EN FOLKEFIENDE

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2011

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1878 i München av Franz Hanfstaengel. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

EN FOLKEFIENDE

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

An Enemy of the People (1882) is a drama of the single man standing up against lies and misbehaviour in society. The introduction is written by professor Asbjørn Aarseth.

Front cover image was taken in 1878 i Munich by Franz Hanfstaengel. Original image from www.ibsen.net.

EN FOLKEFIENDE

SKUESPIL I FEM AKTER

AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1882

EN FOLKEFIENDE

Personerne

DOKTOR TOMAS STOCKMANN, badelæge

FRU STOCKMANN, hans hustru

PETRA, deres datter, lærerinde

EJLIF
MORTEN deres sønner, 13 og 10 år gamle

PETER STOCKMANN, doktorens ældre bror, byfogd og politimester, formand i badebestyrelsen o. s. v.

MORTEN KIIL, garvermester, fru Stockmanns plejefar

HOVSTAD, redaktør af «Folkebudet»

BILLING, medarbejder i bladet

SKIBSKAPTEJN HORSTER

BOGTRYKKER ASLAKSEN

DELTAGERE I ET BORGERMØDE, mænd af alle stænder, nogle kvinder og en flok skolegutter

Handlingen foregår i en kystby i det sydlige Norge.

FØRSTE AKT

Aften i doktorens dagligstue, der er tarveligt men net udstyret og møbleret. På sidevæggen til højre er to døre, hvoraf den fjerneste fører ud til forstuen og den nærmeste ind til doktorens arbejdsværelse. På den modsatte væg, lige over for døren til forstuen, er en dør til familjens øvrige værelser. Midt på samme væg står kakkelovnen, og nærmere mod forgrunden en sofa med spejl over og foran sofaen et ovalt bord med tæppe. På bordet en tændt lampe med skærm. I baggrunden en åben dør til spisestuen. Dækket aftensbord med lampe på derinde.

Billing sidder inde ved spisebordet med en serviet under hagen. Fru Stockmann står ved bordet og rækker ham et fad med et stort stykke oksesteg. De øvrige pladse om bordet er forladte, bordtøjet i uorden, som efter et endt måltid.

FRU STOCKMANN

Ja, når De kommer en time for sent, herr Billing, så får De ta’ tiltakke med kold mad.

BILLING spisende

Det smager aldeles fortræffeligt, – ganske udmærket.

FRU STOCKMANN

De ved jo, hvor nøje Stockmann holder på sin bestemte spisetid –

BILLING

Det gør mig slet ingen ting. Jeg synes næsten det smager bedst, når jeg kan sidde og spise sådan ganske alene og uforstyrret.

FRU STOCKMANN

Ja-ja, når det bare smager Dem, så –

(lytter mod forstuen)

Der kommer visst Hovstad også.

BILLING

Kanske det.

Byfogd Stockmann i overfrakke med uniformshue og stok kommer ind.

BYFOGDEN

Ærbødigst godaften, svigerinde.

FRU STOCKMANN går ind i dagligstuen

Nej se, godaften; er det Dem? Det var da snildt De vilde se op til os.

BYFOGDEN

Jeg gik just forbi og så –

(med et blik mod spisestuen)

Å, men De har nok selskab, lader det til.

FRU STOCKMANN lidt forlegen

Nej aldeles ikke; det er rent tilfældigt.

(hurtigt)

Vil De ikke gå ind og ta’ en bid med?

BYFOGDEN

Jeg! Nej, mange tak. Gud bevare mig; varm mad om aftenen; det er ikke for min fordøjelse.

FRU STOCKMANN

Å men for én gangs skyld –.

BYFOGDEN

Nej nej, gud velsigne Dem; jeg holder mig til mit thevand og mit smørrebrød. Det er dog sundere i længden, – og også lidt mere økonomisk.

FRU STOCKMANN smiler

De må nu ikke tro, at Tomas og jeg er nogen rene ødelande heller.

BYFOGDEN

Ikke De, svigerinde; det være langt fra mig.

(peger mod doktorens arbejdsværelse)

Er han kanske ikke hjemme?

FRU STOCKMANN

Nej, han er gåt en liden tur efter maden, – han og gutterne.

BYFOGDEN

Mon tro, det kan være sundt?

(lytter)

Der kommer han nok.

FRU STOCKMANN

Nej, det er nok ikke ham.

(det banker)

Vær så god!

Redaktør Hovstad kommer fra forstuen.

FRU STOCKMANN

Å, er det herr Hovstad, som –?

HOVSTAD

Ja, De får undskylde; men jeg blev opholdt nede i trykkeriet. Godaften, herr byfogd.

BYFOGDEN hilser lidt stivt

Herr redaktør. Kommer formodentlig i forretninger?

HOVSTAD

Tildels. Der er noget, som skulde ind i bladet.

BYFOGDEN

Kan tænke mig det. Min bror skal være en særdeles frugtbar forfatter i «Folkebudet», hører jeg.

HOVSTAD

Ja, han tillader sig at skrive i «Folkebudet», når han har et sandhedens ord at sige om et og andet.

FRU STOCKMANN til Hovstad

Men vil De ikke –?

(peger mod spisestuen)

BYFOGDEN

Bevares vel; jeg fortænker ham sletikke i, at han skriver for den læsekreds, hvor han tør vente at finde mest anklang. For øvrigt har jo jeg personlig ingen grund til at nære nogen uvilje imod Deres blad, herr Hovstad.

HOVSTAD

Nej, det synes jeg også.

BYFOGDEN

I det hele taget råder der en smuk fordragelighedens ånd i vor by; – en rigtig god borgerånd. Og det kommer deraf, at vi har et stort fælles anliggende at samle os om, – et anliggende, som i lige høj grad vedkommer alle retsindige medborgere –

HOVSTAD

Badeanstalten, ja.

BYFOGDEN

Netop. Vi har vor store, nye, prægtige badeanstalt. Pas på! Badet blir byens fornemste livsbetingelse, herr Hovstad. Utvivlsomt!

FRU STOCKMANN

Det samme siger Tomas også.

BYFOGDEN

Hvilket ganske overordentligt opsving har ikke stedet taget bare i disse par år! Her er kommet penge imellem folk; liv og rørelse. Bygninger og grundejendomme stiger i værdi med hver dag.

HOVSTAD

Og arbejdsløsheden tar af.

BYFOGDEN

Også det, ja. Fattigbyrden er bleven i en glædelig grad formindsket for de besiddende klasser og vil bli’ det endnu mere, hvis vi blot dette år må få en rigtig god sommer; – rigtig talrigt besøg af fremmede, – brav mange syge, som kan bringe anstalten i ry.

HOVSTAD

Og det er der jo udsigt til, hører jeg.

BYFOGDEN

Det tegner meget lovende. Hver dag indløber der forespørgsler om boliger og sådant noget.

HOVSTAD

Nå, da kommer jo doktorens opsats netop tilpas.

BYFOGDEN

Har han nu skrevet noget igen?

HOVSTAD

Dette her er noget, han skrev ivinter; en anbefaling for badet, en fremstilling af de gunstige sundhedsforholde her hos os. Men dengang lod jeg opsatsen ligge.

BYFOGDEN

Aha, der var formodentlig en eller anden hage ved den?

HOVSTAD

Nej, ikke det; men jeg syntes, det var bedre at bie til nu udover våren; for nu begynder jo folk at ruste sig og tænke på sommerophold –

BYFOGDEN

Meget rigtigt; overmåde rigtigt, herr Hovstad.

FRU STOCKMANN

Ja, Tomas er såmænd utrættelig, når det gælder badet.

BYFOGDEN

Nå, han står jo også i badets tjeneste.

HOVSTAD

Ja, og så er det jo også ham, som har skabt det fra først af.

BYFOGDEN

Er det ham? Ja så? Ja, jeg hører jo undertiden, at visse folk er af den mening. Men jeg trode dog rigtignok, at jeg også havde en beskeden andel i dette foretagende.

FRU STOCKMANN

Ja, det siger Tomas altid.

HOVSTAD

Ja, hvem nægter det, herr byfogd? De har sat sagen i gang og ført den ud i det praktiske liv; det ved vi jo alle. Men jeg mente bare, at idéen kom fra først af fra doktoren.

BYFOGDEN

Ja, idéer har visselig min bror havt nok af i sin tid – desværre. Men når noget skal sættes iværk, så spørges der om andre slags mænd, herr Hovstad. Og jeg trode rigtignok, at man allermindst her i huset –

FRU STOCKMANN

Men, kære svoger –

HOVSTAD

Hvor kan dog byfogden –

FRU STOCKMANN

Gå så ind og få Dem noget tillivs, herr Hovstad; så kommer visst min mand imens.

HOVSTAD

Tak; en liden bid kanske.

Han går ind i spisestuen.

BYFOGDEN noget dæmpet

Det er mærkeligt med de folk, som stammer direkte fra bønder; aldrig kan de lægge taktløsheden af.

FRU STOCKMANN

Men hvad er nu det værd at bry sig om? Kan ikke De og Tomas dele æren som brødre?

BYFOGDEN

Jo, det skulde jo synes så; men det er nok ikke alle og enhver, som nøjes med at dele, lader det til.

FRU STOCKMANN

Snak om en ting! De og Tomas kommer jo så udmærket ud af det med hinanden.

(lytter)

Der tror jeg vi har ham.

Hun går hen og åbner døren til forstuen.

DOKTOR STOCKMANN ler og støjer derude

Se, her får du en gæst til, Katrine. Er ikke det morsomt; hvad? Vær så god, kaptejn Horster; hæng frakken der på knaggen. Nå så, De går ikke med overfrakke, De? Tænk, du, Katrine, jeg fanged ham på gaden; han vilde næsten ikke gå op med.

Kaptejn Horster kommer indenfor og hilser på fruen.

DOKTOR STOCKMANN i døren

Ind med jer, gutter. Nu er de skrubsultne igen, du! Kom her, kaptejn Horster; nu skal De få smage en oksesteg –

Han driver Horster ind i spisestuen. Ejlif og Morten går også derind.

FRU STOCKMANN

Men, Tomas, ser du da ikke –?

DOKTOR STOCKMANN vender sig i døren

Å, er det dig, Peter!

(går hen og rækker ham hånden)

Nej, det var da inderlig morsomt.

BYFOGDEN

Jeg må desværre gå om et øjeblik –

DOKTOR STOCKMANN

Sniksnak; nu kommer snart toddyen på bordet. Du glemmer vel ikke toddyen, Katrine?

FRU STOCKMANN

Nej visst; vandet står og koger.

Hun går ind i spisestuen.

BYFOGDEN

Toddy også –!

DOKTOR STOCKMANN

Ja, slå dig bare ned, så skal vi ha’ det hyggeligt.

BYFOGDEN

Tak; jeg deltager aldrig i toddygilder.

DOKTOR STOCKMANN

Men dette her er da ikke noget gilde.

BYFOGDEN

Jeg synes dog –

(ser mod spisestuen)

Det er mærkværdigt, at de kan sætte al den mad tillivs.

DOKTOR STOCKMANN gnider hænderne

Ja, er det ikke velsignet at se unge mennesker spise? Altid madlyst, du! Det er som det skal være. Mad må der til! Kræfter! Det er de folk, som skal rode op i det gærende fremtids-stof, Peter.

BYFOGDEN

Tør jeg spørge, hvad her skulde være at «rode op i», som du udtrykker dig?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det får du spørge ungdommen om – når tiden kommer. Vi ser det naturligvis ikke. Selvfølgelig. Slige to gamle stødere, som du og jeg –

BYFOGDEN

Nå nå da! Det er dog en højst påfaldende benævnelse –

DOKTOR STOCKMANN

Ja, du må ikke ta’ det så nøje med mig, Peter. For jeg er så inderlig glad og fornøjet, skal jeg sige dig. Jeg føler mig så ubeskrivelig lykkelig midt i alt dette spirende, sprættende liv. Det er dog en herlig tid vi lever i! Det er som om en hel ny verden var i opkomst omkring en.

BYFOGDEN

Finder du virkelig det?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, du kan naturligvis ikke se det så godt som jeg. Du har jo alle dine dage levet med i dette her; og så sløves indtrykket. Men jeg, som måtte sidde der nordpå i min afkrog i alle disse mange år, næsten aldrig se et fremmed menneske, som havde et vækkende ord at sige mig, – på mig virker det, som om jeg var flyttet midt ind i en mylrende verdensby –

BYFOGDEN

Hm; verdensby –

DOKTOR STOCKMANN

Ja, jeg ved jo nok, at forholdene er små i sammenligning med mange andre steder. Men her er liv, – forjættelser, en utallighed af ting at virke for og stride for; og det er hovedsagen.

(råber)

Katrine, har ikke postbudet været her?

FRU STOCKMANN i spisestuen

Nej, her har ingen været.

DOKTOR STOCKMANN

Og så det gode udkomme, Peter! Det er noget, en lærer at sætte pris på, når man, som vi, har levet på sulteforing –

BYFOGDEN

Gud bevares –

DOKTOR STOCKMANN

Å jo, du kan vel tænke dig, at det var trangt for os mangen gang deroppe. Og nu at kunne leve som en herremand! Idag, for exempel, havde vi oksesteg til middag; ja, vi har havt af den til aftens også. Vil du ikke smage på et stykke? Eller skal jeg ikke vise dig den ialfald? Kom her –

BYFOGDEN

Nej, nej, på ingen måde –

DOKTOR STOCKMANN

Nå, så kom her da. Ser du, vi har fåt bordtæppe?

BYFOGDEN

Ja, jeg har bemærket det.

DOKTOR STOCKMANN

Og så har vi fåt lampeskærm. Ser du? Alt det har Katrine sparet sammen. Og det gør stuen så hyggelig. Synes du ikke det? Stil dig bare her; – nej, nej, nej; ikke så. Så, ja! Ser du; når lyset falder sådan samlet ned –. Jeg finder virkelig, at det ser elegant ud. Hvad?

BYFOGDEN

Ja, når man kan tillade sig den slags luxus –

DOKTOR STOCKMANN

Å jo, nu kan jeg nok tillade mig det. Katrine siger, at jeg tjener næsten lige så meget, som vi bruger.

BYFOGDEN

Næsten, ja –!

DOKTOR STOCKMANN

Men en videnskabsmand bør dog leve en smule fornemt. Jeg er viss på, at en almindelig amtmand bruger meget mere om året end jeg.

BYFOGDEN

Ja, det tror jeg nok! En amtmand, en overøvrighedsperson –

DOKTOR STOCKMANN

Nå så en simpel grosserer da! En slig en bruger mange gange så meget –

BYFOGDEN

Ja, det ligger nu i forholdene.

DOKTOR STOCKMANN

For resten øder jeg sandelig ikke noget til unytte, Peter. Men jeg synes da ikke jeg kan nægte mig den hjertens glæde at se mennesker hos mig. Jeg trænger til det, ser du. Jeg, som har siddet så længe udestængt, – for mig er det en livsfornødenhed at være sammen med unge, kække, frejdige mennesker, frisindede mennesker, virkelystne –; og det er de, alle de, som sidder og spiser så godt derinde. Jeg vilde ønske, du kendte lidt til Hovstad –

BYFOGDEN

Ja Hovstad, det er sandt, han fortalte mig, at nu vil han trykke en opsats af dig igen.

DOKTOR STOCKMANN

En opsats af mig?

BYFOGDEN

Ja, om badet. En opsats, som du havde forfattet ivinter.

DOKTOR STOCKMANN

Å den, ja! – Nej, men den vil jeg ikke ha’ ind nu for det første.

BYFOGDEN

Ikke det? Da finder jeg dog, at det netop nu vilde være den belejligste tid.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det kan du ha’ ret i; under almindelige forholde –

(går henover gulvet)

BYFOGDEN ser efter ham

Hvad ualmindeligt skulde der da være ved forholdene nu?

DOKTOR STOCKMANN standser

Ja, Peter, det kan jeg minsæl ikke sige dig for øjeblikket; ialfald ikke iaften. Der kan være mangt og meget ualmindeligt ved forholdene; eller også kanske slet ingenting. Det kan gerne være, at det bare er en indbildning.

BYFOGDEN

Jeg må tilstå, dette klinger højst gådefuldt. Er der noget påfærde? Noget, som jeg skal holdes udenfor? Jeg skulde dog formene, at jeg, som badebestyrelsens formand –

DOKTOR STOCKMANN

Og jeg skulde formene, at jeg –; nå, lad os ikke ryge i håret på hinanden, Peter.

BYFOGDEN

Gud bevares vel; det er ikke min vane at ryge i håret, som du siger. Men jeg må på det bestemteste forlange, at alle foranstaltninger træffes og afgøres på forretningsmæssig vej og gennem de dertil lovlig indsatte myndigheder. Jeg kan ikke tillade, at der betrædes krogveje og bagveje.

DOKTOR STOCKMANN

Bruger jeg nogensinde at gå krogveje og bagveje!

BYFOGDEN

Du har en indgroet tilbøjelighed til at gå dine egne veje ialfald. Og det er i et vel ordnet samfund omtrent ligeså utilstedeligt. Den enkelte får sandelig finde sig i at indordne sig under det hele, eller, rettere sagt, under de myndigheder, som har at våge over det heles vel.

DOKTOR STOCKMANN

Kan gerne være. Men hvad pokker kommer det mig ved?

BYFOGDEN

Jo, for det er dette, min gode Tomas, som du aldrig synes at ville lære. Men pas på; du kommer nok engang til at bøde for det, – sent eller tidligt. Nu har jeg sagt dig det. Farvel.

DOKTOR STOCKMANN

Men er du da bindegal? Du er rent på vildspor –

BYFOGDEN

Det plejer jeg dog ikke. Forøvrigt må jeg frabede mig –

(hilser ind i spisestuen)

Farvel, svigerinde. Farvel, mine herrer.

Han går.

FRU STOCKMANN kommer ind i dagligstuen

Gik han?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, du, og det i fuld arrigskab.

FRU STOCKMANN

Men, kære Tomas, hvad har du da nu gjort ham igen?

DOKTOR STOCKMANN

Ingen verdens ting. Han kan da ikke forlange, at jeg skal gøre ham regnskab, før tiden kommer.

FRU STOCKMANN

Hvad skulde du gøre ham regnskab for?

DOKTOR STOCKMANN

Hm; lad mig om det, Katrine. – Det er da besynderligt, at ikke postbudet kommer.

Hovstad, Billing og Horster har rejst sig fra spisebordet og kommer ind i dagligstuen. Ejlif og Morten kommer lidt efter.

BILLING strækker armene

Ah, efter et sligt måltid føler man sig, gud døde mig, som et nyt menneske.

HOVSTAD

Byfogden var nok ikke i det lyse hjørne ikveld.

DOKTOR STOCKMANN

Det kommer fra maven; han har en dårlig fordøjelse.

HOVSTAD

Det var nok især os i «Folkebudet», han ikke kunde fordøje.

FRU STOCKMANN

De kom da tålelig godt ud af det med ham, synes jeg.

HOVSTAD

Å ja; men det er nu ikke andet end en slags våbenstilstand.

BILLING

Der er det! Det ord udtømmer situationen.

DOKTOR STOCKMANN

Vi må huske på, at Peter er en enslig mand, stakker. Han har ikke noget hjem, hvor han kan hygge sig; bare forretninger, forretninger. Og så alt det fordømte tynde thevand, som han går og tyller i sig. Nå, så sæt dog stole til bordet, gutter! Katrine, får vi så ikke toddyen ind?

