jeg gaaer.

SIGNE
Og jeg venter Dig her;
(seer ud til Høire)
Eller bedre – nede ved Elven, der

Hører jeg Knut Gjæsling, der er Piger og Svende.

GUDMUND

Der bier Du?

SIGNE
Til Du har talt med hende.
(gaaer ud til Høire)

Gudmund gaaer ind i Huset.

Tredie Scene

Margit (kommer frem bag ved Huset).

MARGIT
I Stuen er baade Gammen og Glæde,
Fruer og Svende monne Dandsen træde.
Det blev mig saa lummert om Pande og Bryst,
Gudmund var ikke derinde.
(hun aander dybt)
Herude er det godt, her er det tyst,
Her svaler mig Nattens Vinde.
(pause)
Denne hæslige Tanke; – jeg kan ei forstaa –
Men den følger mig, hvor jeg end monne gaa!
Flasken – der rummer en gaadefuld Saft –
En Draabe deraf i min – Uvens Bæger,
Saa sagtelig sygner hans Livsenskraft,
Og Intet i Verden ham hjælper og læger!
(pause)

Vidste jeg, at Gudmund, – havde han mig kjær –

Da agted’ jeg lidet –

Fjerde Scene

Margit. Gudmund (kommer ud fra Huset).

GUDMUND

Margit, er Du der?

Hvi gaaer Du saa alene? Jeg har søgt Dig overalt.

MARGIT
Derinde er lummert, herude saa svalt.
Seer Du, hvorlunde de Taager hvide
Sagtelig hen over Myren glide!
Her er ikke hverken mørkt eller lyst,

Det er midt imellem Begge.

(afsides)

Ret som i mit Bryst!

(høit)
Ei sandt, naar Du færdes i slig en Nat,
Du veed ikke selv, hvordan det er fat;
Men Du føler, der rører sig et gaadefuldt Liv
I Busk og i Blad, i Blomster og Siv!
(med pludselig Overgang i Tanken)
Veed Du, hvad jeg ønsker?

GUDMUND

Nu?

MARGIT
At jeg var
Huldren, som sidder i Lien derinde;
Hvor skulde jeg listigt min Trolddom spinde!
Tro mig –!

GUDMUND

Hvad fattes Dig, Margit, svar!

MARGIT vedblivende
Hvor skulde jeg kvæde, hvor skulde jeg klage!
Klage og kvæde baade Nætter og Dage!
(med stigende Heftighed)
Hvor skulde jeg lokke den freidige Svend
Gjennem Lierne grønne til Bjergets Kammer;
Der kunde jeg glemme al Verdens Jammer,
Der kunde jeg brænde og leve med min Ven!

GUDMUND

Margit! Margit!

MARGIT uden at høre paa ham
Ved Midnatsstund
Sov vi i Lien den sødeste Blund;
Og rammed’ mig Døden, naar Solen randt,
Hvor lystigt at dø paa slig Viis, ei sandt?

GUDMUND

Du er syg.

MARGIT med voldsom Latter

Ha, ha, ha! Ak lad mig lee!

Lad mig lee! Det gjør mig saa godt!

GUDMUND
Jeg kan see,
Du har endnu det samme ustyrlige Sind,
Som fordum –!

MARGIT pludselig alvorlig
Du maa ikke undres derover, –
Det er kun ved Midnat, naar Menneskene sover;
Om Dagen er jeg saa ræd som en Hind.
Og hvad er det vel Mere? Mindes Dig kun,
Hine Kvinder i fremmede Lande, – hun,
Den fagre Prindsesse, – see hun var vild;
Mod hende er jeg som Lammet mild.
At længes og hige hun voved’ ei blot,
Hun pønsed’ paa Daad, og see det –

GUDMUND
Det er godt,
Du minder mig derom; jeg vil ikke længer
Gjemme paa det, jeg saalidet trænger.
(tager Flasken frem)

MARGIT

Flasken! Du mener?

GUDMUND
Jeg gjemte den, fordi
Jeg tænkte med den at løse mig fri,
Hvis Kongens Mænd skulde komme mig nær.
Men alt fra ikvæld har den mistet sit Værd;
Nu vil jeg stride med Arm og med Sværd,
Byde Frænder og Venner op til det Sidste,
For min Frihed og Livet at friste.

See der!

(vil kaste den bort)

MARGIT holder ham tilbage

Nei, vent, lad mig faa den!

GUDMUND

Du vil?

MARGIT

Sende den til Nøkken dernede.

Han har mig saa tidt forlystet med sit Spil,

Og sjunget mig mangt underligt Kvæde!

Giv hid!

(tager Flasken ud af hans Haand)

Der er den!

(lader som om hun kaster den ud i Fossen)

GUDMUND gaaer mod Baggrunden og seer ned i Dybet

Du kasted’ den ud?

MARGIT idet hun skjuler Flasken og gaaer ned i Forgrunden

Javist, Du saae jo –!

(afsides)

Nu hjælpe mig Gud!

Nu maa det briste eller bære!

(høit)

Hør, Gudmund!

GUDMUND nærmer sig

Hvad vil Du?

MARGIT
Eet maa Du mig lære.
Du maa tyde mig grandt det gamle Kvæde,
Som er gjort om Kirken dernede.
Det var sig en Frue og dertil en Svend,
Alt saa havde de hinanden kjær;
Den Dag de bar hende til Jorden hen,
Han blødede ved sit Sværd.
Hun jordedes syd under Kirkevæg,
Han stedtes til Mulde i Nord, –
Der trivedes fordum hverken Siljer eller Hæg
Alt i den viede Jord.
Men næste Vaar paa de Grave to
Der voxte de fagreste Liljeblommer;
Over Kirketaget saa monne de gro
Og grønnes tilhobe baade Vinter og Sommer.
Kan Du tyde mig det Kvæde?

GUDMUND seer forskende paa hende

Jeg veed ikke ret!

MARGIT
Vel sandt, det kan tydes paa mange Sæt;
Men jeg troer nu den retteste Mening er:

Kirken kan ei skille dem, som har hinanden kjær!

GUDMUND afsides
Alle Helgene! Dersom – da er det paa Tide,
At hun faaer det Hele at vide!
(høit)
Margit! Svar mig! Vil Du mit Held?

MARGIT i heftig Bevægelse

Om jeg vil?

GUDMUND

Ja, jeg mener –

MARGIT

Sig frem.

GUDMUND
Nu vel.
Du kunde gjøre mig saa rig og saa fro –

MARGIT

Gudmund!

GUDMUND

Hør kun, jeg vil Dig betro –

Stemmer høres udenfor til Høire; han afbryder pludseligt.

Femte Scene

De Forrige. Signe, Knut, Erik og flere Gjæster (komme fra Høire).

KNUT endnu i Baggrunden

Gudmund Alfsøn! Vent, jeg maa tale et Ord med Dig.

(bliver staaende i Samtale med Erik, som under det Følgende gaaer ud til Venstre sammen med de øvrige Gjæster)

MARGIT afsides

Gjøre ham saa rig og fro, – hvad kan han andet mene end –

(høit)

Signe, kjære, kjære Søster!

De gaa samtalende op i Baggrunden.

GUDMUND afsides med et Blik til Margit

Ja, saadan er det raadeligst; Signe og jeg maa herfra. Knut Gjæsling har jo viist sig som min Ven, han maa hjælpe mig dermed.

KNUT sagte til Erik, idet denne gaaer bag ved Huset

Gudmund er hendes Frænde, han maa tale min Sag.

(høit, idet han nærmer sig Gudmund)

Hør, Gudmund!

GUDMUND smilende

Nu, kommer Du for at sige mig, at Du ikke længer tør lade mig gaa fri?

KNUT

Tør? Vær kun rolig for det; Knut Gjæsling tør Alt, hvad han vil. Nei, det er noget Andet; – Du veed jo, jeg gjælder her i Bygden for en vild, ustyrlig Karl.

GUDMUND

Ja, og hvis ikke Rygtet lyver, saa –

KNUT

Aa nei, Mangt og Meget kan jo være sandt nok; men nu skal Du høre –

De gaa i Samtale op mod Baggrunden.

SIGNE til Margit, idet de nærme sig Forgrunden

Jeg forstaaer Dig ikke; Du taler, som om en uventet Lykke var bleven Dig til Deel; hvad er det vel, Du mener?

MARGIT

Signe! Du er et Barn endnu, Du veed ikke, hvad det vil sige at færdes i en evig Rædsel for, at –

(pludselig afbrydende)

Tænk Dig, Signe! at maatte visne og dø uden at have levet!

Signe seer forundret og hovedrystende paa hende.

MARGIT

Ja, ja, Du fatter det ikke; – ligegodt.

De gaa samtalende op i Baggrunden. Gudmund og Knut komme atter frem.

GUDMUND

Nu, hvis det er saadan fat, dersom dette vilde Liv ikke huer Dig længer, saa vil jeg skjænke Dig det bedste Raad, som nogen Ven har i Eie: fæst Dig en fager Ungmø til Viv!

KNUT

See, see, og dersom jeg nu sagde Dig, at det er lige det Samme, jeg har tænkt paa idag.

GUDMUND

Held og Lykke da, Knut Gjæsling! Og nu maa Du vide, at ogsaa jeg –

KNUT

Du? Gaaer Du ogsaa med slige Tanker?

GUDMUND

Javel gjør jeg, – men Kongens Vrede – jeg er jo fredløs.

KNUT

Ei, det skal Du lidet agte. Der er jo Ingen her paa Gaarden uden Fru Margit, som veed Besked derom, og saa længe jeg er din Ven, saa har Du En, Du kan lide paa. – Hør kun –!

(fortsætter hviskende, idet de gaa op mod Baggrunden)

SIGNE til Margit, idet Begge komme ned i Forgrunden

Men saa sig mig da –!

MARGIT

Mere kan jeg ikke sige Dig.

SIGNE

Da vil jeg være ærligere mod Dig. Men svar mig først paa Et; er der Ingen, som har sagt Dig Noget om mig?

MARGIT

Om Dig? Nei, hvad skulde det være?

SIGNE undselig

Du spurgte mig imorges, hvis en Beiler red sig hid ikvæld?

MARGIT afsides

Det er sandt; Knut Gjæsling – skulde han allerede –

(høit)

Nu?

SIGNE

Han er kommen! Dengang vidste jeg ikke, hvem Du mente; men nu, –

MARGIT

Og hvad har Du svaret ham?

SIGNE

O, det veed jeg ikke.

(kaster sig om hendes Hals)

Men Verden tykkes mig saa fager og rig fra den Stund, han sagde mig, at jeg var ham kjær.

MARGIT

Men jeg fatter ikke, at Du saa snart – Signe! Du har jo neppe kjendt ham før idag.

SIGNE

Ak, jeg forstaaer mig endnu saa lidet paa Kjærlighed; men det veed jeg, sandt er det, hvad der staaer i den gamle Vise:

«Den spirer saa let; i den flygtigste Stund

Fæster den Rødder i Hjertets Grund!»

MARGIT

Lad saa være; nu har jeg ikke længer nødig at dølge Noget for Dig.

KNUT til Gudmund, idet Begge komme ned i Forgrunden

Det maa jeg lide; der er min Haand!

MARGIT afsides

Tys, hvad er det?

GUDMUND

Og der er min!

(rækker Knut Haanden)

KNUT

Men nu maa vi da ogsaa nævne hinanden, hvem det er –

GUDMUND

Godt! Her paa Solhoug, mellem alle de fagre Kvinder har jeg fundet den, som –

KNUT

Jeg ligesaa. Jeg fører min herfra endnu inat, hvis det gjøres Behov.

MARGIT der ubemærket har nærmet sig

Alle Helgene!

GUDMUND til Knut

Det Samme er ogsaa min Agt.

SIGNE der ligeledes har lyttet

Gudmund!

GUDMUND og KNUT paa engang hviskende til hinanden, idet de Begge pege paa Signe

Der er hun!

GUDMUND studsende

Ja, min!

KNUT ligesaa

Nei, min!

MARGIT afsides, halvt forvildet

Signe!

GUDMUND som før

Hvad mener Du?

KNUT

Det er jo hende, som jeg vil –

GUDMUND

Hende? Signe er min Fæstemø for Gud!

MARGIT med et Skrig

Hende var det! Nei, nei!

GUDMUND afsides, idet han bliver hende vaer

Margit! Hun har hørt Alt!

KNUT

Ei, er det saadan fat! Hør, Fru Margit, da har I ikke nødig at lade saa forundret; jeg skjønner det Hele.

MARGIT til Signe

Men Du sagde jo nys –

(fatter pludselig Sammenhængen)

Gudmund var det, Du mente!

SIGNE forundret

Ja, vidste Du ikke det! – Men hvad fattes Dig?

MARGIT med næsten tonløs Stemme

O, Intet, Intet!

KNUT til Margit

Og imorges da I fik mit Ord paa, at jeg skulde holde mig rolig her paa Gaarden ikvæld, – I har da vidst, at Gudmund skulde komme! – Ha, ha! Bild Jer aldrig ind, at I kan drive Gjæk med Knut Gjæsling! Signe er bleven mig kjær; endnu før Middag var det mit ubesindige Løfte, som drev mig til at beile efter hende, – men nu –!

SIGNE til Margit

Han?! Det var Beileren, Du tænkte paa!

MARGIT

Stille, stille!

KNUT til Margit

Fru Margit! I er hendes ældre Søster; et Svar skal I give mig.

MARGIT kjæmpende med sig selv

Signe har alt kaaret sin Brudgom; jeg kan Intet svare.

KNUT

Det er godt, saa har jeg ikke mere at gjøre paa Solhoug! Men efter Midnat – mærk Jer det, da er Dagen tilende, da tør I nok see mig igjen, og saa faaer Lykken raade for, hvem der skal føre Signe fra Gaarden, han eller jeg.

GUDMUND

Ja, prøv Du kun, det skal koste Dig saa blodig en Pande.

SIGNE ængstelig

Gudmund! For alle Helgene!

KNUT

Vær spag, vær bare spag, Gudmund Alfsøn! Før Solen rinder skal Du være i min Magt – og hun, din Fæstemø, –

(raaber ud til Venstre)

Kom, Erik, afsted til vore Frænder!

(truende, idet han gaaer)

Ja, vee Jer Alle, naar jeg kommer igjen!

Han og Erik gaa ud til Høire i Baggrunden.

Sjette Scene

Margit. Signe. Gudmund.

SIGNE til Gudmund

O, men saa sig mig, hvad skal alt dette betyde?

GUDMUND hviskende

Vi maa Begge reise fra Solhoug endnu inat.

SIGNE

Gud staa mig bi! Du vil –!

GUDMUND

Stille! Ikke et Ord til noget Menneske, ikke engang til din Søster.

MARGIT afsides

Hende, hende er det! Hende, som han knapt har tænkt paa før ikvæld! – Havde jeg været fri, saa veed jeg nok, hvem han havde kaaret. – Ja, fri!

Syvende Scene

De Forrige. Bengt og Gjæster (fra Huset).

CHOR AF GJÆSTER
1
Herude, herude skal Gildet staa,
Alt mens de Fugle blunde.
Hvor lystigt at lege mellem Blomster smaa
I Birkelunde.
2
Herude, herude skal Lyst og Skjemt
Lyde fra alle Munde;
Al Kvide maa ende, naar Fedlen er stemt
I Birkelunde!

BENGT

See, saadan skal det være! Det maa jeg lide. Jeg er lystig, min Hustru ligesaa; og derfor skal I være lystige Allesammen!

EN AF GJÆSTERNE

Og nu en Stevkamp!

FLERE

Ja, ja!

EN ANDEN

Nei, lad være med det, det vækker kun Ufred i Laget.

(med dæmpet Stemme)

I drages vel til Minde, at Knut Gjæsling er paa Gaarden ikvæld.

FLERE hviskende imellem hverandre

Ja, ja, det er sandt – I mindes sidst da – Det er bedst at vogte sig.

EN GAMMEL MAND

Men I, Fru Margit! Jeg veed Eders Slægt var altid sagakyndig, og I selv kunde mange vakkre Eventyr, alt imens I var Barn.

MARGIT

Ak, jeg har glemt dem Alle tilhobe; men spørg Gudmund Alfsøn, min Frænde, han kjender et Eventyr, som er lystigt nok.

GUDMUND dæmpet

Margit!

MARGIT

Ei, hvilket klageligt Ansigt Du sætter op! Vær lystig, Gudmund! Vær lystig! Ja, ja, det falder Dig ikke saa let, kan jeg tro.

(leende til Gjæsterne)

Han har seet Huldren ikvæld, hun vilde forlokke ham; men Gudmund er en trofast Svend.

(vender sig atter til Gudmund)

Nu ja, Eventyret er ikke endt; naar Du fører din Hjertenskjær over Hei og gjennem Skove, saa vend Dig aldrig om, see Dig aldrig tilbage, – Huldren sidder bag hver en Busk og leer, og tilslut –

(med dæmpet Stemme, idet hun træder tæt hen til ham)

kommer Du dog ikke længer, end hun vil.

(gaaer over mod Høire)

SIGNE afsides

O Gud! O Gud!

BENGT gaaer fornøiet om mellem Gjæsterne

Ha, ha, ha! Ja Fru Margit veed at sætte det sammen; naar hun først vil, saa gjør hun det meget bedre end jeg.

GUDMUND afsides

Hun truer, jeg maa rive det sidste Haab fra hende, før bliver hun ikke rolig tilsinds.

(høit til Gjæsterne)

Jeg kjender et Kvæde, hvis det lyster Eder, saa –

FLERE GJÆSTER

Tak, Tak, Gudmund!

Man leirer sig, dels siddende paa Stene, dels liggende i Græsset eller lænet op til Træerne. Gudmund staaer i Midten. Margit til Høire, Signe til Venstre.

GUDMUND synger
1
Jeg red mig udi Lunde,
Jeg seiled’ over Sø;
Det var sig i mit væne Hjem,
Der fæsted jeg min Mø.
2
Det var den Alfekvinde,
Hun er saa led og gram:
Ret aldrig skal den Jomfru skjær
Til Kirken følge ham.
3
Hør mig, Du Alfekvinde,
Lad fare den Besvær;
To Hjerter kan ei skilles ad,
Der har hinanden kjær!

EN GAMMEL MAND

Det er et vakkert Kvæde. See, hvor de unge Karle skotte derhen.

(peger hen paa Pigerne)

Ja, ja, hver har vel sin, kan jeg tro.

BENGT gjør Mine til Margit

Ja, jeg har min, det veed jeg vist, ha, ha, ha!

MARGIT afsides

Og at maatte lide al denne Spot og Spe! Nei, nei, nu maa den sidste Redning fristes.

BENGT

Hvad fattes Dig? Mig tykkes, Du er saa bleg.

MARGIT

Det gaaer snart over.

(til Gjæsterne, idet hun træder frem)

Det bæres mig for, som jeg nys sagde, jeg havde glemt alle mine Eventyr. Men jeg troer dog, jeg mindes et.

BENGT

Retsaa, min Hustru! Kom med det!

MARGIT

Næsten er jeg bange for, det vil lidet hue Jer; men det faaer nu være.

GUDMUND afsides

Alle Helgene, hun vil da vel ikke –!

MARGIT
Det var sig en Ungmø fager og fiin,
Hun sad i sin Faders Gaard,
Hun sømmed’ i Silke, hun sømmed’ i Liin;
Saa lidet den Gammen forslaaer.
Hun sad saa ene med Sorrig og Gru,
Der var tomt i Hal og i Stue;
Den Jomfru liden var stolt i Hu,
Hende lysted’ at vorde en ædelig Frue. –
Det var sig Bjergkongen, red han fra Nord,
Kom han tilgaarde med Guld og med Svende.
Trediedagsnatten hjemad han foer
Alt med sin Brud – med hende!
I Bjerget sad hun heel mangen Sommer,
Af Guldhorn kunde hun Mjøden tømme;
I Dalen trives de yndigste Blommer,
Hun sanked’ dem kun i Drømme. –
Det var sig den Ungersvend bold og god,
Vel kunde han lege paa gyldne Strænge;
Det klang til Bjergets inderste Rod,
Hvor hun havde siddet saa længe.
Saa underligt blev hun tilsinde derved, –
Op sprang Fjeldets Port som en Bue!
Over Dalene laa Gud Faders Fred,
Og al den Herlighed kunde hun skue.
Det var som om nu, for første Gang,
Hun var vækket tillive ved Harpeklang,
Som om hun først nu forstod at finde
Den Rigdom, Livet slutter inde!
Og vel maa I vide, Hver og En,
At den, som er fængslet til Fjeldets Steen,
Kan løses saa let ved Harpeleg! –
Han saae hende bunden, hørte hun skreg,
Men han slængte sin Harpe bort i en Vraa,
Heisede Silkeseilet i Raa,
Stævnede over den salte Sø
Til fremmede Lande med sin Fæstemø. –
(med stigende Heftighed)
Du legte saa fagert paa Strengenes Guld, –
Thi svulmer min Barm saa kjæk og fuld!
Jeg maa ud, jeg maa ud i de grønne Dale!
Jeg døer herinde i Fjeldets Sale! –
Han haaner mig kun! Han favner sin Mø,
Og stævner over den salte Sø!
(fortvivlet)
Med mig er det ude, Bjerget er lukket!

Solen lyser ikke mere, alle Stjerner er slukket!

(synker afmægtig tilbage)

SIGNE grædende, idet hun griber hende i sine Arme

Margit! Min Søster!

GUDMUND paa samme Tid

Hjælp, Hjælp, hun døer!

Almindelig Bevægelse blandt Gjæsterne.

TREDIE AKT

Samme Stue som i første Akt. Det er fremdeles Nat; en mild Dæmring er udbredt over Værelset.

Første Scene

Bengt (staaer udenfor Døren i Baggrunden med en Ølbolle i Haanden). En Pige (rydder op i Stuen).

BENGT talende til Nogen udenfor

Guds Fred da, og vel mødt igjen paa Solhoug! I kunde ellers gjerne blevet her til imorgen, I ligesaavel som de Andre. Nu, ja, ja – Nei vent, jeg følger med til Ledet, jeg maa drikke Jer til endnu engang.

Han gaaer.

Efter en Pause høres dæmpet i Baggrunden følgende Chor.

CHOR

Guds Fred og Farvel til Hver og En,

Som har paa Gaarden hjemme!

Nu gaaer vor Sti over Stok og Steen, –

Frisk op! Du maa Fedlen stemme!

Med Dands og med Sang

Skal vi korte den Vei saa tung og lang!

Hei, lystig afsted!

Sangen taber sig i det Fjerne.

Anden Scene

Pigen. – Margit (kommer fra Venstre).

PIGEN

Christ fri mig! – Min Frue, er I staaet op?

MARGIT

Jeg er frisk og vel, Du kan gaa hen og sove. – Vent, sig mig, er alle Gjæsterne borte?

PIGEN

Nei, ikke Alle. Nogle blive Natten over; de sove allerede.

MARGIT

Og Gudmund Alfsøn?

PIGEN

Han sover nok ogsaa. Han gik for lidt siden ind i sit Kammer, der lige over Gangen.

(peger ud til Høire)

MARGIT

Godt, Du kan gaa.

Pigen gaaer ud til Venstre.

Tredie Scene

Margit (alene).

MARGIT sætter sig hen ved et aabent Vindu til Høire

Imorgen saa drager vel Gudmund herfra,
Han drager vel ud i den Verden vide;
Jeg sidder igjen med min Huusbond, og da –
Mig vil det gaa som Blomsterne smaa,
Som den fattige Urt, som det knækkede Straa,
Jeg har kun at visne og lide. –
Jeg hørte engang om et blindfødt Barn,
Som voxede op i Leg og i Glæde;
Moderen spandt et Trolddomsgarn,
Som mægtede Lys over Øiet at sprede.
Og Barnet skued’ med undrende Lyst
Over Bjerg og Sø, over Dal og Kyst.
Da svigted’ de koglende Kunster brat,
Og Barnet gik atter i Mulm og Nat,
Det var forbi med Gammen og Lege,
Af Sorg og Længsel blev Kinderne blege,
Det sygnede hen og leved’ alle Dage
I en evig, en endeløs Klage! –
Ak, ogsaa disse Øine var’ blinde
For Sommerens Liv og for Lysets Skjær –
(springer op)
Og nu at sluttes i Buret inde!
Nei, nei, min Ungdom er mere værd!
Tre Aar af mit Liv har jeg offret ham,
Min Huusbond, men nu maa det briste!
Mægted’ jeg længere Sligt at friste,
Maatte jeg være som Duen tam.
Her kjedes jeg tildøde af smaalig Kiv;
Gjennem Verden gaar der et bølgende Liv, –
Gudmund vil jeg følge med Skjold og med Bue,
Dele hans Fryd og mildne hans Kummer,
Vogte hans Fjed og værge hans Slummer;
Alt Folket skal undrende staa, naar de skue
Den bolde Ridder og Margit, hans Viv. –
Hans Viv! O, Fader, tilgiv, tilgiv!
Jeg veed ikke selv, hvad jeg taler!
Send mig din Fred, som læger og svaler!
(pause)
Signe, min Søster, hende jeg skulde
Lægge før Tiden i Mulde.
Og dog, hvem veed, hun er ung endnu,
Hun bærer ham vel ikke saa dybt i sin Hu.
(tager den lille Flaske frem)
I denne Flaske – med den jeg kunde –
Saa maatte min Huusbond for evigt blunde.
(forfærdet)
Nei, nei, den skal kastes paa Elvens Bund!
(vil kaste den ud af Vinduet, men standser)
Og dog, jeg kunde i denne Stund –
(hviskende, med en vellystig Gysen)
Hvad for en fristende, koglende Magt
Er der dog ikke i Synden lagt!
Mig tykkes den Lykke vinder i Priis,

Som maa kjøbes med Blod, med min Sjæls Forliis!

Fjerde Scene

Margit. – Bengt (fra Baggrunden. Han er kjendelig beruset).

BENGT

Seesaa, det var et Gilde, som vil spørges over hele Bygden.

(bliver Margit vaer)

Naa, er Du der? Du er kommen Dig igjen, det maa jeg lide.

MARGIT der imidlertid har gjemt Flasken

Er Porten lukket?

BENGT sætter sig tilvenstre

Jeg har sørget for Alt; jeg fulgte de sidste Gjæster ned til Ledet. Men hvor blev Knut Gjæsling af ikvæld? – Margit, fyld mig Bægeret der, jeg er tørstig.

MARGIT fylder Bægeret, som staaer foran ham paa Bordet og siger, idet hun gaaer over til Høire med Mjødkruset

Du spurgte om Knut Gjæsling.