FRU STOCKMANN som går mod spisestuen

Nu kommer jeg med den.

DOKTOR STOCKMANN

Og sæt Dem så her i sofaen hos mig, kaptejn Horster. En sjelden gæst, som De –. Vær så god; ta’ plads, mine venner.

Herrerne sætter sig om bordet. Fru Stockmann bringer et bræt, hvorpå kogemaskine, glasse, karafler og øvrigt tilbehør.

FRU STOCKMANN

Se så; her er arrak, og dette her er rum; og her står kognak. Nu får enhver hjælpe sig selv.

DOKTOR STOCKMANN tar et glas

Jo det skal vi nok.

(mens toddyen blandes)

Og så cigarerne frem. Ejlif, du ved visst, hvor kassen står. Og du, Morten, kan ta’ min pibe.

(gutterne går ind i værelset til højre)

Jeg har en mistanke om, at Ejlif kniber en cigar en gang imellem; men jeg lader som ingenting.

(råber)

Og så min kalot, Morten! Katrine, kan ikke du sige ham, hvor jeg har lagt den. Nå, han har den jo!

(gutterne bringer det forlangte)

Vær så god, mine venner. Jeg holder mig til piben, ved I; denne her har gjort mangen uvejrs-tur sammen med mig deroppe i Nordland.

(klinker)

Skål! Ah, det er rigtignok noget bedre at sidde her trygt og lunt.

FRU STOCKMANN som sidder og strikker

Skal De snart sejle, kaptejn Horster?

HORSTER

I næste uge tænker jeg at bli’ færdig.

FRU STOCKMANN

Og så går De jo til Amerika?

HORSTER

Ja, det er meningen.

BILLING

Men så kan De jo ikke ta’ del i det nye formandsvalg.

HORSTER

Skal her være nyt valg?

BILLING

Ved De ikke det?

HORSTER

Nej, jeg blander mig ikke i de sager.

BILLING

Men De bryr Dem da vel om de offentlige anliggender?

HORSTER

Nej, jeg forstår mig ikke på sligt.

BILLING

Alligevel; en må være med at stemme ialfald.

HORSTER

De, som ikke skønner sig på det, også?

BILLING

Skønner? Ja, hvad mener De med det? Samfundet er som et skib; alle mand må være med at styre roret.

HORSTER

Kan hænde det er bra’ på landjorden; men ombord vilde ikke det gå godt.

HOVSTAD

Det er underligt, at de fleste sjøfolk bryr sig så lidet om landets sager.

BILLING

Ganske mærkeligt.

DOKTOR STOCKMANN

Sjøfolk er som trækfuglene; de føler sig hjemme både i syd og i nord. Men derfor må vi andre være desto virksommere, herr Hovstad. Kommer der noget almengavnligt i «Folkebudet» imorgen?

HOVSTAD

Ikke noget om byens sager. Men iovermorgen tænkte jeg at ta’ ind Deres opsats –

DOKTOR STOCKMANN

Ja, død og plage, opsatsen! Nej, hør, den må De vente med.

HOVSTAD

Så? Nu havde vi netop så god plads, og jeg synes, det var just den belejligste tid –

DOKTOR STOCKMANN

Ja ja, det kan De nok ha’ ret i; men De må vente alligevel. Jeg skal siden forklare Dem –

Petra, i hat og kåbe og med en del skrivebøger under armen, kommer ind fra forstuen.

PETRA

Godaften.

DOKTOR STOCKMANN

Godaften, Petra; er du der?

Gensidige hilsener; Petra lægger tøjet og bøgerne fra sig på en stol ved døren.

PETRA

Og her sidder man og gør sig tilgode, mens jeg har været ude og trællet.

DOKTOR STOCKMANN

Nå, så gør dig tilgode, du også.

BILLING

Skal jeg lave et lidet glas til Dem?

PETRA kommer hen til bordet

Tak, jeg vil heller selv; De laver det altid for stærkt. Men det er sandt, far, jeg har et brev til dig.

(går hen til stolen, hvor tøjet ligger)

DOKTOR STOCKMANN

Et brev! Fra hvem?

PETRA søger i kåbelommen

Jeg fik det af postbudet just som jeg gik ud –

DOKTOR STOCKMANN rejser sig og går hen imod hende

Og så bringer du det først nu!

PETRA

Jeg havde virkelig ikke tid til at løbe op igen. Værs’god, her er det.

DOKTOR STOCKMANN griber brevet

Lad mig se; lad mig se, barn.

(ser på udskriften)

Jo, ganske rigtigt –!

FRU STOCKMANN

Er det det, du har ventet så på, Tomas?

DOKTOR STOCKMANN

Ja netop; nu må jeg straks ind –. Hvor skal jeg finde et lys, Katrine? Er der nu ingen lampe i mit værelse igen!

FRU STOCKMANN

Jo, lampen står og brænder på skrivebordet.

DOKTOR STOCKMANN

Godt, godt. Undskyld et øjeblik –

Han går ind i værelset til højre.

PETRA

Hvad kan det være for noget, mor?

FRU STOCKMANN

Jeg ved ikke; i de sidste dage har han spurgt så tidt efter postbudet.

BILLING

Formodentlig en udenbys patient –

PETRA

Stakkers far; han får snart altfor meget at bestille.

(laver sit glas)

Ah, det skal smage!

HOVSTAD

Har De læst i aftenskolen idag også?

PETRA nipper til glasset

To timer.

BILLING

Og i formiddags fire timer i institutet –

PETRA sætter sig ved bordet

Fem timer.

FRU STOCKMANN

Og iaften har du stile at rette, ser jeg.

PETRA

En hel bunke, ja.

HORSTER

De har nok også fuldt op at bestille, lader det til.

PETRA

Ja; men det er bra’. En blir så dejlig træt bagefter.

BILLING

Synes De om det?

PETRA

Ja, for så sover en så godt.

MORTEN

Du må være svært syndig, du, Petra.

PETRA

Syndig?

MORTEN

Ja, når du arbejder så meget. Herr Rørlund siger, at arbejde er en straf for vore synder.

EJLIF blæser

Pyh, hvor dum du er, at du tror på sligt noget.

FRU STOCKMANN

Nå, nå, Ejlif!

BILLING ler

Nej, det er udmærket.

HOVSTAD

Vil ikke du gerne arbejde så meget, Morten?

MORTEN

Nej, det vil jeg ikke.

HOVSTAD

Ja, men hvad vil du da bli’ til i verden?

MORTEN

Jeg vil helst bli’ viking, jeg.

EJLIF

Men så måtte du jo være hedning da.

MORTEN

Ja, så kunde jeg jo bli’ hedning da.

BILLING

Det holder jeg med dig i, Morten! Jeg siger akkurat det samme.

FRU STOCKMANN gør tegn

Nej visst gør De ikke, nej, herr Billing.

BILLING

Jo, gud døde mig –! Jeg er en hedning, og det er jeg stolt af. Pas på, snart blir vi hedninger allesammen.

MORTEN

Og kan vi da få lov at gøre alt det vi vil?

BILLING

Ja, ser du, Morten –

FRU STOCKMANN

Nu skal I gå ind med jer, gutter; I har visst noget at læse over til imorgen.

EJLIF

Jeg kunde da gerne få bli’ en stund –

FRU STOCKMANN

Ikke du heller; gå så begge to.

Gutterne siger godnat og går ind i værelset til venstre.

HOVSTAD

Tror De virkelig, det kan skade gutterne at høre på sligt?

FRU STOCKMANN

Ja, jeg ved ikke; men jeg synes ikke om det.

PETRA

Ja men, mor, jeg tror det er rent galt af dig.

FRU STOCKMANN

Ja det kan gerne være; men jeg synes ikke om det; ikke her hjemme.

PETRA

Der er så megen usandhed både i hjemmet og i skolen. I hjemmet skal der ties, og i skolen må vi stå og lyve for børnene.

HORSTER

Må De lyve?

PETRA

Ja, tror De ikke, vi må foredrage mangt og meget, som vi ikke selv tror på?

BILLING

Jo, det er nok altfor visst.

PETRA

Havde jeg bare midler til det, så skulde jeg selv oprette en skole, og der skulde det gå anderledes til.

BILLING

Å hvad, midler –

HORSTER

Ja tænker De på det, frøken Stockmann, så skal De gerne få lokale hos mig. Salig fars gamle store hus står jo næsten tomt; der er en svært stor spisesal neden under –

PETRA ler

Ja, ja, tak skal De ha’; men det blir der nok ikke noget af.

HOVSTAD

Å nej, frøken Petra går nok heller over til bladskriverne, tænker jeg. Det er sandt, har De fåt tid til at se lidt på den engelske fortælling, som De lovte at oversætte for os?

PETRA

Nej, ikke endnu; men De skal nok få den i rette tid.

Doktor Stockmann kommer fra sit værelse med det åbne brev i hånden.

DOKTOR STOCKMANN svinger brevet

Jo, nu kan I tro, her skal spørges nyt i byen!

BILLING

Nyt?

FRU STOCKMANN

Hvad er det for noget nyt?

DOKTOR STOCKMANN

En stor opdagelse, Katrine!

HOVSTAD

Så?

FRU STOCKMANN

Som du har gjort?

DOKTOR STOCKMANN

Ja netop jeg.

(går frem og tilbage)

Lad dem nu komme, som de plejer, og sige, at det er griller og gal mands påfund. Men de vogter sig nok! Haha, de vogter sig, tænker jeg!

PETRA

Men, far, så sig da, hvad det er.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, ja, giv mig bare tid, så skal I få vide det altsammen. Tænk, om jeg nu havde havt Peter her! Ja, der ser man, hvorledes vi mennesker kan gå omkring og dømme som de blindeste muldvarper –

HOVSTAD

Hvad mener De med det, herr doktor?

DOKTOR STOCKMANN standser ved bordet

Er det ikke den almindelige mening, at vor by er et sundt sted?

HOVSTAD

Jo det forstår sig da vel.

DOKTOR STOCKMANN

Et ganske overordentlig sundt sted endogså, – et sted, som fortjener at anbefales på det varmeste både for syge og for friske medmennesker –

FRU STOCKMANN

Ja men, kære Tomas –

DOKTOR STOCKMANN

Og anbefalet det og lovprist det har vi da også. Jeg har skrevet og skrevet både i «Folkebudet» og i flyveskrifter –

HOVSTAD

Nu ja, og så?

DOKTOR STOCKMANN

Denne badeanstalt, som kaldes for byens pulsåre, og byens livsnerve og – og fanden ved, hvad det er for noget altsammen –

BILLING

«Byens bankende hjerte» har jeg engang i en festlig stund tilladt mig at –

DOKTOR STOCKMANN

Å ja, det også. Men ved De så, hvad det i virkeligheden er, dette store, prægtige, lovpriste badeanlæg, som har kostet så mange penge, – ved De, hvad det er?

HOVSTAD

Nej, hvad er det da for noget?

FRU STOCKMANN

Ja, hvad er det da?

DOKTOR STOCKMANN

Hele badet er en pesthule.

PETRA

Badet, far!

FRU STOCKMANN på samme tid

Vort bad!

HOVSTAD ligeså

Men, herr doktor –

BILLING

Aldeles utroligt!

DOKTOR STOCKMANN

Hele badeanstalten er en kalket forgiftig grav, siger jeg. Sundhedsfarlig i allerhøjeste grad! Alle disse uhumskhederne oppe i Mølledalen, – alt dette her, som lugter så fælt, – det inficerer vandet i spisningsrørene til brøndhuset; og dette samme fordømte giftige smuds siver også ud i stranden –

HORSTER

Der, hvor sjøbadene ligger?

DOKTOR STOCKMANN

Netop der.

HOVSTAD

Hvoraf ved De nu alt dette så visst, herr doktor?

DOKTOR STOCKMANN

Jeg har undersøgt forholdene så samvittighedsfuldt, som tænkes kan. Å, jeg gik længe og havde en mistanke om noget sligt. Ifjor indtraf her en del påfaldende sygdomstilfælder blandt badegæsterne, – både tyføse og gastriske tilfælder –

FRU STOCKMANN

Ja, det gjorde der jo også.

DOKTOR STOCKMANN

Dengang trode vi, at de fremmede havde ført smitten med sig; men siden, – ivinter, – kom jeg på andre tanker; og så gav jeg mig til at undersøge vandet, så godt det lod sig gøre.

FRU STOCKMANN

Det er altså det, du har havt så travlt med!

DOKTOR STOCKMANN

Ja du kan nok sige jeg har havt travlt, Katrine. Men her mangled jeg jo de fornødne videnskabelige hjælpemidler; og så sendte jeg prøver både af drikkevandet og af sjøvandet ind til universitetet for at få en exakt analyse af en kemiker.

HOVSTAD

Og den har De nu fåt?

DOKTOR STOCKMANN viser brevet

Her har jeg den! Der er påvist tilstedeværelsen af forrådnede organiske stoffer i vandet, – infusorier i mængdevis. Det er absolut skadeligt for sundheden enten det nu bruges indvortes eller udvortes.

FRU STOCKMANN

Det var da en guds lykke, at du kom efter det itide.

DOKTOR STOCKMANN

Ja det må du nok sige.

HOVSTAD

Og hvad agter De nu at gøre, herr doktor?

DOKTOR STOCKMANN

Naturligvis se at få rettet på sagen.

HOVSTAD

Lar det sig altså gøre?

DOKTOR STOCKMANN

Det må la’ sig gøre. Ellers er hele badeanstalten ubrugelig, – ødelagt. Men det har ingen nød. Jeg er ganske på det rene med, hvad der må foretages.

FRU STOCKMANN

Men, snille Tomas, at du har holdt alt dette her så hemmeligt.

DOKTOR STOCKMANN

Jo, jeg skulde kanske rendt ud i byen og snakket om det, før jeg havde fuld visshed? Nej tak; så gal er jeg ikke.

PETRA

Nå, men til os her hjemme –

DOKTOR STOCKMANN

Ikke til nogen levende sjæl. Men imorgen kan du løbe indom til «grævlingen» –

FRU STOCKMANN

Nej men, Tomas –!

DOKTOR STOCKMANN

Nå, nå, til bedstefar da. Jo, nu skal han få noget at forundre sig over, den gamle; han tror jo, jeg er forrykt i hodet; å ja, der er nok flere, som tror det samme, har jeg mærket. Men nu skal de godtfolk få se –; nu skal de bare få se –!

(går omkring og gnider hænderne)

Her blir et sligt opstyr i byen, Katrine! Du kan aldrig tænke dig det. Hele vandledningen må lægges om.

HOVSTAD rejser sig

Hele vandledningen –?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det forstår sig. Indtaget ligger for lavt; det må flyttes til et sted meget højere oppe.

PETRA

Så fik du altså dog ret alligevel.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, kan du huske det, Petra? jeg skrev imod dem, da de skulde til at bygge. Men dengang var der ingen, som vilde høre på mig. Nå, I kan tro, jeg gir dem det glatte lag; – ja, for jeg har naturligvis skrevet en fremstilling til badebestyrelsen; den har ligget færdig en hel uge; jeg har bare gåt og ventet på dette her.

(viser brevet)

Men nu skal den afsted straks på timen.

(går ind i sit værelse og kommer tilbage med en pakke papirer)

Se her! Hele fire tætskrevne ark! Og brevet skal lægges ved. En avis, Katrine! Skaf mig noget til omslag. Godt; se så; giv det til – til –;

(stamper)

hvad fanden er det nu hun heder? Nå, giv det til pigen da; sig, hun skal straks bringe det ned til byfogden.

Fru Stockmann går med pakken ud gennem spisestuen.

PETRA

Hvad tror du onkel Peter vil sige, far?

DOKTOR STOCKMANN

Hvad skulde han vel sige? Han må da vel sagtens bli’ glad ved, at en så vigtig sandhed kommer for dagen, ved jeg.

HOVSTAD

Må jeg få lov til at bringe en liden notits om Deres opdagelse i «Folkebudet»?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det skal De rigtig ha’ tak for.

HOVSTAD

Det er jo ønskeligt, at almenheden får vide besked jo før jo heller.

DOKTOR STOCKMANN

Ja visst er det så.

FRU STOCKMANN kommer tilbage

Nu gik hun med det.

BILLING

De blir, gud døde mig, byens første mand, herr doktor!

DOKTOR STOCKMANN går fornøjet omkring

Å hvad; igrunden har jeg jo ikke gjort andet end min pligt. Jeg har været en heldig skattegraver; det er det hele; men alligevel –

BILLING

Hovstad, synes ikke De, at byen burde bringe doktor Stockmann et fanetog?

HOVSTAD

Det vil jeg ialfald ta’ ordet for.

BILLING

Og jeg skal snakke med Aslaksen om det.

DOKTOR STOCKMANN

Nej, kære venner, lad slig gøgl fare; jeg vil ikke vide af nogen slags tilstelninger. Og hvis badebestyrelsen skulde falde på at bevilge mig gagetillæg, så tar jeg ikke imod det. Katrine, det siger jeg dig, – jeg tar det ikke.

FRU STOCKMANN

Det gør du ret i, Tomas.

PETRA løfter sit glas

Skål, far!

HOVSTAD og BILLING

Skål, skål, herr doktor.

HORSTER klinker med doktoren

Gid De må få bare glæde af dette her.

DOKTOR STOCKMANN

Tak, tak, mine kære venner! Jeg er så hjertelig glad –; å, det er dog velsignet at vide med sig selv, at en har gjort sig fortjent af sin fødeby og af sine medborgere. Hurra, Katrine!

Han griber hende med begge hænder om halsen og snurrer sig rundt med hende. Fru Stockmann skriger og stritter imod. Latter, håndklap og hurraråb for doktoren. Gutterne stikker hodet ind gennem døren.

ANDEN AKT

Doktorens dagligstue. Døren til spiseværelset er lukket. Formiddag.

FRU STOCKMANN med et forseglet brev i hånden kommer fra spiseværelset, går hen til den forreste dør tilhøjre og kiger ind

Er du hjemme, Tomas?

DOKTOR STOCKMANN indenfor

Ja, jeg kom nu netop.

(kommer ind)

Er der noget?

FRU STOCKMANN

Brev fra din bror.

(rækker ham det)

DOKTOR STOCKMANN

Aha, lad os se.

(åbner omslaget og læser)

«Det oversendte manuskript remitteres herved –»

(læser mumlende videre)

Hm –

FRU STOCKMANN

Hvad siger han så?

DOKTOR STOCKMANN stikker papirerne i lommen

Nej, han skriver bare, at han vil selv komme herop henimod middag.

FRU STOCKMANN

Så må du endelig huske på at holde dig hjemme.

DOKTOR STOCKMANN

Ja det kan jeg godt; for jeg er færdig med mine formiddagsbesøg.

FRU STOCKMANN

Jeg er svært nysgærrig efter at vide, hvorledes han tar det.

DOKTOR STOCKMANN

Du skal se, han vil ikke synes rigtig om, at det er mig og ikke ham selv, som har gjort den opdagelse.

FRU STOCKMANN

Ja, er ikke du også bange for det?

DOKTOR STOCKMANN

Nå, igrunden blir han jo glad, kan du skønne. Men alligevel –; Peter er så forbandet ængstelig for, at andre folk, end han, skal udrette noget til byens bedste.

FRU STOCKMANN

Men, ved du hvad, Tomas, – så skulde du være snil og dele æren med ham. Kunde det ikke hede sig, at det er ham, som har sat dig på spor –?

DOKTOR STOCKMANN

Jo, det kan det gerne for mig. Når jeg bare får rettet på sagen, så –

GAMLE MORTEN KIIL stikker hodet ind gennem forstuedøren, ser sig forskende om, ler indvendig og spørger polidsk

Er det – er det sandt?

FRU STOCKMANN imod ham

Far, – er det dig!

DOKTOR STOCKMANN

Nej se, svigerfar; godmorgen, godmorgen!

FRU STOCKMANN

Å men så kom da ind.

MORTEN KIIL

Ja, hvis det er sandt; for ellers går jeg igen.

DOKTOR STOCKMANN

Hvad for noget er sandt?

MORTEN KIIL

Denne galskaben med vandværket. Er det sandt, det?

DOKTOR STOCKMANN

Ja visst er det sandt. Men hvorledes har De fåt vide det?

MORTEN KIIL kommer ind

Petra fløj indom, da hun gik til skolen –

DOKTOR STOCKMANN

Nej gjorde hun det?

MORTEN KIIL

Jaha; og så fortæller hun –. Jeg tænkte hun bare vilde holde mig for nar; men det ligner ikke Petra heller.

DOKTOR STOCKMANN

Nej, hvor kunde De tænke sligt!

MORTEN KIIL

Å, en skal aldrig lide på nogen; en kan bli’ gjort til nar, før en ved af det. Men så er det altså sandt alligevel?

DOKTOR STOCKMANN

Ja tilforladelig er det så. Sæt Dem nu bare, svigerfar.

(nøder ham ned på sofaen)

Og er det ikke en sand lykke for byen –?

MORTEN KIIL kæmper med latteren

Lykke for byen?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, at jeg gjorde den opdagelse så betimelig –

MORTEN KIIL som før

Jo, jo, jo! – Men aldrig havde jeg da tænkt, at De vilde drive abespil med Deres egen kødelige bror.

DOKTOR STOCKMANN

Abespil!

FRU STOCKMANN

Nej men, kære far –

MORTEN KIIL hviler hænderne og hagen på stokkeknappen og blinker polidsk til doktoren

Hvorledes var det nu? Var det ikke så, at der var kommet nogen dyr ind i vandrørene?

DOKTOR STOCKMANN

Å ja, infusionsdyr.

MORTEN KIIL

Og der skulde jo være kommet mange slige dyr derind, sa’ Petra. En rent ustyrtelig mængde.

DOKTOR STOCKMANN

Ja vel; de kan være der i hundrede-tusendvis.

MORTEN KIIL

Men der er ingen, som kan se dem, – var det ikke så?

DOKTOR STOCKMANN

Jo; se dem kan man ikke.

MORTEN KIIL med stille klukkende latter

Dette her er, fan’ flytte mig, det bedste, jeg har hørt af Dem endnu.

DOKTOR STOCKMANN

Hvorledes, mener De?

MORTEN KIIL

Men aldrig i verden får De bildt byfogden sligt noget ind.

DOKTOR STOCKMANN

Nå, det skal vi nok få se.

MORTEN KIIL

Tror De, han kunde være så gal?

DOKTOR STOCKMANN

Jeg håber hele byen vil være så gal.

MORTEN KIIL

Hele byen! Ja det kan sgu’ gerne være, det. Men det er tilpas for dem; det har de godt af. De skulde nu være så meget klogere end vi gamle. De hundsvoterte mig ud af formandskabet. Ja, jeg siger så; for de voterte mig ud som en hund, gjorde de. Men nu får de det igen. Driv bare abespil med dem, Stockmann.

DOKTOR STOCKMANN

Ja men, svigerfar –

MORTEN KIIL

Bare abespil, siger jeg.

(rejser sig)

Kan De få det til det, at byfogden og hans venner render med næsen i en klud, så gir jeg straks på timen hundrede kroner til de fattige.

DOKTOR STOCKMANN

Se, det var jo snildt af Dem.

MORTEN KIIL

Ja, jeg har jo ikke stort at rutte med, kan De vide; men får De det til det, så skal jeg betænke de fattige med halvhundrede kroner til julaften.

Redaktør Hovstad kommer fra forstuen.

HOVSTAD

Godmorgen!

(standser)

Å undskyld –

DOKTOR STOCKMANN

Nej kom De; kom De.

MORTEN KIIL klukker igen

Han! Er han også med på det?

HOVSTAD

Hvad mener De?

DOKTOR STOCKMANN

Ja visst er han med.

MORTEN KIIL

Kunde jeg ikke næsten tænke det! Det skal stå i aviserne. Jo, De er rigtignok den rette, Stockmann. Men læg nu bare over; nu vil jeg gå.

DOKTOR STOCKMANN

Å nej, bliv nu lidt, svigerfar.

MORTEN KIIL

Nej, nu vil jeg gå. Og find så på alt det abespil, De kan; De skal fan’ ikke ha’ gjort det for ingenting.

Han går; fru Stockmann følger ud med ham.

DOKTOR STOCKMANN ler

Tænk Dem bare, De, – den gamle tror ikke et ord af dette her med vandværket.

HOVSTAD

Nå, var det den sagen –?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det var den, vi talte om. Og det er kanske for det samme, De kommer også?

HOVSTAD

Ja det er det. Har De tid en liden stund, herr doktor?

DOKTOR STOCKMANN

Så længe De vil, kære.

HOVSTAD

Har De hørt noget fra byfogden?

DOKTOR STOCKMANN

Endnu ikke. Han kommer herhen siden.

HOVSTAD

Jeg har tænkt en del på sagen siden igår-kveld.

DOKTOR STOCKMANN

Nå ja?

HOVSTAD

For Dem, som er læge og som er en videnskabsmand, står dette tilfælde med vandværket som noget for sig. Jeg mener, det falder ikke Dem ind, at dette hænger ihob med mange andre ting.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, hvorledes –? Lad os sætte os, kære. – Nej, der i sofaen.

Hovstad sætter sig i sofaen, doktoren i en lænestol på den anden side af bordet.

DOKTOR STOCKMANN

Nå? De mener altså –?

HOVSTAD

De sagde igår, at det fordærvede vand kom af urenligheder i jordbunden.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det kommer ganske utvilsomt fra denne forgiftige sump oppe i Mølledalen.

HOVSTAD

Undskyld, herr doktor, men jeg tror, det kommer fra en ganske anden sump.

DOKTOR STOCKMANN

Hvad skulde det være for en sump?

HOVSTAD

Den sump, som hele vort kommunale liv står og rådner i.

DOKTOR STOCKMANN

Nej men for pokker, herr Hovstad, hvad er nu det for snak?

HOVSTAD

Alle byens sager er lidt efter lidt kommet i hænderne på en flok embedsmænd –

DOKTOR STOCKMANN

Nå, embedsmænd er de da ikke allesammen.

HOVSTAD

Nej, men de, som ikke er embedsmænd, de er ialfald embedsmændenes venner og tilhængere; det er alle de rige, alle dem med de gamle ansete navne i byen; dem er det, som styrer og råder over os.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, men de folk har da virkelig både dygtighed og indsigt.

HOVSTAD

Viste de dygtighed og indsigt, da de lagde vandledningen der, hvor den nu ligger?

DOKTOR STOCKMANN

Nej, det var naturligvis en stor dumhed af dem. Men det blir der jo nu rettet på.

HOVSTAD

Tror De, det vil gå så glat?

DOKTOR STOCKMANN

Glat eller ikke glat, – gå skal det ialfald.

HOVSTAD

Ja, dersom pressen får gribe ind.

DOKTOR STOCKMANN

Blir aldrig nødvendigt, kære. Jeg er viss på, at min bror –

HOVSTAD

Undskyld mig, herr doktor, men jeg vil sige Dem, at jeg agter at ta’ sagen under behandling.

DOKTOR STOCKMANN

I avisen?

HOVSTAD

Ja. Da jeg overtog «Folkebudet», var det min tanke, at jeg skulde få sprængt denne ring af gamle envise stivstikkere, som sad inde med al magten.

DOKTOR STOCKMANN

Men De har jo selv fortalt mig, hvad ende det tog; De havde jo nær ødelagt bladet på det.

HOVSTAD

Ja, dengang måtte vi stikke piben i sæk, det er ganske sandt. For der var fare for, at badeanstalten ikke skulde komme istand, hvis de mænd faldt. Men nu står den der, og nu kan de høje herrerne undværes.

DOKTOR STOCKMANN

Undværes, ja; men vi skylder dem dog stor tak.

HOVSTAD

Det skal også bli’ erkendt, i al pyntelighed. Men en bladskriver af min folkelige retning kan ikke la’ en slig lejlighed, som denne her, gå fra sig. Der må rygges ved den fabelen om de styrendes ufejlbarhed. Sligt noget må ryddes ud ligesom al anden slags overtro.

DOKTOR STOCKMANN

Det er jeg enig med Dem i af hele mit hjerte, herr Hovstad; er det en overtro, så væk med det!

HOVSTAD

Byfogden vilde jeg nu så nødig røre ved, siden han er Deres bror. Men De synes da visst som jeg, at sandheden går foran alle andre hensyn.

DOKTOR STOCKMANN

Det forstår sig jo af sig selv. –

(udbrydende)

Ja men –! Ja men –!

HOVSTAD

De skal ikke tro ilde om mig. Jeg er hverken mere egennyttig eller mere magtbegærlig end de fleste mennesker.

DOKTOR STOCKMANN

Men kære, – hvem falder også på det?

HOVSTAD

Jeg er kommen af ringe folk, som De ved; og jeg har havt anledning nok til at se, hvad som mest trænges til i de lavere samfundslag. Og det er, at få være med på at styre de almene anliggender, herr doktor. Det er det, som udvikler evnerne og kundskaben og selvfølelsen –

DOKTOR STOCKMANN

Det kan jeg så overmåde godt forstå –

HOVSTAD

Ja, – og så synes jeg, en journalist tar et tungt ansvar på sig, om han forsømmer en gunstig lejlighed til frigørelse for de mange, for de små, for de undertrykte. Jeg ved nok, – i de stores lejr vil de kalde det for opvigleri og sligt noget; men det får de gøre som de lyster. Når jeg bare har min samvittighed fri, så –

DOKTOR STOCKMANN

Just det, ja! Just det, kære herr Hovstad. Men alligevel – for fanden –!

(det banker)

Kom ind!

Bogtrykker Aslaksen i forstuedøren. Han er tarveligt men anstændigt klædt, i sort, med et hvidt, noget krøllet halstørklæde, handsker og floshat i hånden.

ASLAKSEN bukker

Om forladelse, herr doktor, at jeg er så dristig –

DOKTOR STOCKMANN rejser sig

Se, se, – der har vi jo bogtrykker Aslaksen!

ASLAKSEN

Ja såmænd, herr doktor.

HOVSTAD står op

Er det mig, De vil ha’ fat på, Aslaksen?

ASLAKSEN

Nej, det er ikke det; jeg vidste ikke vi skulde træffes her. Nej, det var nok doktoren selv –

DOKTOR STOCKMANN

Nå, hvad står til tjeneste?

ASLAKSEN

Er det sandt, som jeg hørte af herr Billing, at doktoren tænker på at skaffe os et bedre vandværk?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, til badeanstalten.

ASLAKSEN

Ja vel; det skønner jeg nok. Nå, så kommer jeg for at sige, at den sagen vil jeg støtte af alle mine kræfter.

HOVSTAD til doktoren

Ser De!

DOKTOR STOCKMANN

Det skal De ha’ så hjertelig tak for; men –

ASLAKSEN

For det kunde kanske nok trænges at ha’ os småborgere i ryggen. Vi danner nu ligesom en kompakt majoritet her i byen, – når vi rigtig vil da. Og det er altid bra’, at ha’ majoriteten med sig, herr doktor.

DOKTOR STOCKMANN

Det er unægtelig sandt; men jeg kan bare ikke begribe, at nogen særlige anstalter skulde være nødvendige her. Jeg synes da, at en så grej og ligefrem sag –

ASLAKSEN

Å jo, det kunde nok være bra’ alligevel; for jeg kender de lokale myndighederne så godt; magthaverne går ikke gerne godvilligt ind på forslag, som kommer fra andre folk. Og derfor mener jeg, det kunde ikke være afvejen, om vi demonstrerte lidt.

HOVSTAD

Netop det, ja.

DOKTOR STOCKMANN

Demonstrerte, siger De? Ja, hvorledes vilde De da egentlig demonstrere?

ASLAKSEN

Naturligvis med stort mådehold, herr doktor; jeg beflitter mig altid på mådehold; for mådehold, det er en statsborgers første dyd, – efter min mening da.

DOKTOR STOCKMANN

Det er De jo også kendt for, herr Aslaksen.

ASLAKSEN

Ja, jeg tror nok jeg tør sige det. Og denne sagen med vandværket, den er så svært vigtig for os småborgere. Badet tegner jo til at bli’ ligesom en liden guldgrube for byen. Det er badet, vi skal leve af allesammen, og mest da vi husejere. Derfor vil vi jo gerne støtte anstalten alt det vi kan. Og da jeg nu er formand i husejerforeningen –

DOKTOR STOCKMANN

Ja –?

ASLAKSEN

– og da jeg desforuden er agent for mådeholdsselskabet, – ja, doktoren ved vel, at jeg virker for mådeholdssagen?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det forstår sig.

ASLAKSEN

Nå, – så er det jo begribeligt, at jeg kommer sammen med en hel del mennesker. Og da jeg er kendt for at være en sindig og lovlydig statsborger, som doktoren selv sa’, så har jeg jo en viss indflydelse i byen, – en liden slags magtstilling, – om jeg selv skal sige det.

DOKTOR STOCKMANN

Det ved jeg meget godt, herr Aslaksen.

ASLAKSEN

Ja se – derfor vilde det være en smal sag for mig at få en adresse istand, om det skulde knibe.

DOKTOR STOCKMANN

En adresse, siger De?

ASLAKSEN

Ja, en slags takadresse fra byens borgere for at De har båret denne samfundsvigtige sag frem. Det siger sig selv, at den måtte være affattet med sømmeligt mådehold, så den ikke støder myndighederne og dem, som har magten forresten. Og passer vi bare nøje på det, så kan da vel ingen ta’ os det ilde op, ved jeg?

HOVSTAD

Nå, selv om de ikke likte det så svært godt, så –

ASLAKSEN

Nej, nej, nej; ikke nogen nærgåenhed imod øvrigheden, herr Hovstad. Ikke nogen opposition imod folk, som står os så tæt indpå livet. Det har jeg fåt nok af i mine dage; og det kommer der aldrig noget godt ud af heller. Men en statsborgers sindige og frimodige ytringer må ikke være nogen mand forment.

DOKTOR STOCKMANN ryster hans hånd

Jeg kan ikke sige Dem, kære herr Aslaksen, hvor inderligt det glæder mig at finde al denne tilslutning blandt mine medborgere. Jeg er så glad, – så glad! Hør; skal det ikke være et lidet glas sherry? Hvad!

ASLAKSEN

Nej mange tak; jeg nyder aldrig den slags spirituosa.

DOKTOR STOCKMANN

Nå, men et glas øl da; hvad siger De til det?

ASLAKSEN

Tak, ikke det heller, herr doktor; jeg nyder ingenting så tidligt på dagen. Men nu vil jeg gå ud i byen og snakke med en del af husejerne og forberede stemningen.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det er så overmåde snildt af Dem, herr Aslaksen; men jeg kan umulig få i mit hode, at alle disse anstalter skulde bli’ nødvendige; jeg synes sagen må kunne gå ganske af sig selv.

ASLAKSEN

Autoriteterne arbejder noget tungvindt, herr doktor. Ja, gudbevar’s, jeg siger ikke det for at laste dem –

HOVSTAD

Imorgen skal vi køre dem ivej i bladet, Aslaksen.

ASLAKSEN

Men bare ikke voldsomt, herr Hovstad. Far frem med mådehold, ellers får De dem ikke af flækken; De kan lide på mit råd; for jeg har sanket erfaringer i livets skole. – Nu ja, så vil jeg sige doktoren farvel. De ved nu, at vi småborgere ialfald står bag Dem som en mur. De har den kompakte majoritet på Deres side, herr doktor.

DOKTOR STOCKMANN

Tak for det, min kære herr Aslaksen.

(rækker ham hånden)

Farvel, farvel!

ASLAKSEN

Går De med indom på trykkeriet, herr Hovstad?

HOVSTAD

Jeg kommer bagefter; jeg har endnu lidt at afgøre.

ASLAKSEN

Godt, godt.

Han hilser og går; doktor Stockmann følger ham ud i forstuen.

HOVSTAD idet doktoren kommer ind igen

Nå, hvad siger De så, herr doktor? Synes De ikke, det er på tiden, at her luftes ud og rystes op i al denne slaphed og halvhed og fejghed?

DOKTOR STOCKMANN

Sigter De til bogtrykker Aslaksen?

HOVSTAD

Ja jeg gør. Han er en af dem, som står i sumpen – så bra’ en mand han end kan være forresten. Og slig er de fleste her hos os; de går og vipper og svingler til begge siderne; af bare hensyn og betænkeligheder tør de aldrig ta’ fuldt skridt.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, men Aslaksen var da så inderlig velsindet, synes jeg.

HOVSTAD

Der er en ting, som jeg sætter højere; og det er at stå som en tryg, selvsikker mand.

DOKTOR STOCKMANN

Det gir jeg Dem så fuldstændig ret i.

HOVSTAD

Derfor er det jeg nu vil gribe lejligheden og prøve, om jeg ikke skulde kunne få de velsindede til at mande sig op engang. Autoritetsdyrkelsen må udryddes her i byen. Dette uforsvarlig store fejlgreb med vandværket må gøres indlysende for alle stemmeberettigede borgere.

DOKTOR STOCKMANN

Godt; når De mener, det er til almenhedens bedste, så lad så ske; men ikke førend jeg har talt med min bror.

HOVSTAD

Jeg skriver ialfald en redaktionsartikkel færdig imens. Og hvis byfogden så ikke vil fremme sagen –

DOKTOR STOCKMANN

Å men hvor kan De tænke Dem sligt?

HOVSTAD

Det kunde nok tænkes. Og da –?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, da lover jeg Dem –; hør, – da kan De trykke min afhandling, – ta’ den ind hel og holden.

HOVSTAD

Må jeg det? Er det et ord?

DOKTOR STOCKMANN rækker ham manuskriptet

Her har De den; ta’ den med Dem; det kan jo ikke skade, at De læser den igennem; og så gir De mig den igen siden.

HOVSTAD

Godt, godt; det skal jeg nok gøre. Og så farvel, herr doktor.

DOKTOR STOCKMANN

Farvel, farvel. Ja, for De skal se, det går så glat, herr Hovstad, – så glat!

HOVSTAD

Hm, – vi får se.

Han hilser og går ud gennem forstuen.

DOKTOR STOCKMANN går hen og ser ind i spisestuen

Katrine –! Nå, er du kommen hjem, Petra?

PETRA kommer ind

Ja, nu kom jeg netop fra skolen.

FRU STOCKMANN kommer

Har han ikke været her endnu?

DOKTOR STOCKMANN

Peter? Nej. Men jeg har snakket en hel del med Hovstad. Han er ganske betaget af den opdagelse, jeg har gjort. Ja, for den har en langt større rækkevidde, end jeg tænkte i førstningen, ser du. Og så har han stillet sit blad til min rådighed, hvis det skulde behøves.

FRU STOCKMANN

Men tror du da det behøves?

DOKTOR STOCKMANN

Å sletikke. Men det er ialfald en stolt bevidsthed, at man har den frisindede, uafhængige presse på sin side. Ja, og tænk – så har jeg havt besøg af formanden i husejerforeningen.