BENGT

Javist gjorde jeg! Den Praler! Jeg mindes nok, at han truede mig imorges.

MARGIT

Han brugte værre Ord ikvæld, da han reiste.

BENGT

Gjorde han? Det er godt; jeg vil slaa ham ihjel.

Margit smiler foragteligt.

BENGT

Jeg vil slaa ham ihjel, siger jeg; jeg er ikke ræd for at møde ti slige Karle, som han. Derinde paa Væggen hænger min Farfaders Øxe, Skaftet er indlagt med Sølv, og naar jeg kommer med den, saa –

(slaaer i Bordet og drikker)

Imorgen ruster jeg mig, jeg drager ud med alle mine Mænd og slaaer Knut Gjæsling ihjel.

(drikker igjen)

MARGIT afsides

At leve her med ham! O, Gud! O, Gud!

(vil gaa)

BENGT

Margit! Kom hid, fyld mit Bæger igjen. –

(hun nærmer sig. Han vil drage hende ned paa sit Skjød)

Ha, ha, ha! Du er vakker, Margit! Jeg holder af Dig!

MARGIT

Slip mig!

(river sig løs og gaaer med Bægeret over til Høire)

BENGT

Du er ikke føielig ikvæld. Ha, ha, ha! Du mener det vel ikke saa ilde.

MARGIT sagte, idet hun fylder Bægeret

Var det saa sandt det sidste Bæger, jeg skjænkte for Dig.

(vil gaa ud til Venstre)

BENGT

Hør, Margit! Een Ting kan Du takke Himlen for, og det er, at jeg tog Dig tilægte, før Gudmund Alfsøn kom igjen.

(Margit standser)

Ja, for hans hele Eie er ikke Tiendedelen saa stort som min Fædrenearv, og dog er jeg sikker paa, han havde beilet efter Dig, dersom Du ikke havde været Frue paa Solhoug.

MARGIT med et Blik til Bægeret

Troer Du?

BENGT

Ja, det tør jeg sværge paa. Bengt Gautesøn har to kloge Øine i Panden. Men nu kan han jo tage Signe.

MARGIT

Og Du troer, han vil –

BENGT

Tage hende – Ja, siden han ikke kan faa Dig; men havde Du været fri, saa – Ha, ha, ha! Gudmund er ligesom de Andre, han misunder mig, at jeg er din Huusbond; det er derfor, jeg kan saa godt lide Dig, Margit! – Skjænk mig Bægeret fuldt, – til Randen!

(Margit gaaer hen til Høire og gjør, som han siger)

Knut Gjæsling beilede jo efter Signe; men ham vil jeg slaa ihjel! Gudmund skal faa hende; det er en brav Karl. Tænk Dig, Margit! hvor godt vi skal leve sammen som Grander; om Sommeren drage vi paa Gjæsteri til hinanden, og om Vinteren sidde vi herinde i Stuen saa lang, Dagen er, hver med sin Hustru paa Skjødet, og drikke og snakke sammen om Løst og Fast. – Ha, ha, ha! I den første Tid vil vel Gudmund see lidt umildt til mig, naar jeg favner Dig; men det forvinder han vel snart, kan jeg tro.

Margit har under hans Ord stedse forraadt en stigende Sjælekamp; endelig tager hun Flasken frem.

BENGT uden at lægge Mærke dertil

Naa, fyld mig Bægeret!

MARGIT afsides

Dette er mere, end et Menneske kan bære!

(hælder Indholdet i Bægeret, kaster Flasken ud af Vinduet og siger)

Dit Bæger er fuldt!

BENGT

Det er godt!

Margit gaaer mod Venstre, men standser kjæmpende med sig selv og nærmer sig atter Bægeret, som om hun angrede sit Forsæt.

BENGT leende, idet han lægger sig tilbage i Stolen

Naa, venter Du paa mig? Gaa Du kun, jeg kommer snart efter.

MARGIT pludselig bestemt

Dit Bæger er fuldt, der staaer det!

(gaaer hurtig ud til Venstre)

Femte Scene

Bengt. – Strax efter en Huuskarl (fra Baggrunden).

BENGT

Jeg kan godt lide hende; det angrer mig ikke at jeg tog hende tilægte, skjøndt hun ikke eiede mere Arvegods end Bægeret der og de Søljer hun stod Brud med.

(gaaer hen til Høire og griber Bægeret)

HUUSKARLEN kommer forskrækket

Herre! Herre! I skynde Jer ud det rappeste, I kan. Knut Gjæsling rider med et væbnet Følge op mod Gaarden.

BENGT sætter Bægeret ned

Knut Gjæsling? Hvem siger det?

HUUSKARLEN

Nogle af Eders Gjæster saae ham nede paa Veien, og saa drog de iilsomt tilbage for at vare Jer ad.

BENGT

Godt, saa skal jeg da ogsaa –! Hent mig min Faerfaders Øxe!

De gaa ud i Baggrunden.

Sjette Scene

Gudmund og Signe (komme fra Høire).

SIGNE

Det maa da saa være?

GUDMUND
Den yderste Nød
Tvinger os.

SIGNE
Ak, at drage
Som Flygtning fra Bygden, hvor jeg er født!
(tørrer Øinene)
Og dog, jeg vil ikke klage;
Det er jo for din Skyld jeg drager afsted.
Gudmund! Havde Du Kongens Fred,
Jeg blev hos min Søster.

GUDMUND
Og næste Dag
Saa kom Knut Gjæsling med Sverd og Bue,
Og løfted’ Dig op paa Gangerens Bag
Og gjorde Dig til sin Frue!

SIGNE

Ak, lad os fly! Men hvor gaa vi hen?

GUDMUND
Ude ved Fjorden har jeg en Ven;
Han skaffer os et Skib. Over salte Vande
Seile vi ned til de danske Strande;
Der kan Du tro, det er deiligt at bo,
Der vil Du finde det fagert at bygge,
Der monne de yndigste Blommer gro
Alt under Bøgenes Skygge!

SIGNE
Min arme Søster, Farvel, Farvel!
Som en Moder har Du mig vogtet og fredet,
Har ledet min Fod, har til Himlen bedet
Den frommeste Bøn for mit Held!
See, Gudmund! Lad os i dette Bæger
Drikke hende til; lad os ønske, at snart

Hendes Sind maa igjen vorde freidigt og klart,

Og at Gud hendes Kvide læger.

(tager Bægeret)

GUDMUND
Det vil vi; vi drikke tilbunds for hende.
(studsende)
Nei, stands! Dette Bæger skulde jeg kjende!
(tager det fra hende)

SIGNE

Det er Margits Bæger.

GUDMUND
Ved Himlen! Ja,
Nu mindes jeg! Dengang jeg drog herfra,
Monne Vinen i Bægeret gløde;
Hun drak mig til paa et frydeligt Møde,
Men det blev hende selv til Sorg og Nød.
Nei, Signe! drik ikke Mosten sød
Af dette Bæger.
(slaaer Vinen ud af Vinduet)
Vi maa afsted!

Larm i Baggrunden.

SIGNE

Tys, tys, jeg hører Stemmer og Fjed!

GUDMUND lyttende

Knut Gjæslings Røst!

SIGNE

O, frels os Gud!

GUDMUND

Vær rolig! Vel skal jeg værge min Brud!

Syvende Scene

De Forrige. – Margit (kommer fra Venstre).

MARGIT afsides

Hvad gjælder det? Er min Huusbond –?

GUDMUND og SIGNE

Margit!

MARGIT

Gudmund og Signe! Er I her!

SIGNE

Margit, kjære Søster!

MARGIT forfærdet, idet hun bemærker Bægeret, som Gudmund har beholdt i Haanden

Bægeret! Hvem har tømt det?

GUDMUND forvirret

Tømt –? Jeg og Signe, vi vilde –

MARGIT fortvivlet

Naade, Naade! Hjælp! De døer!

SIGNE

Margit! O Gud! Hvad fattes Dig?

MARGIT

Hjælp, Hjælp! Vil da Ingen hjælpe?

Ottende Scene

De Forrige. – Første Huuskarl og senere Anden Huuskarl. (Begge fra Baggrunden.)

FØRSTE HUUSKARL

Fru Margit! Eders Huusbond –

MARGIT

Han, har ogsaa han drukket –

GUDMUND afsides

Ha, nu begriber jeg –!

FØRSTE HUUSKARL

Knut Gjæsling har fældet ham!

SIGNE

Fældet!

GUDMUND drager Sværdet

Endnu ikke, vil jeg haabe.

(sagte til Margit)

Vær rolig! Ingen har drukket af Bægeret der!

MARGIT

Da priset være Gud, som frelste os Alle! –

Margit synker ned i en Stol til Venstre.

ANDEN HUUSKARL kommer og standser Gudmund, som vil ile ud

I kommer for sildig! Herr Bengt er død!

GUDMUND

Altsaa dog fældet!

ANDEN HUUSKARL

Gjæsterne og Eders Folk har faaet Bugt med Voldsmændene; Knut Gjæsling og hans Mænd ere bundne; der komme de.

Niende Scene

De Forrige. – Gjæster og Huuskarle, som føre Knut Gjæsling, Erik fra Hægge og flere af Knuts Mænd bundne mellem sig.

KNUT bleg og stille

Manddraber! Gudmund! Hvad siger Du til det?

GUDMUND

Knut! Knut! Hvad har Du gjort?

KNUT

Det var en Vaadesgjerning, det sværger jeg. – Han mødte mig i Svalegangen, der var mørkt derinde og saa hug jeg uforvarende til med Øxen.

ERIK

Det er Sandhed!

KNUT

Fru Margit! Kræv, hvad Bod I vil, jeg er rede til at betale den.

MARGIT

Jeg kræver Intet; – Gud maa dømme os Alle. – Dog jo, eet kræver jeg, lad fare Eders onde Anslag mod min Søster.

KNUT

Aldrig skal jeg mere prøve paa at løse mit usalige Løfte. Tro mig, jeg skal bedre mig; bare ikke min gamle Moder – det gaaer mig meest til Hjertet. Gudmund! Skulde Du komme til Ære og Værdighed igjen, saa tal godt for mig hos Kongen.

GUDMUND

Jeg? Endnu før Daggry maa jeg ud af Landet –

Studsen blandt Gjæsterne. Erik forklarer dem hviskende Sammenhængen.

MARGIT efter vexelviis at have betragtet Gudmund og Signe

Og Signe vil følge Dig?

Signe nærmer sig bedende.

MARGIT

Gud være med Jer Begge!

SIGNE

Kjære Søster!

GUDMUND

Tak, Margit! Dog, lad os gjøre det kort.

(lyttende)

Tys! Jeg hører Hovslag i Gaarden.

SIGNE ængstelig

Der kommer Fremmede!

Tiende Scene

De Forrige. – En Karl (fra Baggrunden).

KARLEN

Kongens Mænd staa udenfor; de søge Gudmund Alfsøn!

SIGNE

O, Gud i Himlen!

MARGIT

Kongens Mænd!

GUDMUND

Saa er Alt forbi! – O, Signe! At miste Dig nu, det var det Tungeste, jeg kunde friste.

KNUT

Nei, Gudmund! Dyrt skal Du sælge Livet; vi ere Alle rede til at slaa for Dig.

ERIK seer ud

Det nytter ikke; de ere os for mandstærke.

SIGNE

De komme herind! O, Gud! O, Gud!

Ellevte Scene

De Forrige. – Kongens Sendebud med Følge (fra Baggrunden).

SENDEBUDET

I Kongens Ærind søger jeg Eder, Gudmund Alfsøn!

GUDMUND

Godt! Men jeg er skyldfri, det sværger jeg høit og dyrt!

SENDEBUDET

Det vide vi Alle!

ALLE uden de nys Ankomne

Hvorledes?

SENDEBUDET

Jeg har Befaling at byde Eder til Gjæst i Kongens Gaard; han skjænker Eder sit Venskab og rige Forleninger dertil.

GUDMUND

Signe!

SIGNE

Gudmund!

GUDMUND

Men saa sig mig –?

SENDEBUDET

Eders Avindsmand, Kantsleren Audun Hugleiksøn er falden.

ALLE

Falden!

SENDEBUDET

For tre Dage siden mistede han Hovedet i Bergen.

(med dæmpet Stemme)

Han havde krænket Norges Dronning.

I dette Øieblik staaer Solen op og kaster sit Skjær ind i Stuen. Margit, der har siddet hensunken i sig selv, reiser sig og træder frem mellem Gudmund og Signe.

MARGIT
Saa følger Straffen i Brødens Fjed!
Skjærmende Engle, fromme og milde,
Har naadigt skuet inat til mig ned,
Og reddet mig, før det var forsilde.
Nu veed jeg, at Livet vil mere sige
End Jordens Gammen, end Verdens Rige;
Jeg har følt den Anger, den Rædsel vild,
Som kommer, naar Sjælen er sat paa Spil. –
Til den hellige Sunnives Kloster jeg gaaer.
(Gudmund og Signe ville tale)
Stille! At rokke mig Intet formaar.
(lægger deres Hænder sammen)
Gudmund! før hende hjem som Brud;
Eders Pagt er from, den skjærmes af Gud!

GUDMUND
Signe, min Viv! – See Dagen rinder,
Det er vor unge Kjærligheds Dag!