FRU STOCKMANN

Så? Og hvad vilde han?

DOKTOR STOCKMANN

Også støtte mig. De vil støtte mig allesammen, ifald det skulde knibe. Katrine, – ved du, hvad jeg har for noget bag mig?

FRU STOCKMANN

Bag dig? Nej; hvad har du for noget bag dig da?

DOKTOR STOCKMANN

Den kompakte majoritet.

FRU STOCKMANN

Ja så. Er det godt for dig, det, Tomas?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det skulde jeg mene, det er godt!

(gnider hænderne og går op og ned)

Ja, herregud, hvor fornøjeligt det er at stå således i broderlig forening sammen med sine medborgere!

PETRA

Og så at udrette så meget godt og nyttigt, far!

DOKTOR STOCKMANN

Ja, og det ovenikøbet for ens egen fødeby, du!

FRU STOCKMANN

Nu ringte det.

DOKTOR STOCKMANN

Så har vi ham visst. – –

(det banker)

Vær så god!

BYFOGD STOCKMANN kommer fra forstuen

Godmorgen.

DOKTOR STOCKMANN

Velkommen, Peter!

FRU STOCKMANN

Godmorgen, svoger. Hvorledes står det til?

BYFOGDEN

Jo tak; så-så.

(til doktoren)

Jeg modtog igår efter kontortid en afhandling fra dig betræffende vandforholdene ved badeanstalten.

DOKTOR STOCKMANN

Ja. Har du læst den?

BYFOGDEN

Jo, jeg har.

DOKTOR STOCKMANN

Og hvad siger du så til den sag?

BYFOGDEN med et sideblik

Hm –

FRU STOCKMANN

Kom, Petra.

Hun og Petra går ind i værelset tilvenstre.

BYFOGDEN efter et ophold

Har det været nødvendigt at drive alle disse undersøgelser bag min ryg?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, så længe jeg ikke havde absolut visshed, så –

BYFOGDEN

Og den, mener du altså, du nu har?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det har du da vel selv overbevist dig om.

BYFOGDEN

Er det din hensigt at fremlægge dette aktstykke for badebestyrelsen, som et slags officielt dokument?

DOKTOR STOCKMANN

Ja vel. Noget må der jo gøres ved sagen; og det fort.

BYFOGDEN

Du bruger, som sædvanligt, stærke talemåder i din afhandling. Du siger blandt andet, at det, vi byder vore badegæster, er en permanent forgiftelse.

DOKTOR STOCKMANN

Ja men, Peter, kan det da betegnes anderledes? Tænk dig bare, – forgiftet vand både til indvortes og udvortes! Og det til stakkers sygelige mennesker, som tyr til os i god tro, og som betaler os i dyre domme for at få sin sundhed igen!

BYFOGDEN

Og så kommer du i din deduktion til det resultat, at vi må bygge en kloak, som kan optage de postulerede uhumskheder fra Mølledalen, og at vandledningen må lægges om.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, ved du da nogen anden udvej? Jeg ved ingen.

BYFOGDEN

Jeg gjorde mig i formiddag et ærend ind til stadsingeniøren. Og så bragte jeg – sådan halvt i spøg – disse foranstaltninger på bane som noget, vi kanske burde tage under overvejelse engang i fremtiden.

DOKTOR STOCKMANN

Engang i fremtiden!

BYFOGDEN

Han smilte af min formentlige extravagance – naturligvis. Har du gjort dig den ulejlighed at tænke på, hvad de foreslåede forandringer vilde komme til at koste? Efter de oplysninger, jeg modtog, vilde udgifterne rimeligvis løbe op i flere hundrede tusend kroner.

DOKTOR STOCKMANN

Skulde det bli’ så dyrt?

BYFOGDEN

Ja. Og så kommer det værste. Arbejdet vilde medtage et tidsrum af mindst to år.

DOKTOR STOCKMANN

To år, siger du? To hele år?

BYFOGDEN

Mindst. Og hvad skal vi så gøre med badet imens? Skal vi lukke det? Ja, det vilde vi bli’ nødt til. Eller tror du kanske nogen vilde søge hid til os, når det rygte kom ud, at vandet skulde være sundhedsfarligt?

DOKTOR STOCKMANN

Ja men, Peter, det er det jo.

BYFOGDEN

Og så alt dette nu, – netop nu, da anstalten er i opkomst. Nabobyerne har også visse betingelser for at kunne bli’ søgte som badesteder. Tror du ikke, at de straks vilde sætte sig i aktivitet for at drage hele strømmen af fremmede til sig? Jo, ganske upåtvilelig. Og så stod vi der; vi måtte rimeligvis nedlægge hele den kostbare anstalt; og så havde du ruineret din fødeby.

DOKTOR STOCKMANN

Jeg – ruineret –!

BYFOGDEN

Det er blot og bart gennem badet, at byen har nogen nævneværdig fremtid for sig. Det indser du visst lige så godt som jeg.

DOKTOR STOCKMANN

Men hvad har du da tænkt, at der skulde gøres?

BYFOGDEN

Jeg har ikke af din afhandling kunnet overbevise mig om, at vandforholdene ved badet er så betænkelige, som du fremstiller dem.

DOKTOR STOCKMANN

De er snarere værre, du! Eller de blir det ialfald til sommeren, når varmen kommer i vejret.

BYFOGDEN

Som sagt, jeg tror, du overdriver betydeligt. En duelig læge må vide at træffe sine forholdsregler, – han må forstå at forebygge skadelige indvirkninger og at afhjælpe dem, hvis de aldeles øjensynligt skulde gøre sig gældende.

DOKTOR STOCKMANN

Og så –? Hvad videre –?

BYFOGDEN

Den etablerede vandforsyning ved badet er nu engang et faktum og må selvfølgelig behandles som et sådant. Men rimeligvis vil direktionen i sin tid ikke være utilbøjelig til at ta’ under overvejelse, hvorvidt det med overkommelige pekuniære offere skulde være muligt at få indført visse forbedringer.

DOKTOR STOCKMANN

Og en sådan underfundighed, tror du, jeg nogensinde går ind på!

BYFOGDEN

Underfundighed?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det vilde være en underfundighed, – et bedrageri, en løgn, en ligefrem forbrydelse imod almenheden, imod hele samfundet!

BYFOGDEN

Jeg har, som før bemærket, ikke kunnet tilegne mig den overbevisning, at der er nogen egentlig overhængende fare påfærde.

DOKTOR STOCKMANN

Jo, du har! Det er umuligt andet. Min fremstilling er så slående sand og rigtig, det ved jeg! Og du skønner det meget godt, Peter; men du vil bare ikke være ved det. Det var dig, som fik drevet igennem, at både badebygningerne og vandværket blev lagt, hvor de nu ligger; og det er det, – det er dette forbandede misgreb, som du ikke vil indrømme. Pyt, – tror du ikke, jeg gennemskuer dig?

BYFOGDEN

Og selv om så var? Dersom jeg måske med en viss ængstelighed våger over min anseelse, så sker det til gavn for byen. Uden moralsk autoritet kan jeg ikke styre og lede sagerne således, som jeg eragter det tjenligst for det heles vel. Derfor, – og af diverse andre grunde, – er det mig magtpåliggende, at din forestilling ikke indleveres til badedirektionen. Den må holdes tilbage for almenvellets skyld. Jeg skal så senere bringe sagen under diskussion og vi skal gøre vort bedste i stilhed; men der må ingenting, – ikke et eneste ord, komme til offentlighedens kundskab i dette fatale anliggende.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det vil nu ikke kunne forhindres, min kære Peter.

BYFOGDEN

Det må og det skal forhindres.

DOKTOR STOCKMANN

Det går ikke, siger jeg; der er altfor mange, som ved om det.

BYFOGDEN

Ved om det! Hvem? Det er dog vel aldrig disse herrer i «Folkebudet», som –?

DOKTOR STOCKMANN

Å jo; de også. Den frisindede, uafhængige presse vil nok sørge for, at I gør eders skyldighed.

BYFOGDEN efter et kort ophold

Du er en overmåde ubesindig mand, Tomas. Har du ikke betænkt, hvad følger dette kan drage efter sig for dig selv?

DOKTOR STOCKMANN

Følger? Følger for mig?

BYFOGDEN

For dig og dine, ja.

DOKTOR STOCKMANN

Hvad fanden skal det sige?

BYFOGDEN

Jeg tror, at jeg al min tid har vist mig som en tjenstvillig og hjælpsom bror imod dig.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det har du; og det takker jeg dig for.

BYFOGDEN

Forlanges ikke. Jeg har jo også for en del været nødt til det – for min egen skyld. Det var altid mit håb, at jeg skulde kunne holde dig nogenlunde i ave, når jeg hjalp til at forbedre din økonomiske stilling.

DOKTOR STOCKMANN

Hvad for noget? Det var altså bare for din egen skyld –!

BYFOGDEN

Tildels, siger jeg. Det er penibelt for en embedsmand, når hans nærmeste pårørende går hen og kompromitterer sig gang efter gang.

DOKTOR STOCKMANN

Og det synes du, at jeg gør?

BYFOGDEN

Ja, desværre, det gør du, uden at du selv ved af det. Du har et uroligt, stridbart, oprørsk sind. Og så din ulyksalige hang til at skrive offentligt om alle mulige og umulige sager. Aldrig så snart får du et indfald, – straks skal du skrive en avisartikel eller en hel brochure om det.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, men er det da ikke en statsborgers pligt at meddele sig til almenheden, når han har fanget en ny tanke!

BYFOGDEN

Å, almenheden behøver slet ingen nye tanker. Almenheden er bedst tjent med de gamle, gode, anerkendte tanker, den allerede har.

DOKTOR STOCKMANN

Og det siger du sådan ligefrem!

BYFOGDEN

Ja, engang må jeg dog tale ligefrem med dig. Hidtil har jeg søgt at undgå det, da jeg ved, hvor irritabel du er; men nu må jeg sige dig sandheden, Tomas. Du gør dig ingen forestilling om, hvormeget du skader dig selv ved din fremfusenhed. Du beklager dig over autoriteterne, ja, over selve regeringen, – river ned på den sågar, – påstår, at du er bleven tilsidesat, forfulgt. Men kan du vente dig andet, – en så besværlig mand, som du er.

DOKTOR STOCKMANN

Hvad nu, – er jeg besværlig også?

BYFOGDEN

Ja, Tomas, du er en meget besværlig mand at arbejde sammen med. Det har jeg fåt føle. Du sætter dig ud over alle hensyn; du synes rent at glemme, at det er mig, du kan takke for posten her som badelæge –

DOKTOR STOCKMANN

Den var jeg selvskreven til! Jeg og ingen anden! Jeg var den første, som så, at byen kunde bli’ et blomstrende badested; og jeg var den eneste, som så det dengang. Jeg stod alene og stred for tanken gennem mange år; og jeg skrev og skrev –

BYFOGDEN

Unægtelig. Men dengang var endnu ikke det rette tidspunkt forhånden; nå, det kunde jo du deroppe i din afkrog ikke bedømme. Men da så det betimelige øjeblik kom, da tog jeg – og de andre – sagen i vor hånd –

DOKTOR STOCKMANN

Ja, og så forkludred I hele min herlige plan. Å jo, det viser sig rigtignok nu, hvilke kløgtige fyre I var!

BYFOGDEN

Efter min formening viser det sig kun, at du igen trænger til et afløb for din stridslyst. Du vil dine foresatte tillivs; – det er jo din gamle vane. Du kan ikke tåle nogen autoritet over dig; du ser skævt til enhver, der beklæder en overordnet embedsstilling; du betragter ham som en personlig fiende, – og straks er det ene angrebsvåben dig ligeså godt som det andet. Men nu har jeg gjort dig opmærksom på, hvilke interesser der står på spil for hele byen, – og følgelig for mig også. Og derfor siger jeg dig, Tomas, at jeg er ubønhørlig i den fordring, jeg nu agter at stille til dig.

DOKTOR STOCKMANN

Hvad er det for en fordring?

BYFOGDEN

Da du har været åbenmundet nok til at omtale dette kildne anliggende for uvedkommende, omendskønt det burde ha’ været bevaret som en direktionshemmelighed, så kan sagen naturligvis ikke dysses ned. Allehånde rygter vil sprede sig vidt omkring, og de ildesindede iblandt os vil nære rygterne ved alskens tilsætninger. Det vil derfor være nødvendigt, at du offentlig imødegår deslige rygter.

DOKTOR STOCKMANN

Jeg! Hvorledes? Jeg forstår dig ikke.

BYFOGDEN

Det tør forventes, at du ved fornyede undersøgelser kommer til det resultat, at sagen ikke på langt nær er så farlig eller betænkelig, som du i første øjeblik indbildte dig.

DOKTOR STOCKMANN

Aha, – så det forventer du!

BYFOGDEN

Endvidere forventer man, at du nærer og offentlig udtaler den tillid til bestyrelsen, at den grundigt og samvittighedsfuldt vil foranstalte det fornødne for at afhjælpe mulige ulæmper.

DOKTOR STOCKMANN

Ja men det vil I aldrig i verden kunne gøre, sålænge I farer med fusk og flikværk. Jeg siger dig det, Peter; og det er min fuldeste og rammeste overbevisning –!

BYFOGDEN

Som funktionær har du ikke lov til at nære nogen separat overbevisning.

DOKTOR STOCKMANN studser

Ikke lov til at –?

BYFOGDEN

Som funktionær, siger jeg. Som privatperson, – gudbevar’s, det er en anden sag. Men som underordnet tjenestemand ved badet har du ikke lov til at udtale nogen overbevisning, som står i strid med dine foresattes.

DOKTOR STOCKMANN

Dette går for vidt! Jeg, som læge, som videnskabsmand, skulde ikke ha’ lov til –!

BYFOGDEN

Det anliggende, her handles om, er ikke noget rent videnskabeligt; det er et kombineret anliggende; det er både et teknisk og et økonomisk anliggende.

DOKTOR STOCKMANN

Å lad det være for mig, hvad fanden det være vil! Jeg vil ha’ frihed til at udtale mig om alle mulige anliggender i hele verden!

BYFOGDEN

Vær så god. Men bare ikke om badets – Det forbyder vi dig.

DOKTOR STOCKMANN skriger

I forbyder –! I! Slige nogen –!

BYFOGDEN

Jeg forbyder dig det, – jeg, din øverste foresatte; og når jeg forbyder dig noget, så har du at lystre.

DOKTOR STOCKMANN betvinger sig

Peter, – var du såsandt ikke min bror –

PETRA river døren op

Far, dette skal du ikke tåle!

FRU STOCKMANN efter hende

Petra, Petra!

BYFOGDEN

Ah, man har ståt på lur.

FRU STOCKMANN

Der er så lydt; vi kunde ikke undgå at –

PETRA

Jo, jeg stod og hørte efter.

BYFOGDEN

Nå, det er mig igrunden kært –

DOKTOR STOCKMANN går nærmere

Du talte til mig om at forbyde og at lystre –?

BYFOGDEN

Du har nødsaget mig til at tale i den tone.

DOKTOR STOCKMANN

Og så skal jeg i en offentlig erklæring slå mig selv på munden?

BYFOGDEN

Vi eragter det uomgængelig nødvendigt, at du offentliggør en erklæring, således, som jeg har forlangt den.

DOKTOR STOCKMANN

Og hvis jeg nu ikke – lystrer?

BYFOGDEN

Så udsteder vi selv en erklæring til beroligelse for publikum.

DOKTOR STOCKMANN

Godt og vel; men så skriver jeg imod jer. Jeg holder på mit; jeg skal bevise, at jeg har ret og at I har uret. Og hvad vil I så gøre?

BYFOGDEN

Da vil jeg ikke kunne forhindre, at du får din afsked.

DOKTOR STOCKMANN

Hvad –!

PETRA

Far, – afsked!

FRU STOCKMANN

Afsked!

BYFOGDEN

Afsked som badelæge. Jeg vil se mig foranlediget til at andrage om øjeblikkelig opsigelse, fjerne dig fra enhver befatning med badets anliggender.

DOKTOR STOCKMANN

Og det skulde I vove!

BYFOGDEN

Det er dig selv, som her spiller det vovelige spil.

PETRA

Onkel, dette er en oprørende fremfærd imod en mand som far!

FRU STOCKMANN

Vil du bare tie stille, Petra!

BYFOGDEN ser på Petra

Aha, man indlader sig allerede på opinionsytringer. Ja naturligvis.

(til fruen)

Svigerinde, De er formentlig den besindigste her i huset. Anvend den indflydelse, De måtte ha’ over Deres mand; få ham til at indse, hvad dette vil drage efter sig både for hans familje –

DOKTOR STOCKMANN

Min familje kommer ingen anden ved end mig selv!

BYFOGDEN

– både for hans familje, siger jeg, og for den by, han lever i.

DOKTOR STOCKMANN

Det er mig, som vil byens sande vel! Jeg vil afsløre de mangler, som sent eller tidligt må komme for dagens lys. Å, det skal nok vise sig, at jeg elsker min fødeby.

BYFOGDEN

Du, som i forblindet trods går hen og afskærer byens vigtigste næringskilde.

DOKTOR STOCKMANN

Den kilde er forgiftet, menneske! Er du gal! Vi lever her af at høkre med uhumskhed og råddenskab! Hele vort opblomstrende samfundsliv suger sin næring af en løgn!

BYFOGDEN

Indbildninger – eller noget endnu værre. Den mand, der udslynger så nærgående insinuationer imod sit eget hjemsted, han må være samfundets fiende.

DOKTOR STOCKMANN imod ham

Og det vover du –!

FRU STOCKMANN kaster sig imellem

Tomas!

PETRA griber sin far om armen

Bare rolig, far!

BYFOGDEN

Jeg vil ikke udsætte mig for voldsomheder. Du er nu advaret. Betænk så, hvad du skylder dig og dine. Farvel.

Han går.

DOKTOR STOCKMANN går op og ned

Og en sådan behandling må jeg tåle! I mit eget hus, Katrine! Hvad siger du til det!

FRU STOCKMANN

Ja visst er det både skam og spot, Tomas –

PETRA

Kunde jeg såsandt komme onkel tillivs –!

DOKTOR STOCKMANN

Det er min egen skyld; jeg skulde ha’ rejst børster imod dem for længe siden, – vist tænder, – bidt fra mig! – Og så kalde mig for en samfundsfiende! Mig! Det lar jeg, min sæl og salighed, ikke sidde på mig!

FRU STOCKMANN

Men, snille Tomas, din bror har nu engang magten –

DOKTOR STOCKMANN

Ja, men jeg har retten, du!

FRU STOCKMANN

Ak ja, retten, retten; hvad hjælper det, at du har retten, når du ikke har nogen magt?

PETRA

Nej men mor da, – hvor kan du snakke slig?

DOKTOR STOCKMANN

Så det skulde ikke hjælpe noget i et frit samfund at ha’ retten på sin side? Du er løjerlig, Katrine. Og desuden, – har jeg da ikke den frisindede uafhængige presse foran mig, – og den kompakte majoritet bag mig? Det er vel magt god nok, det, skulde jeg mene!

FRU STOCKMANN

Men herregud, Tomas, du tænker da vel aldrig på –?

DOKTOR STOCKMANN

Hvad for noget tænker jeg ikke på?

FRU STOCKMANN

– at sætte dig op imod din bror, mener jeg.

DOKTOR STOCKMANN

Hvad fanden vilde du, jeg ellers skulde gøre, når jeg ikke skulde holde på det, som ret og sandt er?