SIGNE
Mine bedste Drømme, mine fagreste Minder
Skylder jeg Dig og din Harpes Slag.
Min ædle Sanger! I Sorrig og Lyst
Slaa kun din Harpe, som bedst Du lærte;
Tro mig, der er Strenge dybt i mit Bryst,
Som skal svare Dig i Fryd og i Smerte!

CHOR
Over Jorden vogter Lysets Øie,
Værner kjærligt om den Frommes Fjed,
Sender Trøstens milde Straaler ned; –
Lovet være Herren i det Høie!

Innledning til Gildet paa Solhoug, 1. versjon
ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Med grunnlag i de opplysninger teksten gir om historiske forhold, kan handlingen i

Gildet paa Solhoug tidfestes til 1302. Stykket foregår angivelig samtidig med at kansleren Audun Hugleiksson fra Hegranes i Jølster blir henrettet i Bergen. Man vet at Audun Hugleiksson, med tilnavnet Hestakorn, var i Frankrike i 1295 med vide fullmakter fra den norske kong Eirik, og han forsøkte da å få i stand et giftermål mellom tronfølgeren hertug Håkon (den senere Håkon 5.) og den franske prinsesse Isabella av Joigny, en nær slektning av den franske dronning. Hertug Håkon forhandlet også om ekteskap i England, men det er ikke kjent at Audun Hugleiksson skulle ha hatt befatning med denne saken. Derimot hadde han vært med på å forhandle frem en avtale om ekteskap mellom kong Eirik og den skotske Isabella, søster av Robert Bruce, allerede i 1293. Hertug Håkons brud kom hverken fra Frankrike eller England; han ble gift med Eufemia av Arnstein i 1299.

Kildene fra middelalderen sier ingenting om grunnen til at Audun Hugleiksson falt i kongens unåde, slik at han ble fengslet og senere henrettet. Dette skjedde etter kong Eiriks død i 1299, da Håkon 5. hadde tatt over som regent, og henrettelsen fulgte tre år senere, i desember 1302. Den foregikk på en måte som i samtiden ble oppfattet som sterkt vanærende, nemlig ved hengning. I senere sagndannelse ble årsaken utlagt som at Audun hadde hatt et forhold til – eller hadde voldtatt – en prinsesse som han skulle føre til landet som hertug Håkons brud, og denne prinsessen ble identifisert som Norges dronning. I det eldste skriftlige belegg for dette sagnet blir denne kvinnen ført til Norge fra England (en beretning om oldsaker fra Bergen 1626, trykt i De Suhmske Samlinger, jf. Munch 1852–59, del 4, b. 2, 349, note 1).

Sagnene som forteller om den skandalen som førte til Audun Hugleikssons fall, var grundig behandlet av Werlauff i Antiqvariske Annaler I (1812), og historien må ha vært ganske kjent da Ibsen skrev Gildet paa Solhoug. Før Ibsens opphold i Grimstad (1843–50) hadde det ligget en gravsten på Fjære kirkegård med bildet av en kronet kvinne, og folk mente at den markerte graven til et barn som skulle være frukten av Audun Hugleikssons forbindelse med Isabella av Joigny. Ibsen kan ha kjent til folkemeningen om dette. Stenen var imidlertid levert Oldsakssamlingen før Ibsen ankom Grimstad, og en senere undersøkelse av gravskriften viser at den gjelder et barn av helt andre foreldre (Jansen 1956). Andreas Faye (1833, 181–83) gjengir tradisjonsstoffet om Audun, blant annet at han skulle ha blitt sendt både til Skottland og Frankrike for å forhandle om ekteskap på vegne av kong Eirik og hans bror hertug Håkon, og at den franske bruden skulle ha født en datter som Audun var far til. Også henrettelsen av ham i Bergen blir omtalt. Som Francis Bull påpeker (HU 3, 14), hadde Welhaven tidligere benyttet stoffet til en romanse, «Om Ridder Audun til Aalhuus», Nyere Digte 1845 (jf. Welhaven 1990–92, b. 2, 115–17). Det eldste kjente tilfellet i litteraturen der en dronning hentes og beskyldes for utroskap av en svikefull reisefelle, er for øvrig å finne i Den eldre Edda, med beretningene om Jormunrek og Svanhild («Gudruns egging» og «Hamdesmål»).

Ibsen behandler de få historiske kjensgjerningene knyttet til Audun nokså fritt, idet han lar hjemreisen fra Frankrike (i 1296) og henrettelsen (i desember 1302) foregå samtidig med skuespillhandlingen – som er lagt til midtsommers. Det fremgår heller ikke av stykket at det var to konger som regjerte Norge under disse begivenhetene, nemlig kong Eirik (i 1280–99) og kong Håkon 5. Magnusson (etter Eiriks død i 1299). Ideen til den politiske intrigen i stykket kan Ibsen først og fremst ha fått fra Andreas Fayes Norske Folke-Sagn (1844), eventuelt fra første utgave av sagnsamlingen, Norske Sagn (1833). Navnet Knut Gjæsling skriver seg sannsynligvis fra denne kilden. I begge utgavene er det lavadelige familienavnet

Gjæsling nevnt i en tekst like etter sagnet om Audun Hugleiksson (Faye 1833, 235–36; 1844, 216). De øvrige personene i stykket bærer vanlige norske balladenavn, med unntak av Bengt, som imidlertid er en form av balladenavnet Bendik.

I årene umiddelbart før Ibsen skrev Gildet paa Solhoug, forelå så vel sagalitteraturen som mye av det innsamlede norske folkloristiske materialet tilgjengelig i bokform. De islandske ættesagaer hadde kommet i ulike utgaver, blant annet i dansk oversettelse av N.M. Petersen (1839–44). Andreas Fayes sagnsamlinger utkom i 1833 og 1844 (jf. ovenfor). De norske folkeeventyrene ble utgitt av Peter Christen Asbjørnsen og Jørgen Moe heftevis fra 1841 av, med en samlet utgave i 1856. Magnus Brostrup Landstad publiserte de første oppskriftene av norske folkeviser i

Norsk Tidsskrift for Videnskab og Litteratur i 1849 og utgav sine oppskrifter av norske ballader i årene 1853–59, og L.M. Lindemans ballademelodier ble utgitt i ulike utgaver fra og med 1853 (blant annet Ældre og nyere norske Fjeldmelodier, 1853–67, 3 bind). Også Svend Grundtvigs Danmarks gamle Folkeviser begynte å utkomme i 1853. Ibsen var sannsynligvis fortrolig med mye av dette materialet da han skrev stykket, jf. fortalen til Gildet på Solhaug 1883, HIS 2, .

Under arbeidet med Fru Inger til Østeraad (skrevet i 1854) hadde Ibsen studert Norges middelalder, dens seder og skikker og menneskenes tenkesett og uttrykksmåte. Men ifølge eget utsagn i fortalen (HIS 2, ) fant han i det lange løp at denne perioden ikke bød på stoff egnet til dramatisk behandling. Han vendte seg deretter mot de islandske sagaer, noe som førte til «det første rå, tågede udkast til ‹Hærmændene på Helgeland›» (HIS 2, ). Men dette arbeidet ble avbrutt, dels av personlige årsaker som vi ikke kjenner, dels fordi Ibsen våren og sommeren 1855 beskjeftiget seg med inngående studier av Landstads samling av Norske Folkeviser, som var utgitt et par år tidligere.

De stemninger, jeg dengang befandt mig i, forligedes bedre med middelalderens literære romantik end med sagaens kendsgerninger, bedre med verseformen end med prosastilen, bedre med det sprogmusikalske element i kæmpevisen, end med det karakteriserende i sagaen. Således skede det, at det formløst gærende udkast til tragedien «Hærmændene på Helgeland» foreløbig forvandlede sig til det lyriske drama «Gildet på Solhaug» (fortalen til Gildet på Solhaug 1883, HIS 2, ).

Ibsens interesse for folkediktningen resulterte i hans senere avhandling «Om Kjæmpevisen og dens Betydning for Kunstpoesien», datert 10. og 17. mai 1857 (HU 15, 130–51).Betegnelsen «K(j)æmpevise» var en mye benyttet term i Ibsens samtid. Den ble brukt på samme måte som den moderne termen ballade, om en middelalderlig, muntlig overført sangtekst bestående av henholdsvis toversinger med ett eller to omkved eller fireversinger med ett omkved. Innholdet er narrativt og stilen objektiv, ofte karakterisert ved hyppig bruk av stående uttrykk (jf. Jonsson, Solheim & Danielson red. 1978, 14). Også begrepet folkevise benyttes ofte synonymt med ballade, men er egentlig et videre begrep som også omfatter tradisjonsviser rent generelt, ikke begrenset til middelalderballader. I HIS’ kommentarer benyttes begge termer – både folkevise og ballade – om middelalderballaden. Ibsen fremhever i fortalen til annen utgave av Gildet på Solhaug at forholdet mellom Hjørdis og Dagny i det opprinnelig planlagte stykket ( Hærmændene paa Helgeland) gjenoppstod som forholdet mellom Margit og Signe, mens utkastet til vikingen Sigurd ble omarbeidet til ridderen og sangeren Gudmund. Hans stilling mellom de to søstrene hevdes å være den samme som Sigurds i de første planene til Hærmændene paa Helgeland.

Til tross for henspillinger på samtidige begivenheter av rikshistorisk betydning kan altså ikke Gildet paa Solhoug karakteriseres som et nasjonalhistorisk drama. Handling og konfliktstoff, sammen med den dramaturgiske og stilistiske utformingen, viser at Ibsen kan ha mottatt en rekke litteratur- og teaterhistoriske impulser i tiden rundt stykkets tilblivelse. Men den inspirasjon fra sagalitteraturen som Ibsen i det senere forordet til Gildet på Solhaug 1883 påberoper seg, er ikke så lett å se som han selv vil ha det til. Impulsene kan like gjerne ha kommet fra forfattere som Scribe og Shakespeare samt fra samtidsdiktningen. Eugène Scribe var et stort navn på denne tiden, og Francis Bull har ment at intrigen i Gildet paa Solhoug har visse trekk til felles med strukturen i det franske forvekslingsdrama, blant annet Scribes Une Chane (HU 3, 16). Gildet paa Solhoug ble skrevet like før eller samtidig med at Ibsen forberedte oppførelsen av Shakespeares

As you like it, i form av Sille Beyers gjendiktning Livet i Skoven. Hans daværende interesse for og kjennskap til Shakespeare dokumenteres også på andre måter. Francis Bull skriver:

høsten 1855 [blev han] optatt som medlem av den eksklusive «Forening af 22. December», hvor han endog (27. november 1855) dristet sig til å optre som foredragsholder om «Shakespeare og hans Indflydelse paa den nordiske Kunst» (HU 3, 18).

I det følgende møtet i samme forening gav skuespilleren Johannes Brun «en dramatisk forelæsning af Falstaffske scener fra Shakespeares Henrik V» (Bull 1919, 161). Vekslingen mellom vers og prosa i Ibsens stykke er blant de trekk som kan skyldes impulser fra Shakespeare.

Også dansk dramatikk kan ha inspirert Ibsen. Carsten Hauch hadde i 1849 utgitt Søstrene paa Kinnekullen, en biedermeierkomedie som skildrer to søstre, den ene av dem småskåren og grådig, den andre øm og mild. Den gjerrige søsteren blir tatt i berg av dvergene og tvinges til å spinne gull, mens den dydige og beskjedne får sin elskede og lever lykkelig med ham. Hauchs inspirasjon kan ha kommet fra et svensk sagn, men også fra et av landsmannen Henrik Hertz’ mest populære skuespill, Svend Dyrings Huus (1837), et stykke som også ble satt i sammenheng med Gildet paa Solhoug straks dette utkom. I Hertz’ drama er den demoniske Ragnhild stykkets sentrale skikkelse. Hun blir besatt av kjærlighet til ridder Stig Hvide, som allerede elsker hennes halvsøster Regisse. Ragnhild skyr ingen midler for å få sin ridder, og stykket ender i tragedie: Da hun erfarer at Stig bare har øye for hennes halvsøster, forsøker hun først å drepe Regisse ved å gi henne et giftbeger, deretter kaster hun seg utfor en skrent ved havet og omkommer. Karaktertegningen ligger utenfor det borgerlige og sannsynlige og henter i likhet med miljøskildringen elementer fra så vel norrøn litteratur som middelaldersk folkevise- og ridderpoesi. Et sentralt element i handlingen hos Hertz (og et typisk ballademotiv) er de magiske elskovsrunene Stig Hvide rister i et eple han tenker å gi Regisse, men som Ragnhild ulykkeligvis fanger opp. Fra da av er hun dømt til sin demoniske tilstand av hensynsløs attrå. Heinrich Kleists romantiske ridderskuespill

Das Käthchen von Heilbronn (1831) er også en mulig inspirasjonskilde, jf. omtalen av dette stykket i innledningen til Olaf Liljekrans 1857.

Svend Dyrings Huus var blitt oppført av omreisende danske teaterselskaper i Kristiansand og Arendal 1841 og 1844, og mens Ibsen var i Bergen, ble stykket oppført av William Lewinis danske teaterselskap i Kristiansand 1854 og i Stavanger 1855 (Ansteinsson 1968, 344). Før Ibsen ankom Kristiania i april 1850, var stykket oppført i alt tretten ganger ved Christiania Theater, etter førsteoppførelsen i 1838 (Anker 1956a, 77). Det stod ikke på repertoaret da han i april–mai 1852 besøkte København (Ewbank 2001). Men Hertz’ stykke ble spilt på Christiania Theater 27. august 1850, og Ibsen kan derfor ha hatt mulighet til å se det på scenen (Anker 1956a, 77).