PETRA

Ja, det spør’ jeg rigtignok også om?

FRU STOCKMANN

Men det nytter dig jo ingen verdens ting; når de ikke vil, så vil de ikke.

DOKTOR STOCKMANN

Hoho, Katrine, giv du bare tid, så skal du se, jeg driver nok min krig igennem.

FRU STOCKMANN

Ja, du driver kanske igennem, at du får din afsked, – det gør du.

DOKTOR STOCKMANN

Så har jeg ialfald gjort min pligt imod almenheden, – imod samfundet. Jeg, som kaldes for en samfundsfiende!

FRU STOCKMANN

Men imod din familje, Tomas? Imod os herhjemme? Synes du, det er at gøre din pligt imod dem, du skal forsørge?

PETRA

Å tænk da ikke altid først og fremst på os, mor.

FRU STOCKMANN

Ja, du har let for at snakke; du kan i nødsfald stå på egne ben. – Men husk på gutterne, Tomas; og tænk lidt på dig selv også, og på mig –

DOKTOR STOCKMANN

Men jeg tror du er rent gal, Katrine! Hvis jeg så jammerlig fejgt faldt tilfode for denne Peter og for hans fordømte slæng, – vilde jeg da nogensinde få en lykkelig stund mere i mit liv?

FRU STOCKMANN

Ja det ved jeg ikke; men vorherre bevare os for den lykke, vi vil få, allesammen, hvis du blir ved at trodse. Så står du der igen uden levebrød, uden faste indtægter. Jeg synes, vi har fåt nok af det i gamle dage; husk på det, Tomas; tænk på, hvad det har på sig.

DOKTOR STOCKMANN vrider sig kæmpende og knytter hænderne

Og sligt noget kan disse kontortrælle føre ned over en fri ærlig mand! Er det ikke forfærdeligt, Katrine?

FRU STOCKMANN

Jo, det er syndigt handlet imod dig, det er visst og sandt. Men, herregud, der er så meget uretfærdigt, en får bøje sig under her i verden. – Der er gutterne, Tomas! Se på dem! Hvad skal der bli’ af dem? Å nej, nej, du kan da aldrig nænne –

Ejlif og Morten, med skolebøger, er imidlertid kommet ind.

DOKTOR STOCKMANN

Gutterne –!

(står med engang fast og fattet)

Ikke, om så hele verden faldt ned, bøjer jeg nakken under åget.

Han går imod sit værelse.

FRU STOCKMANN efter ham

Tomas, – hvad vil du gøre!

DOKTOR STOCKMANN ved døren

Jeg vil ha’ ret til at se mine gutter i øjnene, når de engang blir voksne fri mænd.

Han går ind.

FRU STOCKMANN brister i gråd

Å gud hjælpe og trøste os allesammen!

PETRA

Far er bra’, han! Han gir sig ikke.

Gutterne spør’ forundret, hvad det er for noget; Petra gir dem tegn til at tie.

TREDJE AKT

«Folkebudet»s redaktionskontor. Til venstre i baggrunden er indgangsdøren; til højre på samme væg er en anden dør med glasruder, hvorigennem man ser ind i trykkeriet. På væggen til højre en dør. Midt på gulvet et stort bord bedækket med papirer, aviser og bøger. Foran til venstre et vindu og ved dette en skrivepult med høj stol. Et par lænestole står ved bordet, nogle andre stole langs væggene. Værelset er skummelt og uhyggeligt, bohavet gammelt, lænestolene smudsige og forrevne. Inde i trykkeriet ses et par sættere i arbejde; længere borte er en håndpresse igang.

Redaktør Hovstad sidder ved pulten og skriver. Lidt efter kommer Billing ind fra højre med doktorens manuskript i hånden.

BILLING

Nå, det må jeg sige –!

HOVSTAD skrivende

Har De læst det igennem?

BILLING lægger manuskriptet på pulten

Ja, det har jeg da rigtignok.

HOVSTAD

Synes De ikke doktoren er bra’ hvas?

BILLING

Hvas? Han er, gud døde mig, knusende, er han. Hvert ord falder vægtfuldt, som – jeg vil sige – som slaget af en øksehammer.

HOVSTAD

Ja, men de folk falder nu ikke for første slaget heller.

BILLING

Det er sandt; men så blir vi ved at slå, – slag i slag, indtil hele stormandsvældet ramler sammen. Da jeg sad derinde og læste dette der, var det ligesom jeg øjned revolutionen komme på afstand.

HOVSTAD vender sig

Hys; sig bare ikke det så Aslaksen hører det.

BILLING dæmper stemmen

Aslaksen er en knæhøne, en fejg karl; der er ikke mands mod i ham. Men dennegang sætter De da vel Deres vilje igennem? Hvad? Doktorens opsats kommer da vel ind?

HOVSTAD

Ja, hvis bare ikke byfogden gir sig med det gode, så –

BILLING

Det vilde være fanden så kedeligt.

HOVSTAD

Nå, vi kan heldigvis gøre os stillingen nyttig, hvad der så sker. Går byfogden ikke ind på doktorens forslag, så får han alle småborgerne på nakken, – hele husejerforeningen og de andre. Og går han ind på det, så lægger han sig ud med en hel hob af de store aktionærer i badet, som hidtildags har været hans bedste støtter –

BILLING

Ja, ja vel; for de kommer visst til at punge ud med en svær mængde penge –

HOVSTAD

Ja, det kan De bande på. Og så er ringen brudt, ser De, og så skal vi i bladet dag ud og dag ind gøre det indlysende for almenheden, at byfogden er ukyndig både i det ene og det andet, og at alle tillidsposterne i byen, hele kommunalstyret, bør lægges over i frisindede folks hænder.

BILLING

Det er, gud døde mig, så slående sandt! Jeg ser det, – jeg ser det; vi står lige ved begyndelsen til en revolution!

Det banker.

HOVSTAD

Hys!

(råber)

Kom ind!

Doktor Stockmann kommer gennem døren til venstre i baggrunden.

HOVSTAD går imod ham

Å, der har vi doktoren. Nå?

DOKTOR STOCKMANN

Tryk væk, herr Hovstad!

HOVSTAD

Blev det altså til det?

BILLING

Hurra!

DOKTOR STOCKMANN

Tryk væk, siger jeg. Ja visst blev det til det. Men nu skal de få det, som de vil ha’ det. Nu blir her krig i byen, herr Billing!

BILLING

Krig på kniven, vil jeg håbe! Kniven på struben, herr doktor!

DOKTOR STOCKMANN

Afhandlingen er bare en begyndelse. Jeg går allerede med hodet fuldt af udkast til en fire–fem andre opsatser. Hvor har De Aslaksen henne?

BILLING råber ind i trykkeriet

Aslaksen, å kom her et øjeblik!

HOVSTAD

Fire–fem andre opsatser, sa’ De? Om den samme sag?

DOKTOR STOCKMANN

Nej, – å langtfra, kære. Nej, det blir om ganske andre ting. Men det kommer altsammen fra vandværket og fra kloaken. Det ene drager det andet efter sig, skønner De. Det er som når en begynder at rive på en gammel bygning, – akkurat så.

BILLING

Det er, gud døde mig, sandt; en synes aldrig en blir færdig, før en har revet ned hele skramlet.

ASLAKSEN fra trykkeriet

Revet ned! Doktoren tænker da vel ikke på at rive ned badehuset?

HOVSTAD

Langt ifra; vær bare ikke ræd.

DOKTOR STOCKMANN

Nej, det gælder ganske andre ting. Nå, hvad siger De så om min afhandling, herr Hovstad?

HOVSTAD

Jeg synes, den er et rent mesterstykke –

DOKTOR STOCKMANN

Ja, ikke sandt –? Nå, det glæder mig; det glæder mig.

HOVSTAD

Den er så grej og så ligetil; en behøver sletikke at være fagmand for at skønne sammenhængen. Jeg tør sige, De vil få hver eneste oplyst mand på Deres side.

ASLAKSEN

Og så alle besindige vel?

BILLING

Både besindige og ubesindige, – ja, jeg mener næsten hele byen.

ASLAKSEN

Nå, så tør vi nok trykke den.

DOKTOR STOCKMANN

Ja det skulde jeg mene!

HOVSTAD

Den skal ind imorgen tidlig.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, død og plage, der må ikke spildes en eneste dag. Hør, herr Aslaksen, det var det, jeg vilde be’ Dem om: De må ta’ Dem personlig af manuskriptet.

ASLAKSEN

Det skal jeg nok.

DOKTOR STOCKMANN

Pas på det, som om det var guld. Ingen trykfejl; hvert ord er vigtigt. Og så kommer jeg indom igen siden; kanske jeg kunde få se lidt korrektur. – Ja, jeg kan ikke sige, hvor jeg tørster efter at få den sag på tryk, – slynget ud –

BILLING

Slynget, – ja, som et lyn!

DOKTOR STOCKMANN

– underkastet alle kyndige medborgeres dom. Å, De kan aldrig forestille Dem, hvad jeg har været udsat for idag. Man har truet mig både med dit og med dat; man har villet ta’ ifra mig mine soleklareste menneskerettigheder –

BILLING

Hvad! Deres menneskerettigheder!

DOKTOR STOCKMANN

– man har villet fornedre mig, gøre mig til en usling, forlangt, at jeg skulde sætte personlig fordel over min inderste, helligste overbevisning –

BILLING

Det er, gud døde mig, for grovt.

HOVSTAD

Å ja, en kan vente sig noget af hvert fra den kant.

DOKTOR STOCKMANN

Men med mig skal de komme tilkort; det skal de få sort på hvidt for. Nu vil jeg hver evig eneste dag lægge mig ligesom for anker i «Folkebudet» og bestryge dem med den ene exploderende opsats efter den anden –

ASLAKSEN

Ja, men hør nu –

BILLING

Hurra; det blir krig, det blir krig!

DOKTOR STOCKMANN

– jeg skal slå dem til jorden, jeg skal knuse dem, rasere deres fæstningsværker for hele den retsindige almenheds øjne! Det skal jeg gøre!

ASLAKSEN

Men gør det endelig moderat, herr doktor; skyd med mådehold –

BILLING

Nej da; nej da! Spar ikke på dynamiten!

DOKTOR STOCKMANN vedbliver uforstyrret

For nu er det ikke bare dette med vandværket og kloaken alene, ser De. Nej, det er hele samfundet, som skal renskes, desinficeres –

BILLING

Der lød det forløsende ord!

DOKTOR STOCKMANN

Alle flikværks-gubberne må føjses væk, forstår De. Og det på alle mulige områder! Der har åbnet sig så uendelige synsvidder for mig idag. Det står ikke rigtig klart for mig endnu; men jeg skal nok få rede i det. Det er unge friske fanebærere, vi må ud og lede efter, mine venner; vi må ha’ nye befalingsmænd på alle forposterne.

BILLING

Hør, hør!

DOKTOR STOCKMANN

Og lad os bare holde sammen, så går det så glat, så glat! Hele omvæltningen vil løbe af stabelen som et skib. Ja, tror De ikke det?

HOVSTAD

Jeg for min del tror, at nu har vi al udsigt til at få lagt det kommunale styre der, hvor det rettelig bør ligge.

ASLAKSEN

Og når vi bare farer frem med mådehold, så kan jeg da aldrig tænke mig, at dette her kunde være farligt.

DOKTOR STOCKMANN

Hvem fanden bryr sig om enten det er farligt eller ikke! Det, jeg gør, det gør jeg i sandhedens navn og for min samvittigheds skyld.

HOVSTAD

De er en mand, som fortjener at støttes, herr doktor.

ASLAKSEN

Ja, det står fast, doktoren er byens sande ven; en rigtig samfundsven er han.

BILLING

Doktor Stockmann er, gud døde mig, en folkeven, Aslaksen!

ASLAKSEN

Jeg tænker, husejerforeningen snart gør brug af det udtryk.

DOKTOR STOCKMANN bevæget, trykker deres hænder

Tak, tak, mine kære, trofaste venner; – dette her er mig så kvægende at høre; – min herr bror kaldte mig for noget ganske andet. Nå, det skal han min sæl få igen med renter! Men nu må jeg op og se til en stakkers djævel –. Jeg kommer igen, som sagt. Tag endelig godt vare på manuskriptet, herr Aslaksen; – og, for alt i verden, stryg ikke nogen af udråbstegnene! Sæt heller et par stykker til! Godt, godt; farvel sålænge; farvel, farvel!

Gensidige hilsener idet han følges til døren og går.

HOVSTAD

Han kan bli’ en ubetalelig nyttig mand for os.

ASLAKSEN

Ja, så længe han bare vil holde sig til dette her med badeanstalten. Men går han videre, så er det ikke rådeligt at slå følge med ham.

HOVSTAD

Hm, det kommer nu alt an på –

BILLING

De er da også så forbandet ræd, Aslaksen.

ASLAKSEN

Ræd? Ja, når det gælder de lokale magthavere, så er jeg ræd, herr Billing; det er noget, jeg har lært i erfaringens skole, skal jeg sige Dem. Men sæt mig op i den store politik, ligeover for regeringen selv, og se så, om jeg er ræd.

BILLING

Nej visst er De ikke, nej; men det er jo netop modsigelsen hos Dem.

ASLAKSEN

Jeg er en mand med samvittighed, det er sagen. Ryger en løs på regeringen, så gør en ikke samfundet nogen skade ialfald; for de mænd bryr sig ikke om det, ser De; – de blir stående ligegodt, de. Men de lokale myndighederne, de kan kastes, og så kan en kanske få ukyndigheden ved roret, til ubodelig skade både for husejere og andre.

HOVSTAD

Men borgeropdragelsen gennem selvstyret da, – tænker De ikke på den?

ASLAKSEN

Når en mand har fåt noget mellem hænderne, som skal skøttes, så kan en ikke tænke på alting, herr Hovstad.

HOVSTAD

Da gid jeg aldrig må få noget mellem hænderne!

BILLING

Hør, – hør!

ASLAKSEN smiler

Hm.

(peger mod pulten)

På den redaktør-krakken der har stiftamtmand Stensgård siddet før Dem.

BILLING spytter

Tvi! Slig en overløber.

HOVSTAD

Jeg er ingen slingringsmand – og blir det heller aldrig.

ASLAKSEN

En politiker skal ikke forsværge nogen ting i verden, herr Hovstad. Og De, herr Billing, skulde også ta’ et rev eller to i sejlet nu om dagene, synes jeg; for De søger jo sekretærposten i magistraten.

BILLING

Jeg –!

HOVSTAD

Gør De, Billing!

BILLING

Nå ja, – De kan da for fanden skønne, at det bare er for at ærgre de velvise herrerne.

ASLAKSEN

Ja, mig kommer det jo sletikke ved. Men når jeg sigtes for fejghed og for modsigelser i min holdning, så er det det, jeg vil ha’ betonet: bogtrykker Aslaksens politiske fortid ligger åben for alle og enhver. Jeg har ikke undergåt anden forandring, end at jeg er ble’t mere mådeholden, ser De. Mit hjerte er fremdeles hos folket; men jeg nægter ikke for, at min forstand hælder noget over til magthaverne, – ja, til de lokale da.

Han går ind i trykkeriet.

BILLING

Skulde vi ikke se at bli’ af med ham, Hovstad?

HOVSTAD

Kender De nogen anden, som vil stå i forskud både for papir og trykningsomkostninger?

BILLING

Det er forbandet, at vi ikke skal ha’ den fornødne driftskapital.

HOVSTAD sætter sig ved pulten

Ja, havde vi bare den, så –

BILLING

End om De henvendte Dem til doktor Stockmann?

HOVSTAD blader i papirerne

Å, hvad kan det nytte? Han ejer jo ingenting.

BILLING

Nej; men han har en god mand i baghånden, gamle Morten Kiil, – «grævlingen», som de kalder ham.

HOVSTAD skrivende

Ved De da så sikkert, at han ejer noget?

BILLING

Ja, gud døde mig, gør han da vel det! Og en del af det må da vel tilfalde Stockmanns familje. Han må da vel tænke på at udstyre – børnene ialfald.

HOVSTAD vender sig halvt om

Bygger De på det?

BILLING

Bygger? Jeg bygger naturligvis ikke på nogenting.

HOVSTAD

Det gør De ret i. Og denne posten i magistraten skulde De nu sletikke bygge på; for jeg kan forsikre Dem, – De får den ikke.

BILLING

Nej, tror De ikke jeg ved det meget godt? Men det er mig netop kært, at jeg ikke får den. En sådan tilsidesættelse ildner ens stridsmod; – en får ligesom en tilførsel af frisk galde, og det kan vel behøves i en ravnekrog som her, hvor der så sjelden sker noget rigtig æggende.

HOVSTAD som skriver

Å ja; å ja.

BILLING

Nå, – de skal snart få høre fra mig! – Nu går jeg ind og skriver opråbet til husejerforeningen.

Han går ind i værelset til højre.

HOVSTAD sidder ved pulten, tygger på penneskaftet og siger langsomt

Hm, – ja så da. –

(det banker)

Kom ind!

Petra kommer gennem døren til venstre i baggrunden.

HOVSTAD rejser sig

Nej, er det Dem? Kommer De her?

PETRA

Ja, De må undskylde –

HOVSTAD rykker en lænestol frem

Vil De ikke sætte Dem ned?

PETRA

Nej tak; jeg går straks igen.

HOVSTAD

Er det kanske noget fra Deres far, som –?

PETRA

Nej, det er fra mig selv.

(tar en bog op af kåbelommen)

Her er den engelske fortælling.

HOVSTAD

Hvorfor gir De den tilbage?

PETRA

Jo, for jeg vil ikke oversætte den.

HOVSTAD

Men De lovte mig da så visst –

PETRA

Ja, dengang havde jeg ikke læst den. Og De har da visst heller ikke læst den?

HOVSTAD

Nej; De ved jo, jeg forstår ikke engelsk; men –

PETRA

Nej vel; derfor vilde jeg sige Dem, at De må se Dem om efter noget andet.

(lægger bogen på bordet)

Denne her kan sletikke bruges i «Folkebudet».

HOVSTAD

Hvorfor ikke det?

PETRA

Fordi den står aldeles i strid med Deres egne meninger.

HOVSTAD

Nå, for den sags skyld –

PETRA

De forstår mig nok ikke. Den handler om, hvorledes en overnaturlig styrelse tar sig af de såkaldte gode mennesker her i verden og leder alting til det bedste for dem til slut, – og at alle de såkaldte onde mennesker får sin straf.

HOVSTAD

Ja men det er jo bare bra’, det. Det er jo netop sligt noget, folk vil ha’.

PETRA

Vil da De være den, som gir folk sligt noget? Selv tror De jo ikke et ord af det. De ved jo meget godt, at det ikke går så til i virkeligheden.

HOVSTAD

De har så fuldkommen ret; men en redaktør kan ikke altid handle, som han helst vilde. En får ofte bøje sig for folks mening i det mindre vigtige. Politiken er jo dog hovedsagen i livet – eller for et blad ialfald; og vil jeg få folk med mig på frigørelse og fremskridt, så må jeg ikke skræmme dem ifra mig. Når de finder en slig moralsk fortælling nedenunder i bladkælderen, så går de villigere med på det, vi trykker ovenfor; – de blir ligesom mere trygge.

PETRA

Fy; så lumsk går ikke De og stiller snarer for Deres læsere; De er ikke nogen ædderkop.

HOVSTAD smiler

Tak, fordi De tror så godt om mig. Nej, det er jo rigtignok også bare Billings tankegang og ikke min.

PETRA

Billings!