Når Ibsen langt senere (i forordet til annen utgave, 1883) understreker at han fikk sin viktigste inspirasjon til stykket fra sagadiktningen, kan det være grunn til å spørre om vi her står overfor en erindringsforskyvning. Han hevder at han ble kjent med N.M. Petersens sagaoversettelser så sent som i 1855, altså samtidig med at han skrev skuespillet, og benytter denne tidfestingen til å understreke sagapåvirkningen på stykket. Det er riktignok vanskelig å motbevise at Ibsen ikke hadde sett og knapt nok hørt om N.M. Petersens sagaoversettelser, eller noen av de mange andre oversettelser av islendingesagaer, før 1855. Men påstanden bør vurderes kritisk. Fornaldersagaen

Volsunga saga, som forteller om forholdet mellom Gunnar og Sigurd, var et av de verk Ibsen hentet mest inspirasjon fra under arbeidet med Hærmændene paa Helgeland (påbegynt før Gildet paa Solhoug). Volsunga saga er en parafrasert prosagjengivelse av Sigurd-syklusen fra Den eldre Edda. Teksten fantes i dansk oversettelse ved Finn Magnussen (1821–23, 4 bind) og i Carl Christian Rafns sagaoversettelser ( Nordiske Kæmpe-Historier, 1821–26, 3 bind; Nordiske Fortids-Sagaer, 1829, 3 bind). Dette var de eneste danske og norske oversettelsene av Volsunga saga før 1855. Sagaen fantes også i en mye eldre svensk oversettelse (E.J. Biörners Nordiska kæmpa dater, 1737). I tillegg var sagnkretsen om Gunnar og Sigurd kjent både fra Nibelungenlied og Didriks saga. Didriks saga ble også tidlig utgitt i svensk oversettelse (Peringskiölds Wilkina saga, 1715). Ibsen hadde dessuten inngående kjennskap til P.A. Munchs Norrøne Gude- og Heltesagn, som utkom første gang 1841. Her gjenforteller Munch sagnene fra blant annet Edda og Volsunga saga. Det kan derfor ikke være tvil om at Ibsen lenge før 1855 kan ha hatt tilgang til gode oversettelser, både av Volsunga saga og eddadiktene, og hvis han hadde søkt mer systematisk etter oversettelser, kunne han dessuten ha funnet Peringskiölds oversettelse fra 1715, som forteller meget fyldig om de begivenhetene vi kjenner fra Sigurd-diktningen.

Men selv om grunntrekkene i konfliktmønsteret kan være beslektet med og delvis inspirert av sagadiktningen, ser balladediktningen og andre innslag fra norsk folklore ut til å ha hatt mer å si for utformingen av skuespillet (blant annet huldreskikkelsen fra norsk folketro og sagnstoff, kjent ikke minst fra P.Chr. Asbjørnsens samlinger av norske huldreeventyr, med tillegg av samtidige litterære impulser). Teksten er preget av folkevisene eller middelalderballadene, det gjelder både handlingen, innflettede motiver, stilen og i den forbindelse også ordvalget. Et markant innslag er bruken av eldre og mindre vanlige (men ellers belagte) kasusformer, oftest i rimposisjon, for eksempel «under Mulde», «til Sinde», «for Haande» (jf. Ibsens bemerkning om tekstens alderdommelige språkformer i brev til Christian Tønsberg, 11. februar 1856).

DRAMAFORM

Formelt er stykket karakteristisk for sin tid. Prosadialogen var nå på vei inn i teateret, og det hadde utviklet seg blandingsformer der vanlig tale vekslet med versifiserte partier. Vaudeviller og syngespill var rundt 30 år tidligere blitt introdusert i dansk litteratur og teater av Johan Ludvig Heiberg, inspirert av tysk og især fransk moderne dramatikk. I slike stykker trådte sangen inn i dialogens sted på avgjørende punkter i handlingen. Grensene mellom opera og disse former for musikkteater er uklare. I musikkfaglig terminologi er det vanlig å bruke vaudeville om scenestykker hvor musikken i sin helhet er lånt, ofte fra populære viser. I syngespillene ble musikken, eller i det minste store deler av den, komponert spesielt for verket. Mens vaudevillene hadde preg av aktuelle lystspill med en rekke innlagte sangpartier (for eksempel Heibergs Kong Salomon og Jørgen Hattemager, 1825), kunne syngespillene være mer seriøse, beslektet med de såkalte romantiske komedier som nå ble en populær genre. Heibergs Elverhøi (1828) er et syngespill, skrevet til den senere Frederik 7.s første bryllup, og formet over sagn og folkeviser knyttet til klintekongen på Stevns.

Claus Pavels Riis’ syngespill Til Sæters ble uroppført ved Christiania Theater i 1850, med musikk (arrangerte folketoner) av Friedrich August Reissiger. Senere i samme sesong satte teateret opp Henrik Anker Bjerregaard og Waldemar Thranes Fjeldeventyret (opprinnelig fra 1825). Forkjærligheten for operaer og særlig syngespill vokste sterkt etter 1850. I perioden fra 1855 til 1877 var vaudevillenes og syngespillenes andel av repertoaret ved Christiania Theater hele 79 %. Talestykker utgjorde 14 % og operaer bare 7 %. Ser vi på antall oppførelser, varierer det sterkt gjennom årene, men med et gjennomsnitt på 77 % for syngespill, 14 % for talestykker og 8 % for operaer (Henriksen 1983, 103–10). Under Ibsens opphold i Kristiania fra høsten 1850 til oktober 1851 var de tre betydeligste syngespill som ble oppført ved Christiania Theater, Til Sæters, Fjeldeventyret og Elverhøi (Anker 1956a, 168–69). I Ibsens periode i Bergen (fra oktober 1851 til sommeren 1857) oppførte Det norske Theater blant annet Til Sæters (Claus Pavels Riis), Dragedukken (Enevold Falsen og F.L. Kunzen), Søkadetterne iland (Wergeland og Kjerulf), Elverhøi (J.L. Heiberg og Friedrich Kuhlau) og Preciosa (Pius Alexander Wolff og Carl Maria von Weber). Chr. Monsens Gudbrandsdølerne, med musikk av J.G. Conradi, ble oppført i Kristiania første gang 8. mai 1855. Det var altså en særdeles populær teaterform som dannet bakgrunn for Ibsens nye stykke.En oversikt over utgitte norske skuespill i perioden 1851–60 gis på s. .

J.L. Heiberg, som selv skrev mange av tidens mest avholdte vaudeviller, hadde utgitt forsvarsskriftet Om Vaudevillen som dramatisk Digtart og om dens Betydning paa den danske Skueplads : en dramaturgisk Undersøgelse (1826), sterkt preget av en hegelsk-inspirert estetikk, formidlet i Heibergs særlige utforming. Der heter det at «Syngespil og Vaudeville ere saaledes ikke længere at betragte som Sammensmeltninger af to Digtarter, men som Eenheden af to Kunstarter, af Musik og dramatisk Poesie» (Heiberg 1861–62, b. 6, 49).

De to hovedformene som konkurrerte med eller erstattet prosadialogen i slike skuespill, var femfotsjamben (blankverset) og folkeverset. Folkeverset, enten i form av knittel eller som folkevisevers (balladevers), ble mye benyttet, men i ulike sammenhenger. Balladeformen hadde først og fremst lyriske konnotasjoner, noe Ibsens stykke er et godt eksempel på. Prosadialogen i Gildet paa Solhoug kontrasteres av vers i balladestil som uttrykk for hovedpersonenes spesielle følelsestilstander (Lervik 1994). Andelen prosa og vers er omtrent likelig fordelt i stykket.

Ibsen benytter denne vekslingen mellom vers og prosa på en måte som svarer til en konvensjon med sin blomstring i perioden før 1850-årene, men som kan føres tilbake til Shakespeare. Heltene taler på vers (her: folkelige vers), mens menigmann taler på prosa. I operalitteraturen møter vi en tilsvarende motsetning mellom resitativ og arie, noe vi også finner i Goethes Faust-diktning. Her danner vekslingen mellom frie jambiske rekker og prosanære knittelvers ramme om de lyriske partier, og slik ble Faust et forbilde for det romantiske lesedrama. Rimet og andre lyriske signaler trakk oppmerksomheten bort fra den dramatiske handlingen og kunne oppfattes som «kontemplative» virkemidler. I praksis oppstod en dramaform der innlagte sanger ble fremført på en slik måte at skuespilleren henvendte seg like mye til publikum som til sine medspillere.

Vi kan ikke se bort fra at de versifiserte partier av dialogen også kan være inspirert av stevgenren. I Landstads innledning om Stev i Norske Folkeviser omtales både gamlestev og nystev. Landstad skriver at de
ere tildeels Vexelsange, hvori man snart forelægger hverandre Gaader til Oplösning, snart tolker sine Fölelser eller skoser og chikanerer hverandre. Dette kaldes at stevjast. Naar det stundom bliver til en Kappestrid i Sang, hvor det blot gaar ud paa at overbyde hverandre enten i Stevenes Mængde eller i et pralende Indhold, saa er dette en Udartning af denne Poesies Væsen (Landstad 1853, 365).

Det var med andre ord ingen original form Ibsen valgte for sitt balladeinspirerte drama, og det finnes da også tidligere eksempler på tilsvarende metrisk variasjon i hans egne skuespill. Allerede i Catilina 1850 hadde han lagt inn rytmiske avvikelser fra grunnverset, ved at blankversene på et par avgjørende steder veksler med trokeiske langrekker, gjerne med rim (jf. HIS 1k, 30). I Rypen i Justedal (ufullført manuskript, 1850) lot han blankversene veksle med prosadialog. I Norma (1850) og i Sancthansnatten (1853) hadde han benyttet henholdsvis knittel og innslag av folkevisevers, men det er først med treakteren Gildet paa Solhoug at han «holder det lyriske folkevers over dåben» og gir det status som «dramatisk hovedvers» (Fafner, under utg.). Som i Landstads folkevisesamlinger gjør Ibsen rikelig bruk av tetrasyllabler (firestavede taktledd; - ∪ ∪ ∪).

Ibsens form er bare tilsynelatende beslektet med Hertz’ versifikasjon i Svend Dyrings Huus. Hos den danske forfatter er versene egentlig en lyrifisering av den dramatiske knittel, som også Oehlenschläger hadde benyttet i Sanct Hansaften-spil (1803). Hertz etterligner den tolinjede folkevisestrofen i dens uavkortede (akatalekte) form, det vil si i fulle firtaktere. Karakteristisk for Ibsen og for balladene generelt er derimot hyppig forekommende pauserte taktledd som reduserer firtakterne til tretaktere. Pausene (markert med klammeparenteser) gir en utpreget lyrisk effekt med sine korte oppbremsinger av dvelende, ikke-dramatisk karakter:

Med Perler og Ringe alt som bedst

∪ - ∪ ∪ - ∪ - ∪ -

Han bad at jeg smykke mig skulde;

∪ - ∪ ∪ - ∪ ∪ - ∪ [ - ∪ ]

Det var mig en gladere Høitidsfest,

∪ - ∪ ∪ - ∪ ∪ - ∪ -

Om jeg stædtes til Ro under Mulde! –

∪ ∪ - ∪ ∪ - ∪ ∪ - ∪ [ - ∪ ]

(HIS 2, )

Rimene opptrer som regel symmetrisk, slik at tretakterne danner rim med andre tretaktere. Dermed oppstår strofedannelser, og slik integrerer Ibsen balladestrofen, bi++ ('8'9 '7)² (a B)², i den ellers ustrofiske dramatiske dialogen.

Versformen i Gildet paa Solhoug skiller seg også fra formen i Svend Dyrings Huus når det gjelder substitusjonsgrad (innsetting av varierende antall trykksvake stavelser). Ibsen holder seg pent innenfor bi- (- ∪), tri- (- ∪ ∪) og tetrasyllablenes (- ∪ ∪ ∪) rekker:

I høre mig vel, mine Terner smaa!

∪ - ∪ ∪ - ∪ ∪ - ∪ -

I bringe mig paa Stand min Silkekaabe blaa,

∪ - ∪ ∪ ∪ - ∪ - ∪ ∪ ∪ -

(HIS 2, )

mens Hertz også inkluderer tallrike mono- (-) og pentasyllabler (- ∪ ∪ ∪ ∪):

Og omsider, Hr. Ridder! træffer jeg her

∪ ∪ - ∪ ∪ - ∪ - ∪ ∪ -

hos Eder den Forvildede, efter hvem jeg leder

∪ - ∪ ∪ ∪ - ∪ ∪ ∪ ∪ - ∪ - ∪

(Hertz 1897, b. 3, 261)

Det er altså ikke først og fremst i versifikasjonen, men i karaktertegning og konflikt at de to skuespillene av Ibsen og Hertz har fellestrekk. Svend Dyrings Huus, med undertittelen Romantisk Tragedie i fire Acter, er et av hovedverkene i Hertz’ romantiske skuespilldiktning. J.L. Heiberg hadde karakterisert det som et fremragende drama og spådd det en varig plass i dansk nasjonallitteratur. Han mente også at det ville være umulig å etterligne dets originalitet (Heiberg 1861–62, b. 4, 185).

Før Hertz skrev Svend Dyrings Huus, hadde han fordypet seg i Werner Abrahamson, Rasmus Nyerup og Knud Lyne Rahbeks utgave av de gamle danske folkevisene ( Udvalgte danske Viser fra Middelalderen, 1812–21, 7 bind). Særlig bygger han på visen «Moderen under Mulde» («Den dødes Gjenkomst»), som forteller hvordan Svend Dyrings annen hustru behandlet stebarna så ondt at deres døde mor stod opp fra graven og kom for å verne dem. Dette motivet spiller en avgjørende rolle for utviklingen av den ytre handlingen i Hertz’ stykke, uten at det er fullt integrert med kjærlighetstragedien.

Ibsens stykke mangler helt motivet med stebarna og den døde mor. Han benytter heller ikke overnaturlige innslag som drivkrefter i den dramatiske handlingen (jf. de magiske runene hos Hertz). Likhetstrekkene mellom kjærlighetsintrigene i de to skuespillene

Svend Dyrings Huus og Gildet paa Solhoug er likevel åpenbare: I begge tilfeller møter vi en mann med riddertrekk plassert mellom to søstre (eller stesøstre), en mild og lys (Regisse, Signe) og en mørk og demonisk (Ragnhild, Margit). Han elsker – og velger – den milde, men attrår den mørke. I begge skuespill forekommer også motivet med giftbegeret, men brukt på ulik måte. (Sagnstoffet om Audun Hugleiksson og kongens brud inneholder ingenting om et planlagt giftmord; det er eventuelt Hertz’ drama som kan ha vært en mulig inspirasjon til dette.) Den tragiske utgangen mangler hos Ibsen. Begge skuespillene har en religiøst forsonende avslutning. Hos Hertz avrundes tragedien med et kor av engler som gir religiøs trøst til «Enhver, der vorder af Verden forladt» (Hertz 1897, b. 3, 316), hos Ibsen velger Margit å gå i kloster.

Gildet paa Solhoug hører hjemme i en periode preget av en voksende interesse for psykologi, som blant annet kommer til uttrykk i F.C. Sibberns filosofiske og skjønnlitterære forfatterskap (for eksempel med Efterladte Breve af Gabrielis, 1826) og hos filosofer som Poul Martin Møller og Søren Kierkegaard. Denne interessen finner vi også igjen i det moderne europeiske dramaets fremstilling av det «interessante» (gåtefulle, sammensatte) sjeleliv (Ystad 1993). Periodens kjærlighetsdiktning la vekt på de sanselige lidenskaper, ofte knyttet til dødslengsel med sterkt erotiske undertoner. Såkalt demoniske, erotiske og sterkt lidenskapelige kvinneskikkelser fikk en fremtredende plass, med Adam Oehlenschlägers tragedie Dina (1842) som et representativt dansk eksempel. I tilknytning til denne tragedien utviklet tidens store kritiker, J.L. Heiberg, sine teorier om det moderne drama, der han gjør

«det interessante» ved persontegningen til en sentral kategori. Ifølge Heiberg blir personene i det moderne drama selv årsak til handlingens utvikling på grunn av en «skjulthet». Han omtaler Dina som en «tilhyldet Existens», og roser skuespillet som eksempel på den generelle tendens: «Det er fornemmelig Charactertegningen, dette den tragiske Digtnings Hoved-Element, hvori den nye Behandling viser sig» (Heiberg 1861–62, b. 3, 370–71). Også i Norge hadde denne tendens en viss innflytelse (for eksempel Furia i Ibsens

Catilina 1850 og Hulda i Bjørnsons Halte-Hulda 1858).

Impulsene gikk tilbake til Friedrich Schlegel, som allerede i 1790-årene (i avhandlingen

Über das Studium der griechischen Poesie, 1795–97) hadde pekt på en avgjørende forskjell mellom det klassiske drama (objektivt, med karakterutviklingen som en følge av handlingen) og det moderne drama (der dramahandlingen er en følge av karakterutviklingen hos «interessante» og «partikulære» personer). Tilsvarende tanker var uttrykt hos den franske forfatter Victor Hugo, blant annet ved den vekt han legger på sammensatt persontegning og lidenskapelige karaktertrekk i forordet til sitt drama Cromwell fra 1827 (jf. HIS 1k, 21). Også Byrons diktning, med hans interesse for den sammensatte, særpregede personlighet, sjelens hemmeligheter og den demoniske tross – et av de fremste kjennemerker ved hans karakterskildringer – kan ha gitt impulser til den nye interessen for psykologisk karaktertegning. På tilsvarende måte fremhevet dramateoretikeren Hermann Hettner i boken Das moderne Drama (1852) de sammensatte lidenskaper som en vesentlig faktor i en dramatisk konflikt. Denne fremstillingen vet vi at Ibsen hadde lest (jf. HIS 1k, 264).

TILBLIVELSE

Gildet paa Solhoug ble skrevet i Bergen sommeren 1855. Manuskriptet ble levert Det norske Theater i Bergen i begynnelsen av oktober samme år.

UTGIVELSE

Gildet paa Solhoug er den første dramatekst av Ibsen som ble utgitt ved et regulært forlag, og den første bok av Ibsen som bar hans navn på tittelbladet. Teksten ble trykt av H. Sørum og utkom ved Chr. Tønsbergs forlag i Christiania 19. mars 1856, seks dager etter at stykket hadde hatt premiere på Christiania Theater. Bergenseren Tønsberg var tidens fremste forlegger. Han hadde «en kulturell posisjon som ingen norsk forlegger hadde hatt før ham» (Tveterås 1950–96, b. 3, 254), og var «den mest virksomme av 1850-årenes forleggere» (1950–96, b. 2, 1). Tønsberg hadde tidligere blant annet utgitt Wergelands Hassel-Nødder (1845), Wergelands Samlede Skrifter (1852–57) og P.A. Munchs Det norske Folks Historie (1852–59). En rekke store billedverker ble utgitt ved samme forlag.

Kontraktvilkårene er ukjente; kontrakten må anses tapt. Ibsen selv leste sannsynligvis ikke korrektur. I brev til forleggeren, datert Bergen 11. februar 1856, skriver han:

Correcturlæsningen vil jeg gjerne selv paatage mig, men frygter for at Forsendelsen af de enkelte Correcturark med Posten skal volde altfor megen Tidsspilde, jeg er desuden forvisset om at min gamle Ven, Poul B: Hansen, paa Anmodning af Dem paatager sig denne Uleilighed; skulde det overdrages nogen Anden, saa maatte det paalægges Vedkommende strængeligen at henholde sig til Manuscriptet da de forældede Ordformer, Vendinger o.s.v. lettelig kunde vildlede ham (HIS 12).

Jf. også Ibsens brev til forleggeren, datert 14. mars 1856: «Jeg tillader mig at gjentage min Bøn om bogstavelig Correcturlæsning efter Manuscriptet» (HIS 12).

Utgavens opplagstall er ukjent. Arthur Thuesen anslår opplaget til ca. 1000 eksemplarer (A. Thuesen 1923, 11; jf. Holtsmark red. 1928). Ifølge H.J. Haffner kan dette anslaget være noe høyt (Haffner 1928, 7). Bokhandelprisen var 40 skilling. Etter at Chr. Tønsbergs forlag ble slått konkurs i 1863, overtok P.F. Steensballe restopplaget. Salget gikk dårlig, og i 1870 ble prisen satt ned fra 40 til 24 skilling. Gyldendalske Boghandel i København ved Frederik V. Hegel kjøpte i 1883 restopplaget fra Steensballe til full bokhandlerpris.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Mottagelsen etter utgivelsen var blandet. En lang usignert anmeldelse i Aftenbladet 25. mars 1856 har vært karakterisert som «drepende» og som «regulært slakt» (Lervik 1969, 43–44). J.B. Halvorsen mener at artikkelforfatteren var Hartvig Lassen (HFL 3, 32, 467). Innvendingene mot personene er både psykologiske og moralske. Figurene sies å mangle poetisk liv, hovedpersonene Gudmund og Signe er elskende « in abstracto» , Margit er ingen tragediefigur, «men er hverken mere eller mindre end et Skarnsmenneske, ihvormeget hun saa pynter sig med smukke Talemaader» . Den viktigste innvendingen er likevel av litterær art. Verket sies å mangle originalitet og ekthet, både i innhold og stil.

Det er Efterdigtning i en ganske mærkelig Grad. Jeg har læst mangfoldige eftergjorte Smaadigte; men jeg har endnu aldrig seet et helt Drama eftergjort. Og det er «Gildet paa Solhoug». Thi dette Gilde er sletikke holdt paa Solhoug eller noget andet Sted i Norge, men i Svend Dyrings Hus.

Også avhengigheten av folkevisene blir gjenstand for skarp kritikk: «Jeg gad vide, om der findes et ejendommelig Ord eller en Vending i Kjæmpeviserne, som ikke her er benyttet» . Stykket sies å være konstruert av fraser og faste uttrykk:

Forfatterens Diktion deler sig mellem Pertentlighed og lallende Naivitet. Disse Mennesker gaar ikke, men enten det nu er en Liljevaand eller den fredløse Gudmund, saa triner de […]. De kan ikke sige «begraves», men: «stedes til Ro under Mulde» (Lervik 1969, 43–44).

Paul Botten-Hansen skrev mer anerkjennende. I Illustreret Nyhedsblad 29. mars 1856 forsvarer han Ibsens bruk av kjempevisens stil og form, sier at versene i stykket er skjønne og poetiske, og fremholder at «Den fuldendt skjønne Form er ikke mulig uden tilsvarende Tanke». Han har innvendinger mot den dramatiske form, men roser likevel verket for «en eiendommelig poetisk Behandling, dyb Lyrik og vidunderlig Musik i Sproget» (Botten-Hansen 1856b). Bjørnstjerne Bjørnson anmeldte henholdsvis Kristiania-oppførelsen og den trykte teksten i to artikler i Morgenbladet 16. og 30. mars. Etter bokutgivelsen tar han avstand fra beskyldningene om plagiat. Avslutningsvis takker han for Ibsens «lille venlige Arbeide og anse[r] det som en sjelden Gave til vor Literatur» (Bjørnson 1856). Hans anmeldelse er ellers hovedsakelig formet som et angrep på to typer udugelige kritikere – anmelderne i Aftenbladet og Christiania-Posten. Bjørnson avviste alle påstander om «etterdiktning», og hevdet at Ibsen var langt mer original enn Hertz. Både Bjørnson og Botten-Hansen oppfordret teateret til å spille stykket flere ganger (jf. Mottagelse av oppførelsen).

I et selvbiografisk brev til Peter Hansen 28. oktober 1870 skriver Ibsen senere at

«‹Gildet på Solhoug› er en studie, som jeg ikke længere vedkender mig» (HIS 12). Seks år etter dette tilbød han Theaterforeningen i Bergen rettighetene til oppførelse av stykket (jf. brev til Theaterforeningen ved Johan Bøgh 28. oktober 1876). En omarbeidet versjon av skuespillet utkom i 1883 ved Gyldendalske Boghandel i København (se innledning og kommentarer til Gildet på Solhaug 1883).

Året etter at stykket kom ut, skrev Olaf Skavlan, under pseudonymet Jokum Pjurre, parodien Gildet paa Mærrahaug eller Den fortryllede Agurk (1857).

OPPFØRELSE

Høsten 1855 ble manuskriptet under Henrik Ibsens eget navn levert Det norske Theater i Bergen. Bestyrelsen vedtok i møte 29. november 1855 at det skulle oppføres på teaterets stiftelsesdag, 2. januar 1856. Ved uroppførelsen ble det spilt sammen med en etterfølgende vaudeville, Slægtningerne av Henriette Nielsen, mens det ved tredje oppførelse, 20. januar, ble kombinert med Wergelands syngespill Søkadetterne iland (til Kjerulfs musikk). Ibsen hadde ansvar for både rolleinstruksjonen og scenografien, oppgaver som ellers ble delt mellom ham og Herman Laading. Han foreslo selv rollebesetningen (jf. teaterets sirkulærebok 5. desember 1855, UBB Ms. 230b/19b). Rollefordelingen fremgår også av teaterets rollebok (UBB Ms. 230b/27). Bengt Gautesøn ble spilt av Johannes Brun, Margit av Louise Brun, Signe av Fredrikke Jensen (senere Nilsen), Gudmund av Jacob Prom, mens Knut Gjæsling og Erik fra Hægge ble spilt av henholdsvis Andreas Isachsen og Carl Hansen. Prøvene startet 6. desember. Siste leseprøve ble holdt 31. desember, generalprøven 2. januar kl. 10.00, det vil si samme dag som premieren (UBB Ms. 230b/19b).

Til førsteoppførelsen i Bergen var det komponert musikk av Ferdinand Giovanni Schediwy. Det håndskrevne partituret (TarkUiB NT56en) inneholder en ouverture og åtte vokalsatser med orkester. Det er datert «Bergen, Decbr: 1855» og har i tillegg en blyantpåførsel som daterer det til 10. desember 1855. Orkesterstemmer og vokalstemmer er ikke bevart. I manuskriptet betegner Schediwy seg som arrangør, trolig fordi han har benyttet flere norske folkemelodier, men mange av temaene er hans egne, slik at betegnelsen komponist er mer dekkende. Schediwys partitur inneholder følgende nummer, sitert etter sangtekstene:

- Ouverture
- «Bjergkongen red sig» (Margits sang)
- «Jeg vandred i Lien» (Gudmunds sang)

- «Over Tilje med Sang og Strengespil» (kor av gjester)

- «Lad Fedlen klinge» (dans og kor)

- «Herude, herude skal Gildet staa» (kor av gjester)

- «Jeg red mig udi Lunde» (Gudmunds sang)

- «Guds Fred og Farvel» (kor)

- «Over Jorden vogter Lysets Øie» (slutningskor)

Partituret publiseres i sin helhet i skriftserien Ibsen ad notam. Klaveruttog av komposisjonen gjengis i Ord- og sakkommentarer ved de enkelte sangtekstene, og teksten til notene er hentet fra partituret.