HOVSTAD

Ja, ialfald snakked han så her en af dagene. Det er jo Billing, som er så hidsig på at få den fortællingen ind; jeg kender jo ikke bogen.

PETRA

Men hvor kan da Billing med sine frigjorte anskuelser –!

HOVSTAD

Å, Billing er mangfoldig, han. Nu søger han sekretærposten i magistraten også, hører jeg.

PETRA

Det tror jeg ikke, Hovstad. Hvor skulde han kunne bekvemme sig til sligt?

HOVSTAD

Ja, det må De spørge ham om.

PETRA

Aldrig havde jeg da tænkt det om Billing.

HOVSTAD ser fastere på hende

Ikke? Kommer det Dem så rent uventet?

PETRA

Ja. Eller kanske nej alligevel. Å, jeg ved igrunden ikke –.

HOVSTAD

Vi avisskrivere duer ikke stort, frøken.

PETRA

Siger De virkelig det?

HOVSTAD

En gang imellem tænker jeg det.

PETRA

Ja, under det vanlige hverdags-kævl; det kan jeg nok forstå. Men nu, da De har taget hånd i en stor sag –.

HOVSTAD

Dette her med Deres far, mener De?

PETRA

Netop det, ja. Nu synes jeg, De må føle Dem som en mand, der duer fremfor de fleste.

HOVSTAD

Ja, idag føler jeg noget sligt.

PETRA

Ja, ikke sandt; gør De ikke det? Å, det er et herligt livskald, De har valgt. Således at bane vejen for miskendte sandheder og for nye modige synsmåder –; ja bare det, at stå frygtløst frem og ta’ ordet for en forurettet mand –

HOVSTAD

Allerhelst når denne forurettede mand er –, hm, – jeg ved ikke rigtig, hvorledes jeg skal –

PETRA

Når han er så retskaffen og så grundærlig, mener De?

HOVSTAD sagtere

Allerhelst når han er Deres far, mente jeg.

PETRA pludselig slået

Det?

HOVSTAD

Ja, Petra, – frøken Petra.

PETRA

Er det det, som står for Dem, som det første og fremste? Ikke sagen selv? Ikke sandheden; ikke fars store varme hjertelag?

HOVSTAD

Jo, – jo begribeligvis, det også.

PETRA

Nej tak; nu forsnakked De Dem, Hovstad; og nu tror jeg aldrig mere på Dem i nogen ting.

HOVSTAD

Kan De da ta’ mig så ilde op, at det mest er for Deres skyld –?

PETRA

Det, jeg er vred på Dem for, det er, at De ikke har været ærlig imod far. De har talt til ham, som om sandheden og samfundets vel lå Dem nærmest på sinde; De har narret både far og mig; De er ikke den mand, De gav Dem ud for. Og det tilgir jeg Dem aldrig – aldrig!

HOVSTAD

Det skulde De ikke sige så hvast, frøken Petra; og allermindst nu.

PETRA

Hvorfor ikke ligeså godt nu?

HOVSTAD

Fordi Deres far ikke kan undvære min hjælp.

PETRA ser nedad ham

Er De en slig en også? Fy da!

HOVSTAD

Nej, nej, jeg er ikke; det kom bare så uforvarendes over mig; De skal ikke tro det.

PETRA

Jeg ved, hvad jeg skal tro. Farvel.

ASLAKSEN fra trykkeriet, hurtigt og hemmelighedsfuldt

Død og plage, herr Hovstad –

(ser Petra)

Au, det var slemt –

PETRA

Der ligger altså bogen; De får gi’ den til en anden.

(går mod udgangsdøren)

HOVSTAD følger efter

Men, frøken –

PETRA

Farvel.

Hun går.

ASLAKSEN

Herr Hovstad, hør her!

HOVSTAD

Nå, nå da; hvad er det så?

ASLAKSEN

Byfogden står ude i trykkeriet.

HOVSTAD

Byfogden, siger De?

ASLAKSEN

Ja, han vil tale med Dem; han kom ind bagvejen, – vilde ikke ses, kan De skønne.

HOVSTAD

Hvad kan det være for noget? Nej vent, jeg skal selv –

Han går til trykkeridøren, åbner, hilser og byder byfogden komme ind.

HOVSTAD

Hold udkig, Aslaksen, så at ingen –

ASLAKSEN

Forstår –

(går ud i trykkeriet)

BYFOGDEN

Herr Hovstad havde nok ikke ventet at se mig her.

HOVSTAD

Nej, jeg havde egentlig ikke det.

BYFOGDEN ser sig om

Her har De jo indrettet Dem ganske hyggeligt; virkelig net.

HOVSTAD

Å –

BYFOGDEN

Og nu kommer jeg sådan uden videre og lægger beslag på Deres tid.

HOVSTAD

Vær så god, herr byfogd; jeg er til tjeneste. Men må jeg ikke skille Dem af med –?

(lægger byfogdens hue og stok hen på en stol)

Og vil så ikke byfogden sidde ned?

BYFOGDEN sætter sig ved bordet

Tak.

Hovstad sætter sig ligeledes ved bordet.

BYFOGDEN

Jeg har havt en – rigtig en stor fortrædelighed idag, herr Hovstad.

HOVSTAD

Så? Å ja; så mange gøremål, som byfogden har, så –

BYFOGDEN

Dette her idag hidrører fra badelægen.

HOVSTAD

Ja så; fra doktoren?

BYFOGDEN

Han har forfattet en slags forestilling til badebestyrelsen angående en del formentlige mangler ved badet.

HOVSTAD

Nej, har han det?

BYFOGDEN

Ja, har han ikke sagt Dem –? Jeg syntes, han fortalte –

HOVSTAD

Å jo, det er sandt, han lod nogen ord falde –

ASLAKSEN fra trykkeriet

Jeg skulde nok ha’ manuskriftet –

HOVSTAD ærgerlig

Hm; det ligger jo der på pulten.

ASLAKSEN finder det

Godt.

BYFOGDEN

Men se, der er jo netop –

ASLAKSEN

Ja, det er doktorens opsats, herr byfogd.

HOVSTAD

Nå, det er den, De taler om?

BYFOGDEN

Den selvsamme. Hvad synes De om den?

HOVSTAD

Jeg er jo ikke fagmand, og jeg har bare læst den så flygtigt.

BYFOGDEN

Men De lar den dog trykke?

HOVSTAD

En navngiven mand kan jeg ikke godt nægte –

ASLAKSEN

Jeg har ingenting at sige i bladet, herr byfogd –

BYFOGDEN

Forstår sig.

ASLAKSEN

Jeg bare trykker, hvad jeg får i hænderne.

BYFOGDEN

Ganske i sin orden.

ASLAKSEN

Og derfor så må jeg –

(går mod trykkeriet)

BYFOGDEN

Nej bliv et øjeblik, herr Aslaksen. Med Deres tilladelse, herr Hovstad –

HOVSTAD

Jeg ber, herr byfogd –

BYFOGDEN

De er en besindig og tænksom mand, herr Aslaksen.

ASLAKSEN

Det glæder mig, at byfogden synes det.

BYFOGDEN

Og en mand med indflydelse i vide kredse.

ASLAKSEN

Det er nu mest iblandt småfolk, det.

BYFOGDEN

De små skatteydere er de talrigste – her som andetsteds.

ASLAKSEN

Det er de rigtignok.

BYFOGDEN

Og jeg tviler ikke på, at De kender stemningen blandt de fleste af dem. Gør De ikke det?

ASLAKSEN

Jo, det tør jeg nok sige, jeg gør, herr byfogd.

BYFOGDEN

Ja, – når der altså råder en så prisværdig offervillighed hos byens mindre bemidlede borgere, så –

ASLAKSEN

Hvorledes det?

HOVSTAD

Offervillighed?

BYFOGDEN

Det er et smukt tegn på samfundsånd; et overmåde smukt tegn. Jeg havde nær sagt, jeg havde ikke ventet det. Men De kender jo stemningen grundigere end jeg.

ASLAKSEN

Ja men, herr byfogd –

BYFOGDEN

Og det blir sandelig ikke noget ringe offer, byen kommer til at bringe.

HOVSTAD

Byen?

ASLAKSEN

Men jeg skønner ikke –. Det er jo badet –!

BYFOGDEN

Efter et foreløbigt overslag vil de forandringer, badelægen formener ønskelige, løbe op til et par hundrede tusend kroner.

ASLAKSEN

Det er jo svære penge; men –

BYFOGDEN

Naturligvis blir det nødvendigt, at vi optar et kommunallån.

HOVSTAD rejser sig

Det er da vel aldrig meningen, at byen –?

ASLAKSEN

Skulde det gå af bykassen! Af småborgernes fattige lommer!

BYFOGDEN

Ja, ærede herr Aslaksen, hvor skulde midlerne ellers komme fra?

ASLAKSEN

Det får de herrer sørge for, som ejer badet.

BYFOGDEN

Bade-ejerne ser sig ikke istand til at strække sig videre end sket er.

ASLAKSEN

Er det ganske sikkert, det, herr byfogd?

BYFOGDEN

Jeg har forvisset mig om det. Ønsker man altså disse omfattende forandringer, så får byen selv bekoste dem.

ASLAKSEN

Men guds død og pine – om forladelse! – men dette her er jo en ganske anden sag, herr Hovstad!

HOVSTAD

Ja det er det rigtignok.

BYFOGDEN

Det fataleste er, at vi blir nødt til at lukke badet et par års tid.

HOVSTAD

Lukke? Helt lukke!

ASLAKSEN

I to år!

BYFOGDEN

Ja, så længe vil arbejdet vare – mindst.

ASLAKSEN

Nej men død og plage, det står vi aldrig ud, herr byfogd! Hvad skal da vi husejere leve af imens?

BYFOGDEN

Det er desværre overmåde vanskeligt at svare på, herr Aslaksen. Men hvad vil De, vi skal gøre? Tror De vi får en eneste badegæst hid, når man går hen og bilder dem ind, at vandet er bedærvet, at vi lever på en pestgrund, at hele byen –

ASLAKSEN

Og det er alt ihob bare en indbildning?

BYFOGDEN

Jeg har med min bedste vilje ikke kunnet overbevise mig om andet.

ASLAKSEN

Ja men så er det da også rent uforsvarligt af doktor Stockmann –; ber om forladelse, herr byfogd, men –

BYFOGDEN

Det er en beklagelig sandhed, De der udtaler, herr Aslaksen. Min bror har desværre altid været en fremfusende mand.

ASLAKSEN

Og endda så vil De støtte ham i sligt noget, herr Hovstad!

HOVSTAD

Men hvem kunde da også tænke sig, at –?

BYFOGDEN

Jeg har affattet en kort redegørelse for sagforholdet, således, som det fra et nøkternt synspunkt bør opfattes; og derhos har jeg antydet, hvorledes de mulige ulemper bør kunne forventes afhjulpne på en for badekassen overkommelig måde.

HOVSTAD

Har De den opsats hos Dem, herr byfogd?

BYFOGDEN famler i lommen

Ja; jeg tog den med for det tilfælde, at De –

ASLAKSEN hurtigt

Død og plage, der er han!

BYFOGDEN

Hvem? Min bror?

HOVSTAD

Hvor, – hvor?

ASLAKSEN

Han går gennem trykkeriet.

BYFOGDEN

Fatalt. Jeg vilde nødig støde sammen med ham her, og jeg havde endnu adskilligt at tale med Dem om.

HOVSTAD peger mod døren tilhøjre

Gå derind sålænge.

BYFOGDEN

Men –?

HOVSTAD

De træffer bare Billing.

ASLAKSEN

Fort, fort, herr byfogd; nu kommer han.

BYFOGDEN

Ja, ja da; men se at få ham snart afsted igen.

Han går ud gennem døren tilhøjre, som Aslaksen åbner og lukker for ham.

HOVSTAD

Giv Dem noget at bestille, Aslaksen.

Han sætter sig og skriver. Aslaksen roder i en bunke aviser på en stol tilhøjre.

DOKTOR STOCKMANN kommer fra trykkeriet

Her har De mig igen.

(sætter hat og stok fra sig)

HOVSTAD skrivende

Allerede, herr doktor? Skynd Dem med det, vi talte om, Aslaksen. Tiden er svært knap for os idag.

DOKTOR STOCKMANN til Aslaksen

Ingen korrektur at få endnu, hører jeg.

ASLAKSEN uden at vende sig

Nej, hvor kunde da doktoren tænke det?

DOKTOR STOCKMANN

Nej, nej; men jeg er utålmodig, kan De vel begribe. Jeg har ikke rist eller ro, før jeg ser det på tryk.

HOVSTAD

Hm; det vil visst vare en god stund endnu. Tror De ikke det, Aslaksen?

ASLAKSEN

Jo, jeg er næsten ræd for det.

DOKTOR STOCKMANN

Godt, godt, mine kære venner; så kommer jeg igen; jeg kommer gerne to gange, om det behøves. En så stor sag, – hele byens velfærd –; det er minsæl ikke tid at lægge sig på ladsiden.

(vil gå, men standser og kommer tilbage)

Nej hør, – der er endnu en ting, jeg må tale med Dem om.

HOVSTAD

Undskyld; men kunde vi ikke en anden gang –?

DOKTOR STOCKMANN

Det er sagt i to ord. Det var bare det, ser De, – når man nu imorgen læser min opsats i bladet og altså får vide, at jeg har gåt her hele vinteren i stilhed og virket for byens bedste –

HOVSTAD

Ja men, herr doktor –

DOKTOR STOCKMANN

Jeg ved, hvad De vil sige. De synes ikke, det var mere end min forbandede skyldighed, – simpel borgerpligt. Nej, naturligvis; det ved jeg lige så godt som De. Men mine medborgere, ser De –; herregud, de velsignede mennesker, de holder jo så meget af mig –

ASLAKSEN

Ja, borgerne har holdt svært af Dem til denne dag, herr doktor.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, og just derfor er det jeg frygter, at –; det er det, jeg vilde sige: når nu dette kommer til dem – nærmest til de ubemidlede klasser – som et manende opråb om for fremtiden at ta’ byens sager i egen hånd –

HOVSTAD rejser sig

Hm, herr doktor, jeg vil ikke dølge for Dem –

DOKTOR STOCKMANN

Aha, – kunde jeg ikke tænke der var noget igære! Men det vil jeg ikke vide af. Hvis man går og forbereder sig på noget sligt –

HOVSTAD

Hvilket da?

DOKTOR STOCKMANN

Nå, på det ene eller det andet, – et fanetog eller en festmiddag eller en subskription til en hædersgave – eller hvad det nu kan være, så skal De love mig helligt og dyrt at få det forpurret. Og De også, herr Aslaksen; hører De det!

HOVSTAD

Om forladelse, herr doktor; vi kan lige så godt først som sidst sige Dem rene sandheden –

Fru Stockmann, i hat og kåbe, kommer ind gennem døren tilvenstre i baggrunden.

FRU STOCKMANN ser doktoren

Jo, ganske rigtig!

HOVSTAD går hende imøde

Nej se, kommer fruen også?

DOKTOR STOCKMANN

Hvad fanden vil du her, Katrine?

FRU STOCKMANN

Det kan du da vel tænke dig, hvad jeg vil.

HOVSTAD

Skal De ikke sætte Dem? Eller kanske –

FRU STOCKMANN

Tak; bry’ Dem ikke. Og De må ikke fortryde på, at jeg kommer og henter Stockmann; for jeg er mor til tre børn, skal jeg sige Dem.

DOKTOR STOCKMANN

Snak, snak; det ved vi jo så godt.

FRU STOCKMANN

Nå, det lader såmænd ikke til, at du tænker stort på kone og børn idag; for ellers gik du vel ikke således hen og styrted os allesammen i ulykke.

DOKTOR STOCKMANN

Men er du da rent gal, Katrine! Skal en mand med kone og børn ikke få lov til at forkynde sandheden, – ikke få lov til at være en nyttig og virksom statsborger, – ikke få lov til at tjene den by, han lever i!

FRU STOCKMANN

Alting med måde, Tomas!

ASLAKSEN

Det siger jeg også. Mådehold i alting.

FRU STOCKMANN

Og derfor gør De synd imod os, herr Hovstad, når De lokker min mand bort fra hus og hjem og narrer ham ind i alt dette her.

HOVSTAD

Jeg narrer såvisst ingen ind –

DOKTOR STOCKMANN

Narrer! Tror du, jeg lar mig narre!

FRU STOCKMANN

Ja, det gør du. Jeg ved nok, du er den klogeste mand i byen; men du er så svært let at narre, Tomas.

(til Hovstad)

Og tænk bare på, at han mister sin post ved badet, dersom De trykker det, han har skrevet –

ASLAKSEN

Hvad for noget!

HOVSTAD

Ja men ved De hvad, herr doktor –

DOKTOR STOCKMANN ler

Haha, lad dem bare prøve –! Å nej, du, – de varer sig nok. For jeg har den kompakte majoritet bag mig, ser du!

FRU STOCKMANN

Ja, det er just ulykken, at du har sådant noget fælt bag dig.

DOKTOR STOCKMANN

Sniksnak, Katrine; – gå hjem og tag dig af dit hus og lad mig ta’ mig af samfundet. Hvor kan du være så ræd, når jeg er så tryg og glad?

(gnider hænderne og går op og ned)

Sandheden og folket skal vinde slaget, det kan du bande på. Å, jeg ser hele den frisindede borgerstand fylke sig til en sejrende hær –!

(standser ved en stol)

Hvad – hvad fanden er det der for noget?

ASLAKSEN ser derhen

Au da!

HOVSTAD ligeså

Hm –

DOKTOR STOCKMANN

Her ligger jo autoritetens toppunkt.

Han tar byfogdens hue varligt i fingerspidsene og holder den ivejret.

FRU STOCKMANN

Byfogdens hue!

DOKTOR STOCKMANN

Og her er kommandostaven også. Hvordan i pokkers skind og ben –?

HOVSTAD

Nu vel da –

DOKTOR STOCKMANN

Ah, jeg forstår! Han har været her for at besnakke Dem. Haha, der kom han til den rette! Og da han så fik øje på mig i trykkeriet –.

(brister i latter)

Løb han, herr Aslaksen?

ASLAKSEN hurtigt

Ja-gu’ løb han, herr doktor.

DOKTOR STOCKMANN

Løb ifra både stokken og –. Sliddersladder; Peter løber ikke ifra nogenting. Men hvor fanden har I gjort af ham? Ah, – derinde naturligvis. Nu skal du få se, Katrine!

FRU STOCKMANN

Tomas, – jeg ber dig –!

ASLAKSEN

Tag Dem ivare, herr doktor!

Doktor Stockmann har sat byfogdens hue på hodet og taget hans stok; derpå går han hen, slår døren op og hilser med hånden til hueskyggen.

Byfogden kommer ind, rød af vrede. Bag ham kommer Billing.

BYFOGDEN

Hvad skal de optøjer betyde?

DOKTOR STOCKMANN

Respekt, min gode Peter. Nu er det mig, som er autoriteten i byen.

Han spadserer frem og tilbage.

FRU STOCKMANN næsten grædende

Nej men Tomas da!

BYFOGDEN følger efter ham

Giv mig min hue og min stok!

DOKTOR STOCKMANN som før

Er du politimester, så er jeg borgermester, – jeg er mester for hele byen, jeg, ser du!

BYFOGDEN

Læg huen fra dig, siger jeg. Husk på, det er en reglementeret uniformshue!

DOKTOR STOCKMANN

Pyt; tror du den vågnende folkeløve lar sig skræmme af uniformshuer? Ja, for vi gør revolution i byen imorgen, skal du vide. Du trued med at afsætte mig; men nu afsætter jeg dig, – afsætter dig fra alle dine tillidsposter –. Tror du ikke jeg kan det? Jo, du; jeg har de sejrende samfundsmagter med mig. Hovstad og Billing vil tordne i «Folkebudet», og bogtrykker Aslaksen rykker ud i spidsen for hele husejerforeningen –

ASLAKSEN

Det gør jeg ikke, herr doktor.

DOKTOR STOCKMANN

Jo visst gør De så –

BYFOGDEN

Aha; herr Hovstad vælger kanske alligevel at slutte sig til agitationen?

HOVSTAD

Nej, herr byfogd.

ASLAKSEN

Nej, herr Hovstad er ikke så gal, at han skulde gå hen og ødelægge både sig selv og bladet for en indbildnings skyld.

DOKTOR STOCKMANN ser sig om

Hvad skal dette her sige?

HOVSTAD

De har fremstillet Deres sag i et falskt lys, herr doktor; og derfor så kan jeg ikke støtte den.

BILLING

Nej, efter det, herr byfogden var så artig at fortælle mig derinde, så –

DOKTOR STOCKMANN

Falskt! Lad De mig om det. Bare tryk De min opsats; jeg skal nok være mand for at forsvare den.

HOVSTAD

Jeg trykker den ikke. Jeg kan ikke og vil ikke og tør ikke trykke den.

DOKTOR STOCKMANN

Tør De ikke? Hvad er det for snak? De er jo redaktør; og det er da vel redaktørerne, som regerer pressen, skulde jeg tro!

ASLAKSEN

Nej, det er abonnenterne, herr doktor.

BYFOGDEN

Heldigvis, ja.

ASLAKSEN

Det er den offentlige mening, den oplyste almenhed, husejerne og alle de andre; dem er det, som regerer bladene.

DOKTOR STOCKMANN fattet

Og alle disse magter har jeg imod mig?

ASLAKSEN

Ja, det har De. Det vilde være borgerskabets rene ruin, om Deres opsats blev trykt.

DOKTOR STOCKMANN

Ja så. –

BYFOGDEN

Min hue og min stok!

Doktor Stockmann tar huen af og lægger den på bordet tilligemed stokken.

BYFOGDEN tar begge dele til sig

Din borgermesterværdighed fik en brat ende.

DOKTOR STOCKMANN

Enden er ikke endnu.

(til Hovstad)

Det er altså aldeles umuligt at få min opsats ind i «Folkebudet»?

HOVSTAD

Aldeles umuligt; også af hensyn til Deres familje.

FRU STOCKMANN

Å, De skal såmænd sletikke bry’ Dem om familjen, herr Hovstad.

BYFOGDEN tar et papir op af lommen

Til vejledning for publikum vil det være tilstrækkeligt, når dette kommer ind; det er en autentisk forklaring. Vær så god.

HOVSTAD tar papiret

Godt; det skal bli’ besørget indrykket.

DOKTOR STOCKMANN

Men mit ikke. Man bilder sig ind, man kan tie mig og sandheden ihjæl! Men det går ikke så glat som I tror. Herr Aslaksen, vil De straks ta’ mit manuskript og trykke det som flyveblad – på min egen bekostning, – på mit forlag. Jeg vil ha’ fire hundrede exemplarer; nej, fem–sex hundrede vil jeg ha’.

ASLAKSEN

Ikke, om De så bød mig guld for det, tør jeg låne mit officin til sligt noget, herr doktor. Jeg tør det ikke for den offentlige menings skyld. De får det ikke trykt noget steds i hele byen.

DOKTOR STOCKMANN

Så giv mig det igen.

HOVSTAD rækker ham manuskriptet

Vær så god.

DOKTOR STOCKMANN henter hat og stok

Ud skal det nu alligevel. Jeg vil læse det op i en stor folkeforsamling; alle mine medborgere skal få høre sandhedens røst!

BYFOGDEN

Ingen forening i hele byen låner dig lokale til sådant brug.

ASLAKSEN

Ikke en eneste en; det ved jeg så visst.

BILLING

Nej, gud døde mig, om de gør!

FRU STOCKMANN

Det vilde dog være altfor skammeligt! Men hvorfor står de da således imod dig, alle mand?

DOKTOR STOCKMANN arrig

Jo, det skal jeg sige dig. Det er fordi at her i byen er alle mand kærringer – ligesom du; alle tænker de bare på familjen og ikke på samfundet.

FRU STOCKMANN griber ham i armen

Så skal jeg vise dem en – en kærring, som kan være mand – for engangs skyld. For nu holder jeg med dig, Tomas!

DOKTOR STOCKMANN

Det var bra’ sagt, Katrine. Og ud skal det, min sæl og salighed! Kan jeg ikke få lejet noget lokale, så hyrer jeg en tambur til at gå igennem byen med mig, og så læser jeg det op på alle gadehjørnerne.

BYFOGDEN

Så topmålt gal er du da vel ikke!

DOKTOR STOCKMANN

Jo, jeg er!

ASLAKSEN

De får ikke en eneste mand i hele byen til at gå med Dem.

BILLING

Nej, gud døde mig, om De får!

FRU STOCKMANN

Bare ikke gi’ dig, Tomas. Jeg skal be’ gutterne gå med dig.

DOKTOR STOCKMANN

Det er et ypperligt indfald!

FRU STOCKMANN

Morten gør det så gerne; og Ejlif, han går nok med, han også.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, og så Petra da! Og du selv, Katrine!

FRU STOCKMANN

Nej, nej, ikke jeg selv; men jeg skal stå i vinduet og se på dig; det skal jeg gøre.

DOKTOR STOCKMANN slår armene om hende og kysser hende

Tak for det! Jo, nu skal vi prøve en dyst, I gode herrer! Jeg vil dog se, om usseldommen har magt til at binde munden på den patriot, som vil renske samfundet!

Han og fruen går ud gennem døren tilvenstre i baggrunden.

BYFOGDEN ryster betænkelig på hodet

Nu har han gjort hende gal også.

FJERDE AKT

En stor gammeldags sal i skibskaptejn Horsters hus. En åben fløjdør i baggrunden fører til et forværelse. På den venstre langvæg er tre vinduer; midt på den modsatte væg er hensat en forhøjning og på denne et lidet bord med to lys, vandkaraffel, et glas og en klokke. Salen er forøvrigt oplyst med lampetter mellem vinduerne. Til venstre i forgrunden står et bord med lys på og en stol. Forrest tilhøjre er en dør og ved denne et par stole.

Stor forsamling af byens borgere af alle stænder. Enkelte kvinder og nogle skolegutter ses blandt mængden. Flere og flere mennesker strømmer efterhånden ind fra baggrunden, så at salen fyldes.

EN BORGER til en anden, som han støder på

Er du også her ikveld, Lamstad?

DEN TILTALTE

Jeg er med ved alle folkemøder, jeg.

EN HOSSTÅENDE

De har da vel ta’t pibe med, ved jeg?

DEN ANDEN BORGER

Jagu’ har jeg da det. Har ikke De?

DEN TREDJE

Jo da. Og skipper Evensen vilde ta’ med sig en svær diger lur, sa’ han.

DEN ANDEN BORGER

Han er god, Evensen.

Latter i klyngen.

EN FJERDE BORGER kommer til

Hør, sig mig, hvad er det for noget, som skal gå for sig her ikveld?

DEN ANDEN BORGER

Det er jo doktor Stockmann, som vil holde et foredrag imod byfogden.

DEN NYKOMNE

Men byfogden er jo hans bror.

DEN FØRSTE BORGER

Det er det samme; doktor Stockmann er ikke ræd, han.

DEN TREDJE BORGER

Men han har jo uret; det stod i «Folkebudet».

DEN ANDEN BORGER

Ja, han må visst ha’ uret dennegang; for de vilde ikke låne ham sal hverken i husejerforeningen eller i borgerklubben.

DEN FØRSTE BORGER

Ikke engang badesalen kunde han få overladt.

DEN ANDEN

Nej, det kan du vel vide.

EN MAND i en anden klynge

Hvem skal en nu holde med i denne her sagen, De?

EN ANDEN MAND sammesteds

Bare pas på bogtrykker Aslaksen, og gør, som han gør.

BILLING med en mappe under armen, baner sig vej gennem mængden

Om forladelse, mine herrer! Måtte jeg kanske få slippe frem? Jeg skal referere for «Folkebudet». Tusend tak!

Han sætter sig ved bordet tilvenstre.

EN ARBEJDER

Hvem var han der?

EN ANDEN ARBEJDER

Kender du ikke han da? Det er jo den Billingen, som går for Aslaksens avis.

Skibskaptejn Horster fører fru Stockmann og Petra ind gennem døren tilhøjre i forgrunden. Ejlif og Morten følger med dem.

HORSTER

Her havde jeg tænkt familjen kunde sidde; en slipper så nemt ud her, om der skulde komme noget på.

FRU STOCKMANN

Tror De da her blir allarm?

HORSTER

En kan aldrig vide –; mellem så mange mennesker –. Men sæt De Dem ganske rolig.

FRU STOCKMANN sætter sig

Hvor det var snildt af Dem, at De tilbød Stockmann salen.

HORSTER

Når ingen anden vilde, så –

PETRA som også har sat sig

Og modigt var det også, Horster.

HORSTER

Å, der skulde nu ikke så stort mod til det, synes jeg.

Redaktør Hovstad og bogtrykker Aslaksen kommer samtidigt men hver for sig fremover gennem mængden.

ASLAKSEN går hen til Horster

Er ikke doktoren kommet endnu?

HORSTER

Han venter derinde.

Bevægelse oppe ved døren i baggrunden.

HOVSTAD til Billing

Der har vi byfogden. Ser De!

BILLING

Ja, gud døde mig, møder han ikke frem alligevel!

Byfogd Stockmann baner sig med lempe vej mellem de forsamlede, hilser høfligt og stiller sig ved væggen tilvenstre. Lidt efter kommer doktor Stockmann ind gennem døren tilhøjre i forgrunden. Han er sortklædt, i frakke, med hvidt halstørklæde. Enkelte klapper usikkert, men mødes af en dæmpet hyssen. Det blir stille.

DOKTOR STOCKMANN halvhøjt

Hvorledes har du det, Katrine?

FRU STOCKMANN

Jo, jeg har det godt.

(sagtere)

Bliv nu endelig ikke hidsig, Tomas.

DOKTOR STOCKMANN

Å, jeg ved nok at styre mig, du.

(ser på sit uhr, stiger op på forhøjningen og bukker)

Klokken er et kvarter over, – og så vil jeg da begynde –

(tar sit manuskript frem)

ASLAKSEN

Først må der vel vælges en ordstyrer.

DOKTOR STOCKMANN

Nej; det er sletikke nødvendigt.

NOGLE HERRER råber

Jo, jo!

BYFOGDEN

Jeg skulde også formene, at der bør vælges en dirigent.

DOKTOR STOCKMANN

Men jeg har tillyst dette møde for at holde et foredrag, Peter!

BYFOGDEN

Badelægens foredrag turde muligens gi’ anledning til divergerende opinionsytringer.

FLERE STEMMER fra mængden

En ordstyrer! En dirigent!

HOVSTAD

Den almene borgervilje synes at kræve en ordstyrer.

DOKTOR STOCKMANN behersket

Nu godt og vel; lad borgerviljen få sin vilje da.

ASLAKSEN

Skulde ikke herr byfogden ville påtage sig det hverv?

TRE HERRER klapper

Bravo! Bravo!

BYFOGDEN

Af flere let forståelige grunde må jeg undslå mig. Men heldigvis har vi i vor midte en mand, som jeg tror alle kan akceptere. Jeg sigter til formanden i husejerforeningen, herr bogtrykker Aslaksen.

MANGE STEMMER

Ja, ja! Aslaksen leve! Hurra for Aslaksen!

Doktor Stockmann tar sit manuskript og går ned fra forhøjningen.

ASLAKSEN

Når mine medborgeres tillid kalder mig, så skal jeg ikke være uvillig –

Håndklap og bifaldsråb. Aslaksen stiger op på forhøjningen.

BILLING skriver

Altså – «herr bogtrykker Aslaksen valgt med akklamation –»

ASLAKSEN

Og da jeg nu står på denne plads, må jeg få lov til at sige et par kortfattede ord. Jeg er en stilfærdig og fredsommelig mand, som holder på besindig moderation og på – og på moderat besindighed; det ved hver og en, som kender mig.

MANGE RØSTER

Ja! Ja da, Aslaksen!

ASLAKSEN

Jeg har i livets og erfaringens skole lært, at mådehold er den dyd, som båder en statsborger bedst –

BYFOGDEN

Hør!

ASLAKSEN

– og at sindighed og mådehold er det, som samfundet er bedst tjent med også. Jeg skulde derfor henstille til den agtede medborger, som har kaldt mødet sammen, at han beflitter sig på at holde sig indenfor mådeholdets grænser.

EN MAND oppe ved døren

Mådeholdsforeningens skål!

EN STEMME

Fy for fan’ da!

MANGE

Hys, hys!

ASLAKSEN

Ingen afbrydelser, mine herrer! – Er der nogen, som forlanger ordet?

BYFOGDEN

Herr dirigent!

ASLAKSEN

Herr byfogd Stockmann har ordet.

BYFOGDEN

I betragtning af det nære slægtskabsforhold, jeg, som formentlig bekendt, står i til den fungerende badelæge, skulde jeg helst ønsket, ikke at ytre mig her iaften. Men min stilling til badeanstalten og hensynet til byens allervigtigste interesser tvinger mig til at fremsætte et forslag. Jeg tør vel supponere, at ikke en eneste af de her tilstedeværende borgere finder det ønskeligt at upålidelige og overdrevne fremstillinger af badets og byens sanitære forholde spredes ud i videre kredse.

MANGE STEMMER

Nej, nej, nej! Ikke det! Vi protesterer!

BYFOGDEN

Jeg vil derfor foreslå, at forsamlingen ikke tilsteder badelægen at oplæse eller foredrage sin fremstilling af sagen.

DOKTOR STOCKMANN opbrusende

Ikke tilsteder –! Hvad for noget!

FRU STOCKMANN hoster

Hm – hm!

DOKTOR STOCKMANN fatter sig

Nå; ikke tilsteder altså.

BYFOGDEN

Jeg har i min redegørelse i «Folkebudet» gjort almenheden bekendt med de væsentligste fakta, så alle velsindede borgere med lethed kan opgøre sin dom. Man vil deraf se, at badelægens forslag, – foruden et mistillidsvotum imod stedets ledende mænd, – i grunden går ud på at påbyrde byens skattepligtige indvånere en ufornøden udgift af mindst hundrede tusend kroner.

Uvilje og nogle piber.

ASLAKSEN ringer med klokken

Silentium, mine herrer! Jeg må få lov at støtte byfogdens forslag. Det er også min mening, at doktorens agitation har en bagtanke. Han taler om badet; men det er en revolution, han efterstræber; han vil lægge styrelsen over i andre hænder. Ingen tviler om doktorens redelige hensigter; gud bevares, dem kan der ikke være to meninger om. Jeg er også en ven af folkeligt selvstyre, når det bare ikke falder for dyrt for skatteborgerne. Men det vilde bli’ tilfældet her; og derfor så –; nej guds død – med forlov – om jeg kan være med doktor Stockmann dennegang. En kan også købe guld for dyrt; det er nu min mening.

Livlig tilslutning fra alle sider.

HOVSTAD

Også jeg føler mig opfordret til at gøre rede for min stilling. Doktor Stockmanns agitation lod til at vinde adskillig stemning for sig i førstningen, og jeg støtted den så upartisk jeg kunde. Men så kom vi undervejr med, at vi havde ladt os vildlede af en falsk fremstilling –

DOKTOR STOCKMANN

Falsk –!

HOVSTAD

En mindre pålidelig fremstilling da. Byfogdens redegørelse har påvist det. Jeg håber, ingen her på stedet mistænker mit liberale sindelag; «Folkebudets» holdning i de store politiske spørsmål er vel kendt af enhver. Men jeg har af erfarne og sindige mænd lært, at i rent lokale sager bør et blad gå frem med en viss varsomhed.

ASLAKSEN

Fuldkommen enig med taleren.

HOVSTAD

Og i den foreliggende sag er det nu aldeles utvilsomt, at doktor Stockmann har den almene vilje imod sig. Men hvad er en redaktørs første og fornemste skyldighed, mine herrer? Er det ikke at virke i overensstemmelse med sine læsere? Har han ikke fåt ligesom et stiltiende mandat til ihærdigt og ufortrødent at fremme sine meningsfællers velfærd? Eller skulde jeg kanske ta’ fejl i dette?

MANGE STEMMER

Nej, nej, nej! Redaktør Hovstad har ret!

HOVSTAD

Det har kostet mig en tung kamp at bryde med en mand, i hvis hus jeg i den senere tid har været en hyppig gæst, – en mand, som indtil denne dag har kunnet glæde sig ved sine medborgeres udelte velvilje, – en mand, hvis eneste – eller ialfald væsentligste fejl er, at han mere spør’ sit hjerte end sit hode tilråds.

NOGLE SPREDTE RØSTER

Det er sandt! Hurra for doktor Stockmann!

HOVSTAD

Men min pligt imod samfundet bød mig at bryde med ham. Og så er der et hensyn til, som driver mig til at bekæmpe ham og, om muligt, standse ham på den skæbnesvangre vej, han er slåt ind på; det er hensynet til hans familje –

DOKTOR STOCKMANN

Hold Dem til vandledningen og kloaken!

HOVSTAD

– hensynet til hans ægtefælle og hans uforsørgede børn.

MORTEN

Er det os, det, mor?

FRU STOCKMANN

Hys!

ASLAKSEN

Jeg vil altså sætte herr byfogdens forslag under afstemning.

DOKTOR STOCKMANN

Behøves ikke! Ikveld agter jeg ikke at tale om alt det svineriet nede i badehuset. Nej; I skal få noget ganske andet at høre.

BYFOGDEN halvhøjt

Hvad er nu det for noget igen?

EN DRUKKEN MAND oppe ved udgangsdøren

Jeg er skatteberettiget! Og derfor så er jeg meningsberettiget også! Og jeg har den fulde – faste – ubegribelige mening, at –

FLERE STEMMER

Vær stille derborte!

ANDRE

Han er drukken! Kast ham ud!

Den drukne mand sættes udenfor.

DOKTOR STOCKMANN

Har jeg ordet?

ASLAKSEN ringer med klokken

Herr doktor Stockmann har ordet!

DOKTOR STOCKMANN

Det skulde bare ha’ været for nogen få dage siden, at man havde vovet et sligt forsøg, som her ikveld, på at målbinde mig! Som en løve skulde jeg da ha’ værget om mine hellige menneskerettigheder! Men nu kan det være mig det samme; for nu har jeg større ting at udtale mig om.

Mængden trænger sig tættere sammen om ham. Morten Kiil kommer tilsyne mellem de omstående.

DOKTOR STOCKMANN fortsætter

Jeg har tænkt og jeg har grublet meget i disse sidste dage, – grublet så mangfoldigt, så det tilslut begyndte ligesom at løbe surr i mit hode –

BYFOGDEN hoster

Hm –!

DOKTOR STOCKMANN

– men så fik jeg rede i tingene; da øjned jeg sammenhængen så grangiveligt. Og derfor står jeg her iaften. Jeg vil gøre store afsløringer, mine medborgere! Jeg vil meddele eder en opdagelse af ganske anden rækkevidde, end den småting, at vor vandledning er forgiftet og at vort sundhedsbad ligger på en pestsvanger grund.