I løpet av Det norske Theaters virksomhet i Bergen (1850–63) ble bare ett stykke spilt flere ganger enn Gildet paa Solhoug (Gatland 2000, 33–34). Før 11. februar var det oppført fire ganger, jf. brev fra Ibsen til Chr. Tønsberg 11. februar 1856. Datoene var 2., 4., 20. og 23. januar. Det ble også fremført 24. august samme år, i forbindelse med at prins Napoleon og blant andre Ernst Renan besøkte Bergen sommeren 1856 (Gatland 2000, 16–17; Blytt 1907, 121–22). Ibsen overrakte ved denne anledning prinsen et innbundet eksemplar av manuskriptet, og Schediwy overrakte et eksemplar av partituret (Blytt 1907, 121–22). Stykket ble fremført ved teateret i Bergen i alt seks ganger i løpet av 1856, et høyt tall i forhold til det som var vanlig (Lorentzen 1949, 149). I mars 1856 inngikk stykket i Det norske Theaters gjestespill i Trondheim, der det ble spilt to ganger.

Den 13. mars 1856 hadde stykket premiere ved Christiania Theater, her med musikk av Paolo Sperati, teaterets kapellmester. Rollene ved Christiania Theaters oppførelse var stort sett besatt med danske skuespillere. Margit ble spilt av Augusta Schrumpf, Gudmund Alfsøn av Anton Wilhelm Wiehe. Den norske Laura Svendsen (senere Gundersen) spilte Signe (Petersen 1856).

Hvorvidt ønsket om ny musikk kom fra Ibsen selv eller Christiania Theater, er usikkert. Opprinnelige planer om at Halfdan Kjerulf skulle skrive musikken, ble ikke realisert; jf. brev fra Ibsen til Chr. Tønsberg 11. februar 1856. Speratis partitur (NBO NMS Mus ms 4922) inneholder følgende nummer:

- «Bjergkongen red» (Margits sang)
- «Jeg vandred i Lien» (Gudmunds sang)
- «Over Tillie» (kor av gjester)
- «Lad Fedlen klinge» (dans og kor)

- «Herude herude skal Gildet staae» (kor av gjester)

- «Guds Fred og Farvel» (kor)

- «Over Jorden vogter» (slutningskor)

Partituret avsluttes med tre skisser:

- «Andante. No. 1». Akkompagnement for Schediwys melodi til Margits sang.

- «No. 2». Sats for strykeorkester. Muligens et ekstra for- eller etterspill til Gudmunds sang.

- «No. 5 b / Andantino». Orkesterakkompagnement til en sang. Melodien og teksten er ikke ført inn.

Manuskriptet gir inntrykk av at komposisjonen ble til i stor fart. Det kan se ut til at Margits sang er blitt sunget til Schediwys melodi med Speratis orkesterakkompagnement. Hvorfor Speratis egen melodi eventuelt er blitt vraket, er det ikke mulig å si noe om. Hans melodier har liten forbindelse med norske folkemelodier. Et unntak er innledningen,

«Dandsen», til koret «Lad Fedlen klinge». Sperati har skrevet en dansesats på nitten takter, og har brukt en springdansmelodi som trolig ikke er noe direkte sitat av en bestemt folkemelodi. Den er ellers bygget på vanlige motiver i norske springdanser som var tilgjengelige i Lindemans og Berggreens samlinger (for eksempel på Speratis komposisjon, se Norges musikkhistorie 1999–2001, b. 2, 254).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Premieren 2. januar 1856 ble en umiddelbar suksess. Skuespillerne ble innropt etter teppefall, og forfatteren ble hyllet «och måste ett par gånger under stort jubel visa sig för publiken» (Nielsen 1998, 90). I forordet til den senere bearbeidelse av stykket (1883) skriver Ibsen at det «fik en fortrinlig, en sjelden stemningsfuld udførelse. Med lyst og hengivelse blev det givet, og således blev det også modtaget. […] Forestillingen endte med talrige fremkaldelser af forfatteren og af de spillende» (HIS 2, ). Dagen etter premieren, 3. januar 1856, skrev Bergensposten at «Forfatteren [blev] fremkaldt og ved sin Fremtræden modtagen med stormende Bifald» (Anonym 1856). Ibsen selv husker at «Senere på aftenen gav orkestret, ledsaget af en stor del af publikum, mig en serenade udenfor mine vinduer. Jeg tror næsten, jeg lod mig henrive til at holde et slags tale til de forsamlede; jeg ved i al fald, at jeg følte mig såre lykkelig» (HIS 2, ). I et brev til Fredrikke Jensen, trolig skrevet 2. januar 1856, takker Ibsen henne for fremføringen av Signes rolle og gir samtidig en indirekte vurdering av forestillingen som helhet.

Bergensposten anmeldte premieren i to nummer, 20. og 24. januar 1856. Kritikeren mente at forfatteren på grunn av sin «Fantasi og rige poetiske Evne maatte i Romantiken og Sagnverdenen have det videste og mest passende Felt; thi hans Aandsretning er afgjort lyrisk, og dette vil maaske altid hindre ham i at give sine Figurer bestemte Omrids og fornøden Begrændsning» . Det ble også sagt at forfatteren manglet «dette dybe Indblik i Sjælens Mekanisme, som udfordres for med Held at kunde forsøge sig i Karakterfaget» . Dikterens fantasi og poetiske evner ble altså sett som et hinder for en effektiv dramaturgisk oppbygging og en psykologisk sannsynlig persontegning. Kritikeren pekte på «mange af Begynderens Feil, men ogsaa mange af Geniets Kjendemærker» (Danielssen 1856). I et senere inserat i samme avis skriver signaturen «F.» at « Gildet paa Solhoug […] er et Sangstykke, og Musiken er komponeret til Texten» (F. 1856). Derfor etterlyser han anmeldelser av Schediwys bidrag til forestillingen.

Hovedstadspublikumet mottok stykkets premiere på Christiania Theater 13. mars 1856 med «Velvillie» ( Christiania-Posten 16. mars 1856, Petersen 1856). Den usignerte anmeldelsen, som ifølge Collin og Eitrem trolig er skrevet av Richard Petersen (Bjørnson 1912–13, b. 1, 107), sammenligner skuespillet med Henrik Hertz’

Svend Dyrings Huus, men sammenligningen gjelder bare stilen og rommer ingen beskyldning om lån eller etterligning. Kritikeren finner lite å rose i stykket, og vurderingen er overveiende negativ:

Uagtet der nemlig er Noget i Stykket, som gjør En godt stemt for Forfatteren og som opfordrer til at sende ham en Opmuntring under hans fremtidige Virken og et Bud om at han ikke maa forsage, fordi man her ikke fuldstændig kan anerkjende ham, saa lider man dog efter endt Forestilling af en trykkende Tomhed, som følger af et interesseløst Resultat. Der foregaar nok, men hvad der skeer, er ikke nok til at vi kunde stifte fuldt Bekjendtskab med Personalet. Sujettet er ikke godt behandlet, Momenterne ere ikke anvendte med Omtanke nok (Petersen 1856).

I den grad Speratis musikk ble nevnt i anmeldelsene, var omtalen negativ. Bjørnson skriver i den første av sine to anmeldelser av stykket ( Morgenbladet 16. mars 1856):

Og saa Speratis Musik! Jeg har eengang hørt en Komponist ytre, at norske Melodier i Moll kan enhver lage. Hvad bagvendt det lyder, begynder jeg næsten at tro det; men Stemningen, som hviler i dem, Billedet af hele vor øde tungsindige Natur, den forstaar ikke Enhver at trylle frem. Man maa haabe, at denne Musik blot er midlertidig (Bjørnson 1856).

Imidlertid fremhevet han stykkets lyrikk og dets poetiske kvaliteter på scenen. I

Morgenbladet 11. og 27. april oppfordret han teateret til å gjenta forestillingen. Det skyldtes at stykket var blitt henlagt etter første forestilling, noe som skulle få konsekvenser for norsk teaterhistorie. Bjørnson anså det som et forsøk fra den danske teaterledelsens side på å undertrykke original norsk dramatikk, og hevdet i Morgenbladet 11. april 1856 at publikum hadde rett til å se stykket spilt flere ganger. Han fikk støtte av Ibsens venn Paul Botten-Hansen, som i Illustreret Nyhedsblad 26. april 1856 anklaget «Direktionen [for] Lyst til at faae de norske Stykker fra Haanden saa snart som muligt og – lagte ad acta» (Botten-Hansen 1856a). Innleggene førte til en utvidet pressedebatt i Morgenbladet om stillingen for norsk dramatikk generelt. Kampanjen var vellykket; 29. april stod igjen Gildet paa Solhoug på plakaten. Denne feiden dannet opptakten til de senere teaterslagene ved Christiania Theater 6. og 8. mai 1856, der Bjørnson spilte en ledende rolle. Striden stod om norskheten ved Christiania Theater, og angikk så vel norske skuespilleres yrkesmuligheter som det at norsk dramatikk måtte ha en sentral plass på landets hovedscene. Etter teaterslaget ble igjen Gildet paa Solhoug oppført 17. mai 1856.

Gildet paa Solhoug var det første av Ibsens skuespill som ble oppført utenfor Norge. Ved Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm hadde det premiere i 1857 på unionsdagen, 4. november, med Speratis musikk. Aftenbladet refererer 17. november 1857 en overveiende positiv omtale fra Stockholms Dagblad, der stykket roses for sin nasjonale tone og sin lyriske «Inderlighed» (Anonym 1857a). Ved Casino i København hadde stykket premiere 6. desember 1861 med musikk av Joseph Glæser, trolig etter oppdrag fra teateret (Dahlgren 1866, 234; Neiiendam 1923, 44).

TILLEGG TIL NOTER

UTGITTE NORSKE SKUESPILL I PERIODEN 1851–60

- 1851:

- Botten-Hansen, Paul. Huldrebrylluppet : dramatisk Eventyrdigtning. Kristiania

- Isachsen, Andreas Hornbeck. Til Theaters : dramatisk Umulighed med Sange : et Paaskeæg til Directionen for Stadstheatret i Christiania . Kristiania

- Riis, Claus Pavels. Samfundsarbeider af Crispinus. Kristiania

- 1852:

- Jensen, Peter Andreas. Dramatiske Digtninger : Kong Gorm. Huldrens Hjem. Olaf i Venden. Kristiania

- Riis, Claus Pavels. Julegjæsten eller Lykken større end Forstanden : Lystspil i 3 Akter. Kristiania

- 1853:

- Jensen, Peter Andreas. Kongens Magt : dramatisk Digtning. Kristiania

- 1854:

- Munch, Andreas. Salomon de Caus : dramatisk Digtning. Kristiania

- 1855:

- Munch, Andreas. En Aften paa Giske : historisk Skuespil i een Akt. Kristiania

- Schwach, Conrad Nicolai. Magistraten under egen Forsegling eller Formandskab og Djævelskab : Vaudeville. Skien

- 1856:

- Sundt, Johan Laurids. Thorarin og Valgerd : Drama i fem Akter. Kristiania

- Utne, Ole. Et Frieri i Hardanger. Bergen

- 1857:

- Monsen, Christian Martin. Gudbrandsdølerne : Drama i fire Handlinger. Kristiania

- Munch, Andreas. Lord William Russell : historisk Tragoedie i fem Akter. Kristiania

- Skavlan, Olaf. Gildet paa Mærrahaug eller Den fortryllede Agurk : romantisk Drama i to Akter. Af Jokum Pjurre [pseud.]. Kristiania

- 1858:

- Bjørnson, Bjørnstjerne. Halte-Hulda : Drama i 3 Akter. Bergen

- Bjørnson, Bjørnstjerne. Mellem Slagene : Drama i een Akt. Kristiania

- Utne, Ole. Ejt Brudlaup i Harangur. Bergen

- 1860:

- Munch, Andreas. Kongehallen i Bergen : Festspil med Sang i 1 Akt. Kristiania

- Müller, Carl Arnoldus. Ægtemand og Frier : originalt Lystspil paa rimede Vers i een Akt. Kristiania

- Petersen, Peter Marius. Vikingerne : Skuespil i tre Akter. Kristiania

- Sundt, Johan Laurids. Nils Lykke : Drama i fem Akter. Kristiania

- Kilder:

- Botten-Hansen, Paul og Siegwart Petersen 1870. Norsk Bog-Fortegnelse 1848–1865

- Halvorsen, Jens Braage 1885–1908. Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1880

- Kortkatalog i Norsk rikskringkastings bibliotek

- Kraft, Jens E. og Christian C.A. Lange 1863. Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1856

Tekstredegjørelse til Gildet paa Solhoug, 1. versjon
skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for Henrik Ibsens skrifters (HIS’) hovedtekst, er førstetrykket fra 1856. (Om den andre hovedversjonen HIS utgir, se innledningen til Gildet på Solhaug 1883.)

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (85ga06130), tidligere eid av Johan Schweigaard, hvis ex libris er innlimt på forpermens innside

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (85ga06129)

- Deichmanske biblioteks eksemplar ((ib.) r S Ibs), tidligere eid av A.E. Borge, hvis navn står på tittelbladet

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Det er derfor kollasjonert ytterligere fire eksemplarer (det tilgjengelige antall):

- 4. HIS’ eksemplar

- 5. Vigdis Ystads eksemplar

- 6. Universitetsbiblioteket i Bergens eksemplar, tidligere eid av J.B. Halvorsen (98d042792)

- 7. Universitetsbiblioteket i Bergens eksemplar, tidligere eid av Joh. Storm (98d042791)

Variasjonen mellom eksemplarene finnes på tre steder: I ark 2, s. 21, ved linje 26–27 mangler bindestrek i ordet «Ã˜ie-bliks» i eks. 2; i ark 5, s. 66, linje 25 mangler en «a» i ordet «maatte» i eks. 2, 4 og 7; i ark 5, s. 72, linje 20 er tegnrekkefølgen ved «op).» gal i eks. 1, 2, 3, 5 og 6, det skal være «op.)». Med unntak av det siste tilfellet, som omfattes av HIS’ standardisering ved sceneanvisninger (se nedenfor), opplyses det om internvariasjonen i de tekstkritiske notene.

Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er ubeskåret og bundet inn sammen med forsats- og omslagsblad. Innbindingen er håndverksmessig utført i halvbind med skinnrygg og -hjørner. Permen har papirovertrekk med marmorering i blått, grønt og brunt. Ryggen er dekorert med tittel og horisontale striper i gullpreg. Forsatsbladene er lyseblå med fiberstruktur. Fremre originalomslag med tittel i ornamentert ramme på rectosiden er intakt og originalt. Bakre omslag er nyere, sannsynligvis lagt til ved innbindingen.

Det er observert farvevarianter av det fremre omslaget: rødbrunt, brunt, grønt, gult og rosa (Schiötz & Ringstrøm 1990, 87). HIS’ hovedeksemplar har et tynt, rødbrunt fremre omslag. Mellom omslagsblad og tittelblad har dette eksemplaret et blankt blad. På innsiden av forpermen står Johan Schweigaards ex libris, med teksten «Fructus inter Folia». Under står et tidligere ex libris, der man kan skimte teksten «J. Schweigaard» samt en annen latinsk tekst. På tittelbladet står navnetrekket «Siegw. Petersen», antagelig tidligere eier, med et utradert årstall etter.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av seks ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 127 × 203 mm.Målene gjelder boksiden, bredde × høyde. Høyden er på følgende sider mindre (ned til ca. 189 mm): s. 5–8, 17–20, 29–32, 41–44, 53–56, 65–68. Arksignaturene 2–6 (uten tekst) finnes på s. 17, 33, 49, 65 og 81. Det siste arket har fire blad, og bokens omfang er 88 sider. Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer mellomtittel s. [1], rolleliste s. [2] og løper fra side 4 til 88. Foran dette står et løst og upaginert tittelblad. Dramateksten begynner på s. [3]. På sidene [43] og [70] begynner nye akter, og pagineringen er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Gildet paa Solhoug 1856 er satt i fraktur. Tittelen er midtstilt i et fett snitt. Rollelisten er venstrestilt, rollenavnene i et fett snitt. Akt- og sceneoverskrifter er fete og midtstilte, aktoverskrifter i en større grad enn sceneoverskrifter, som igjen er satt i en større grad enn replikkene. Rollenavn i replikk er satt i samme grad som replikkene, men sperret og midtstilt. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene, men under akt- og sceneoverskrifter også i samme grad, og står i parentes (ikke konsekvent). Rollenavn i sceneanvisning under sceneoverskrifter er fete. Etter rolleliste og akt brukes enkel, kort skillestrek av varierende lengde; ved siste akts slutt en engelsk linje (symmetrisk ornamentlinje). Sidetall er plassert i overmarg med korte streker på hver side.

Trykkvaliteten er jevnt god, men noe svakere i HIS’ hovedeksemplar enn i de øvrige. Det er et ganske stort antall typografiske mangler og inkonsekvenser (for eksempel manglende eller gal utheving av rollenavn og gal skriftgrad), typeskader (for eksempel manglende del av bokstav) og satsforskyvninger (for eksempel for store mellomrom). Slike typografiske feil er i HIS’ hovedtekst rettet stilltiende.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er litt gulnet og har noen mindre flekker. Noe av gullpreget på permen er slitt bort. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De andre tekstkildene fra Ibsens levetid er tre ikke-egenhendige sufflørbøker Sufflørbok brukes her om scenemanuskript som inneholder hele teksten, i motsetning til rollehefter, også om det ikke kan påvises at boken har vært brukt til suffli., TarkUiB NT348, NBO TS ark A2 505a og BOB hBI samt 13 ikke-egenhendige rollehefter, TarkUiB NT348r (jf. Manuskriptbeskrivelse). Prins Napoleon (Napoleon 3.s nevø) mottok 24. august 1856 et eksemplar (jf. Oppførelse). Om denne avskriften har vi ingen ytterligere opplysninger (HIS har gjort forsøk på å spore den opp gjennom Bibliothèque nationale i Paris). Det er altså ikke overlevert noe egenhendig manuskript til Gildet paa Solhoug 1856. Et partitur med innskrevet tekst, TarkUiB NT56en, regnes som sekundært og har derfor ikke status som tekstkilde eller betydning for ederingen av grunnteksten.

Sufflørbøkenes forhold til et tapt, trolig egenhendig forelegg er vanskelig å bestemme, likeledes deres innbyrdes avhengighetsforhold. De kan alle tre være skrevet av etter samme forelegg, og det lar seg ikke entydig fastslå om de har vært forelegg for hverandre. Det er tegn som tyder på at TarkUiB NT348 er eldst, NBO TS ark A2 505a nest eldst og BOB hBI yngst, men det faktum at rettelser i det antatt eldste både er tatt til følge og ignorert i det yngste, vanskeliggjør en klar konklusjon. Egenhendige rettelser finnes bare i den eldste og yngste sufflørboken. Den yngste har merker av svertede fingre og blyantrammer rundt replikker i versform, og det er derfor grunn til å tro at den kan ha fungert som trykkmanuskript. Det understøttes av denne sufflørbokens tekstlige nærhet til (men ikke identitet med) førstetrykket.

Vi finner ingen større endringer eller tillegg i forholdet mellom grunntekst og øvrige tekstkilder. De aller fleste endringene forekommer i forbindelse med tegnsetting i rollenavn og sceneanvisninger, men det finnes også en del ortografiske varianter. De vesentligste endringene finnes i rollelisten. Under overskriften «Personerne» er det overensstemmelse mellom grunnteksten og BOB hBI, mens TarkUiB NT348 og NBO TS ark A2 505a har uoverensstemmelser innbyrdes og med de to første. «Kongens Sendebud» (grunntekst og BOB hBI) heter i TarkUiB NT348 og NBO TS ark A2 505a «Et Sendebud»; i NBO TS ark A2 505a mangler rollen «En gammel Mand»; i TarkUiB NT348 mangler «En Pige», «Første Huuskarl» og «Anden Huuskarl». Også i forholdet mellom rolleheftene og de tre sufflørbøkene er det uoverensstemmelser. For mindre roller svarer ikke heftene helt til rollelisten i noen av sufflørbøkene. For rolleheftet «En Pige» finnes en tilsvarende rolle i rollelisten i NBO TS ark A2 505a og BOB hBI, men ikke i TarkUiB NT348; dette rolleheftet er skrevet i en annen hånd enn de øvrige og kan være yngre. For heftet «En gammel Mand» finnes rollen i BOB hBI; i TarkUiB NT348 er den tilføyd av Ibsen; den finnes ikke i rollelisten i NBO TS ark A2 505a. For heftet «Første Huuskarl» finnes rollen i NBO TS ark A2 505a og BOB hBI, men ikke i rollelisten i TarkUiB NT348.

Ellers tyder noen forskjeller mellom grunnteksten og manuskriptene på at rettelser er kommet til under trykkeprosessen, men om de skyldes Ibsen selv, kan vi ikke vite (jf. også Utgivelse). Noen eksempler: I grunnteksten s. [2] heter det at «Handlingen foregaaer paa Solhoug i Begyndelsen af det fjortende Aarhundrede». I de øvrige tekstkildene heter det «i Slutningen». Grunntekstens «Døren i Baggrunden» på s. [3] heter i alle de andre tekstkildene «Døren til Baggrunden». Grunnteksten avviker på s. 68 og 79 fra alle manuskriptene ved ordet «yndigste». Manuskriptene har begge steder «yndeligste». Begge former kan aksepteres i det metriske mønsteret, kjempevise med fritt blandet versgang, og det metriske kan derfor ikke tjene som bevis for at det er Ibsen som har villet endre teksten.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også manuskriptene diplomatarisk og med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten. Her finnes også en metrisk analyse av teksten.

Det vises til grunntekstens paginering i den ederte tekstens yttermarg.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med mange ord og uttrykk fra arkaisk folkevisespråk (jf. innledningen, under Bakgrunn samt Ord- og sakkommentarer). Språkformen er ellers som i de øvrige av Ibsens tidligere stykker, men Ibsen følger ikke den danske normen strengt. Med noe vakling benyttes dobbel vokal (både Deel og Del forekommer) for å markere vokallengde eller trykk eller for å gjøre ord entydige, samt understøttende stum e for å markere lang vokal i trykksterke enstavelsesord. At vaklingen ikke bare skyldes tilfeldigheter, men kanskje også en tilpasning til samtidig praksis (og muligens til Knud Knudsens reformforslag), kan tenkes.

Tegnsettingen i grunnteksten er for moderne lesere ofte uventet, for eksempel bruk av semikolon og tankestrek ved linje- og setningslutt, noe som også finnes i andre tidlige Ibsen-dramaer. I noen tilfeller står majuskel for minuskel (vanligst) etter semikolon eller komma, og punktum utelates oftest ved innstev. Komma mangler flere steder der vi i dag ville forventet det, for eksempel foran leddsetninger eller etter annet nei i en hyppig forekommende konstruksjon som i denne replikken: «Nei, nei ikke derom!»

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Ã˜vrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som har karakter av ornament alene, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i grunnteksten angår foruten internvariasjonen (se ovenfor) først og fremst feilstaving, gal tegnsetting og majuskel for minuskel. Vakling i ortografi (for eksempel tilvenstre og til Venstre) og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS. Avvik fra rettskrivningen i for eksempel flertallsbøyning av verb, «De døer» i stedet for det korrekte «De døe», forekommer og rettes ikke i HIS. Liten forbokstav etter utropstegn, for eksempel på s. 3 i Bengts replikk, kan ved første øyekast se ut til å være feil, men utropstegn brukt slik, og ikke som alternativ til punktum, forekommer såpass ofte at det får karakter av regianvisning. Det markerer at ordet før utropstegnet skal gis et annet uttrykk, og HIS vil derfor ikke rette. Vektlegging og substantivering av for eksempel ordet et (i betydningen ett) skjer på ulike måter på 1850-tallet: Det vakles mellom eet og Et. Det kunne være fristende å rette et til én av de to formene på steder der det er overveiende sannsynlig at tekstens kontekst forlanger utheving, for eksempel s. 67: «Men jeg troer dog, jeg mindes et.» De øvrige tekstkildene har her den uthevede formen «Et», noe som tyder på at «et» med liten e kan være feil. Imidlertid er dette langt fra sikkert. Man kan tenke seg muligheten av at et eventuelt trykkmanuskript fra Ibsens hånd har «et», for eksempel som en følge av at forfatteren, eller setteren, ville legge vekten på det foregående ordet «mindes», og en entydig rettelse er derfor ikke mulig.

Ved ett tilfelle har vi latt en sannsynlig feil stå, men med opplysning om dette i note. På s. 45 i grunnteksten heter det: «Jeg skulde mægte at binde din Hu!». Alle de øvrige kildene har her «fylde». Kanskje har setteren vært for rask og gjentatt «binde», som står i linjen ovenfor, men «binde» gir mening begge steder, og dette stedet lar seg derfor heller ikke rette entydig.

Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Mulige feil som ikke kan rettes entydig, er også anført i noteapparatet.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til en redegjørelse i innledningen til Catilina 1850, HIS 1k. Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

HU trykker ikke 1856-versjonen, men anser den som et forarbeid til 1883-versjonen, som trykkes i HU 3 med noen rettelser (uten nærmere redegjørelse). I HU 3, 93–120 finnes en omtale av TarkUiB NT348 og BOB hBI (utgiverne har antagelig ikke hatt kjennskap til NBO TS ark A2 505a) og rolleheftene samt en liste over utvalgte forskjeller mellom de to hovedversjonene (identisk med den i SU). Gildet paa Solhoug 1856 er ikke trykt eller omtalt i ES, MU eller SU, men i SU finnes i b. 7, 128–63 en liste over utvalgte forskjeller mellom de to hovedversjonene. Gildet paa Solhoug 1856 er ikke trykt eller omtalt spesielt i FU fra 1898.

Table of Contents

- Tittelside (HIS)
- Tittelside (HIS)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Rolleliste
- Første Akt
- Annen Akt
- Tredje Akt

- Innledning til skuespillet

- Bakgrunn
- Tilblivelse
- Utgivelse
- Oppførelser
- Tillegg til noter

- Tekstredegjørelse til skuespillet

- Full tekstredegjørelse