MANGE STEMMER skrigende

Ikke tal om badet! Vi vil ikke høre det. Ingenting om det.

DOKTOR STOCKMANN

Jeg har sagt, jeg vil tale om den store opdagelse, jeg har gjort i disse sidste dage, – den opdagelse, at alle vore åndelige livskilder er forgiftede og at hele vort borgersamfund hviler på løgnens pestsvangre grund.

FORBLØFFEDE RØSTER halvhøjt

Hvad er det han siger?

BYFOGDEN

En sådan insinuation –!

ASLAKSEN med hånden på klokken

Taleren opfordres til at moderere sig.

DOKTOR STOCKMANN

Jeg har elsket min fødeby så højt, som nogen mand kan elske sine unge års hjemstavn. Jeg var ikke gammel, da jeg rejste herfra, og afstanden, savnet og erindringen kasted ligesom en øget glans både over stedet og over menneskene.

Nogle håndklap og bifaldsråb høres.

DOKTOR STOCKMANN

Så sad jeg i mange år inde i en forskrækkelig afkrog langt der nordpå. Når jeg kom sammen med nogen af de folk, som leved hist og her mellem stenrøsene, så syntes jeg mangen gang, det havde været tjenligere for de stakkers forkomne skabninger, om de havde fåt en dyrlæge derop istedetfor en mand som jeg.

Mumlen i salen.

BILLING lægger pennen

Nu har jeg da gud døde mig aldrig hørt –!

HOVSTAD

Dette er forhånelser imod en agtværdig almue!

DOKTOR STOCKMANN

Bi bare lidt! – Jeg tror ikke nogen skal kunne sige mig på, at jeg glemte min fødeby deroppe. Jeg lå på æg ligesom en ærfugl; og det, jeg ruged ud, – det var planen til badeanstalten her.

Håndklap og indsigelser.

DOKTOR STOCKMANN

Og da så skæbnen endelig langt om længe føjed det så godt og velsignet for mig, at jeg kunde komme hjem igen, – ja, mine medborgere, da syntes jeg ikke jeg havde flere ønsker i verden. Jo, jeg havde det ønske, ivrigt, utrættelig, brændende at være virksom til hjemmets og til almenhedens bedste.

BYFOGDEN ser hen i luften

Måden er noget underlig – hm.

DOKTOR STOCKMANN

Og så gik jeg her og svælged i forblindelsens lykke. Men igår formiddag – nej, det var egentlig iforgårs aftes – da åbned sig mine åndelige øjne på vid væg, og det første, jeg fik syn på, det var autoriteternes umådelige dumhed –

Larm, råb og latter. Fru Stockmann hoster ivrigt.

BYFOGDEN

Herr dirigent!

ASLAKSEN ringer

I kraft af min myndighed –!

DOKTOR STOCKMANN

Det er småligt at hænge sig i et ord, herr Aslaksen! Jeg mener bare, at jeg kom undervejr med det umådelige svineri, som de ledende mænd havde gjort sig skyldige i dernede i badet. Ledende mænd kan jeg ikke udstå for min død; – jeg har fåt nok af den slags folk i mine dage. De er som gedebukker i en ung træplantning; de gør ugagn overalt; de står en fri mand ivejen, hvor han så snor og vender sig, – og jeg skulde helst se, vi kunde få dem udryddet ligesom andre skadedyr –

Uro i salen.

BYFOGDEN

Herr dirigent, kan sådanne ytringer passere?

ASLAKSEN med hånden på klokken

Herr doktor –!

DOKTOR STOCKMANN

Jeg begriber ikke, at jeg først nu har fåt et rigtig årvågent syn på de herrer; for jeg har dog næsten dagstøt havt et så ypperligt exemplar for øje her i byen, – min bror Peter, – sen i vendingen og sejg i fordomme –

Latter, larm og piber. Fru Stockmann sidder og hoster.

Aslaksen ringer voldsomt.

DEN DRUKNE MAND som er kommen ind igen

Er det mig De sigter til? Ja, for rigtignok heder jeg Pettersen; men nej så fan’ hente mig –

VREDE STEMMER

Ud med den drukne mand! På døren med ham!

Manden kastes atter ud.

BYFOGDEN

Hvem var den person?

EN NÆRSTÅENDE

Kendte ham ikke, herr byfogd.

EN ANDEN

Han er ikke her fra byen.

EN TREDJE

Det skal nok være en lasthandler borte fra –

(resten uhørligt)

ASLAKSEN

Manden var øjensynlig beruset af bajerøl. – Bliv ved, herr doktor; men beflit Dem endelig på mådehold.

DOKTOR STOCKMANN

Nu vel da, mine medborgere; jeg skal ikke nærmere udtale mig om vore ledende mænd. Dersom nogen, af det, jeg nys har sagt, skulde indbilde sig, at jeg vil disse herrer tillivs her iaften, så tar han fejl, – ganske betydeligt fejl. For jeg nærer den velgørende fortrøstning, at efterliggerne, alle disse gamlinger fra en hendøende tankeverden, de besørger så ypperligt sig selv taget afdage; der behøves ingen doktors hjælp til at påskynde deres dødelige afgang. Og det er heller ikke den slags folk, som er samfundets overhændigste fare; det er ikke dem, som er de virksomste til at forgifte vore åndelige livskilder og til at forpeste grunden under os; det er ikke dem, som er sandhedens og frihedens farligste fiender i vort samfund.

RÅB FRA ALLE KANTER

Hvem da? Hvem er det? Nævn dem!

DOKTOR STOCKMANN

Ja, I kan lide på, at jeg skal nævne dem! For det er netop den store opdagelse, jeg har gjort igår.

(hæver stemmen)

Sandhedens og frihedens farligste fiender iblandt os, det er den kompakte majoritet. Ja, den forbandede, kompakte, liberale majoritet, – den er det! Nu ved I det.

Umådelig larm i salen. De fleste skriger, tramper og piber. Nogle ældre herrer veksler stjålne øjekast og lader til at gotte sig. Fru Stockmann rejser sig ængstelig; Ejlif og Morten går truende hen til skolegutterne, der gør optøjer. Aslaksen ringer med klokken og formaner til ro. Hovstad og Billing taler begge, men kan ikke høres. Endelig blir der stilhed.

ASLAKSEN

Ordstyreren forventer, at taleren kalder sine ubesindige ytringer tilbage.

DOKTOR STOCKMANN

Aldrig i verden, herr Aslaksen. Det er det store flertal i vort samfund, som berøver mig min frihed og som vil forbyde mig at udtale sandheden.

HOVSTAD

Flertallet har altid retten på sin side.

BILLING

Og det har sandheden også; gud døde mig!

DOKTOR STOCKMANN

Flertallet har aldrig retten på sin side. Aldrig, siger jeg! Det er en af disse samfundsløgne, som en fri, tænkende mand må gøre oprør imod. Hvem er det, som udgør flertallet af beboerne i et land? Er det de kloge folk, eller er det de dumme? Jeg tænker, vi får være enige om, at dumme mennesker er tilstede i en ganske forskrækkelig overvældende majoritet rundt omkring på den hele vide jord. Men det kan da vel, for fanden, aldrig i evighed være ret, at de dumme skal herske over de kloge!

Larm og skrig.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, ja; I kan nok overskrige mig; men I kan ikke modsige mig. Flertallet har magten – desværre –; men retten har det ikke. Retten har jeg og de andre få, de enkelte. Minoriteten har altid retten.

Stor larm igen.

HOVSTAD

Haha; doktor Stockmann er altså ble’t aristokrat siden iforgårs!

DOKTOR STOCKMANN

Jeg har sagt, at jeg ikke gider spilde et ord på den lille, trangbrystede, stakåndede flok, som ligger agterud. Med dem har det pulserende liv ikke længer noget at bestille. Men jeg tænker på de få, de enkelte iblandt os, som har tilegnet sig alle de unge fremspirende sandheder. Disse mænd står ligesom ude mellem forposterne, så langt fremskudt, at den kompakte majoritet endnu ikke har rukket did, – og der kæmper de for sandheder, som endnu er for nybårne i bevidsthedens verden til at ha’ fåt noget flertal for sig.

HOVSTAD

Nå, så er doktoren ble’t revolutionsmand da!

DOKTOR STOCKMANN

Ja, så pine død er jeg så, herr Hovstad! Jeg agter at gøre revolution imod den løgn, at flertallet sidder inde med sandheden. Hvad er det for sandheder, som flertallet plejer flokke sig om? Det er de sandheder, som er så vidt tilårs, at de er på vejen til at bli’ affældige. Men når en sandhed er ble’t så gammel, så er den også på gode veje til at bli’ en løgn, mine herrer.

Latter og udtryk af hån.

DOKTOR STOCKMANN

Ja ja, De kan tro mig, om De vil; men sandhederne er sletikke nogen sådanne sejglivede Metusalemmer, som folk bilder sig ind. En normalt bygget sandhed lever – lad mig sige – i regelen en 17–18, højst 20 år; sjelden længer. Men slige alderstegne sandheder er altid forskrækkelig skindmagre. Og alligevel er det først da, at flertallet gir sig ifærd med dem og anbefaler dem til samfundet som sund åndelig føde. Men der er ikke stor næringsværdi i den slags kost, kan jeg forsikre jer; og det må jeg som læge forstå. Alle disse flertals-sandheder er at ligne med fjorgammel spegemad; de er ligesom harske, ulne, grønsaltede skinker. Og deraf kommer al den moralske skørbug, som grasserer rundt om i samfundene.

ASLAKSEN

Det forekommer mig, at den ærede taler skejer vel langt ud fra teksten.

BYFOGDEN

Jeg må i det væsentlige tiltræde dirigentens mening.

DOKTOR STOCKMANN

Nej, men jeg tror du er rent gal, Peter! Jeg holder mig jo så tæt ind til teksten, som jeg kan. For det, jeg vil tale om, det er jo netop det, at massen, flertallet, denne fandens kompakte majoritet, – at det er den, siger jeg, som forgifter vore åndelige livskilder og forpester grunden under os.

HOVSTAD

Og det gør folkets store frisindede flertal, fordi det er sindigt nok til bare at hylde de sikre og godkendte sandheder?

DOKTOR STOCKMANN

Ak, min snille herr Hovstad, snak ikke om sikre sandheder! De sandheder, som massen og mængden godkender, det er de sandheder, som forpostfægterne holdt for sikre i vore bedstefædres dage. Vi forpostfægtere, som lever nutildags, vi godkender dem ikke længer; og jeg tror sletikke, der er nogen anden sikker sandhed til, end den, at intet samfund kan leve et sundt liv på slige gamle margløse sandheder.

HOVSTAD

Men istedetfor at stå her og tale sådan hen i det blå, så kunde det være morsomt at få høre, hvad det er for nogen gamle margløse sandheder, vi lever på.

Tilslutning fra flere kanter.

DOKTOR STOCKMANN

Å, jeg kunde regne op en hel hob af sligt noget styggetøj; men for det første vil jeg holde mig til en godkendt sandhed, som igrunden er en fæl løgn, men som alligevel både herr Hovstad og «Folkebudet» og alle «Folkebudet»s tilhængere lever på.

HOVSTAD

Og det er –?

DOKTOR STOCKMANN

Det er den lære, som I har taget i arv fra forfædrene og som I tankeløst forkynder både vidt og bredt, – den lære, at almuen, hoben, massen, er folkets kærne, – at den er folket selv, – at menigmand, at disse ukyndige og ufærdige i samfundet, har den samme ret til at fordømme og godkende, til at styre og råde, som de enkelte åndeligt fornemme personligheder.

BILLING

Nu har jeg da, gud døde mig –

HOVSTAD samtidigt, råber

Borgere, læg mærke til dette her!

FORBITTREDE STEMMER

Hoho, er ikke vi folket? Er det bare de fornemme, som skal styre!

EN ARBEJDER

Ud med den manden, som står og snakker så!

ANDRE

Hiv ham på porten!

EN BORGER skriger

Tud i luren, Evensen!

Vældige lurtoner høres; piber og rasende larm i salen.

DOKTOR STOCKMANN når støjen har lagt sig noget

Men så vær da rimelige! Kan I da ikke tåle at høre sandhedens røst for en gangs skyld? Jeg forlanger jo sletikke, at I allesammen straks på timen skal være enige med mig. Men jeg havde jo rigtignok ventet, at herr Hovstad vilde gi’ mig ret, når han bare fik summet sig lidt. Herr Hovstad gør jo fordring på at være fritænker –

STUDSENDE SPØRSMÅL dæmpet

Fritænker, sa’ han? Hvad? Er redaktør Hovstad fritænker?

HOVSTAD råber

Bevis det, doktor Stockmann! Når har jeg sagt det på tryk?

DOKTOR STOCKMANN tænker sig om

Nej, det har De død og plage ret i; – den frimodighed har De aldrig havt. Nå, jeg vil såmænd ikke sætte Dem i kattepine, herr Hovstad. Lad det være mig selv, som er fritænkeren da. For nu vil jeg af naturvidenskaben gøre det indlysende for jer allesammen, at «Folkebudet» trækker jer skammelig efter næsen, når det fortæller jer, at I, at almuen, at massen og mængden er folkets rette kerne. Det er bare en avisløgn, ser I! Almuen er ikke andet end det råstof, som folket skal gøre folk af.

Knurren, latter og uro i salen.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, er det da ikke så det går til i hele den øvrige levende verden? Hvilken forskel er der ikke mellem en kultiveret og en ukultiveret dyrefamilje? Se bare på en gemen bondehøne. Hvad kødværdi har slig en forkrøblet hønseskrot? Det er ikke stort, det! Og hvad er det for slags æg den lægger? En nogenlunde ordentlig kråke eller korp kan værpe omtrent ligeså gode æg. Men tag så for jer en kultiveret spansk eller japanesisk høne, eller tag en fornem fasan eller kalkun; – jo, da ser I nok forskellen! Og så vil jeg nævne hundene, som vi mennesker er så overmåde nær i slægt med. Tænk jer nu først en simpel almuehund, – jeg vil sige, slig en ækkel, ragget, pøbelagtig køter, som bare render gadelangs og sviner husvæggene til. Og stil så køteren sammen med en puddelhund, som gennem flere slægtsled stammer fra et fornemt hus, hvor den har fåt fin føde og havt anledning til at høre harmoniske stemmer og musik. Tror I ikke, at kraniet hos puddelen er ganske anderledes udviklet end hos køteren? Jo, det kan I lide på! Det er slige kultiverte puddelhvalpe, som gøglerne afretter til at gøre de allerutroligste kunststykker. Sligt noget kan en gemen bondekøter aldrig lære, om den så stod på sit hode.

Larm og løjer høres rundt omkring.

EN BORGER råber

Vil De nu gøre os til hunde også?

EN ANDEN MAND

Vi er ikke dyr, herr doktor!

DOKTOR STOCKMANN

Jo så min sæl og salighed er vi dyr, far! Vi er så gode dyr, allesammen, som nogen mand vil forlange. Men fornemme dyr findes der rigtignok ikke mange af iblandt os. Å, der er en ganske forskrækkelig afstand mellem puddelmennesker og køtermennesker. Og det er det løjerlige ved tingen, at redaktør Hovstad er ganske enig med mig, sålænge talen er om de firbenede dyr –

HOVSTAD

Ja lad dem gå for dem de er.

DOKTOR STOCKMANN

Ja vel; men såsnart jeg udvider loven til de tobenede, så stopper herr Hovstad op; så tør han ikke mene sine egne meninger længer, ikke tænke sine egne tanker tilende; så stiller han hele læren på hodet og forkynder i «Folkebudet», at bondehanen og gadekøteren – det er just de rigtige pragtexemplarer i menageriet. Men slig går det altid, så længe det almueagtige sidder i kroppen på en, og så længe en ikke har arbejdet sig ud til åndelig fornemhed.

HOVSTAD

Jeg gør ikke fordring på nogen slags fornemhed. Jeg stammer fra simple bønder; og jeg er stolt af, at jeg har min rod dybt nede i den almue, som her forhånes.

MANGE ARBEJDERE

Hurra for Hovstad! Hurra, hurra!

DOKTOR STOCKMANN

Den slags almue, som jeg taler om, den findes ikke dybt nede alene; den kryr og mylrer rundt omkring os, – lige op til samfundshøjderne. Se bare på jeres egen pene, pyntelige byfogd! Min bror Peter er såmænd så god en almuesmand, som nogen, der går i to sko –

Latter og hyssen.

BYFOGDEN

Jeg protesterer mod deslige personlige henvisninger.

DOKTOR STOCKMANN uforstyrret

– og det er han ikke, fordi han, ligesom jeg, stammer ned fra en gammel, fæl sjørøver nede fra Pommern eller deromkring, – ja, for det gør vi –

BYFOGDEN

Absurde traditioner. Benægtes!

DOKTOR STOCKMANN

– men han er det, fordi han tænker sine foresattes tanker og fordi han mener sine foresattes meninger. De folk, som det gør, de er åndelige almuesmænd; se, derfor er min stadselige bror Peter så forskrækkelig lidet fornem igrunden, – og følgelig også så lidet frisindet.

BYFOGDEN

Herr dirigent –!

HOVSTAD

Så det er de fornemme, som er frisindede hertillands? Det var en ganske ny oplysning.

Latter i forsamlingen.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det hører også med til min nye opdagelse. Og der hører også det med, at frisind er omtrent præcist det samme som moralitet. Og derfor så siger jeg, at det er rent uforsvarligt af «Folkebudet», når det dag ud og dag ind forkynder den vranglære, at det er massen og mængden, den kompakte majoritet, som sidder inde med frisindet og moralen, – og at laster og fordærvelse og alskens åndeligt svineri, det er noget, som siver ud af kulturen, ligesom alle uhumskhederne siver ned til badet fra garverierne oppe i Mølledalen!

Larm og afbrydelser.

DOKTOR STOCKMANN uforstyrret, ler i sin ivrighed

Og endda så kan dette samme «Folkebudet» præke om, at massen og mængden skal løftes op til højere livsvilkår! Men, i pokkers skind og ben, – dersom «Folkebudet»s lære holdt stik, så vilde jo det, at løfte massen, være akkurat det samme, som at vippe den lige lukt ind i fordærvelsen! Men heldigvis så er det bare en gammel arvtagen folkeløgn, dette, at kulturen demoraliserer. Nej, det er fordummelsen, fattigdommen, styghed over livsvilkårene, som forretter den fandens gerning! I et hus, hvor der ikke luftes og fejes gulv hver dag –; min hustru Katrine påstår, at gulvet bør skylles også; men det kan der nu disputeres om; – nå, – i et sligt hus, siger jeg, dér mister folk inden en 2–3 år evnen til at tænke og handle moralsk. Mangel på surstof afkræfter samvittigheden. Og det er nok svare knapt med surstoffet i mange, mange huse her i byen, lader det til, siden hele den kompakte majoritet kan være samvittighedsløs nok til at ville bygge byens opkomst på et hængedynd af løgn og bedrag.

ASLAKSEN

En så grov beskyldning må ikke udslynges mod et helt borgersamfund.

EN HERRE

Jeg henstiller til dirigenten at ta’ ordet fra taleren.

IVRIGE RØSTER

Ja, ja! Det er rigtigt! Ta’ ordet fra ham!

DOKTOR STOCKMANN opbrusende

Så skriger jeg sandheden ud på alle gadehjørner! Jeg skriver i udenbys aviser! Hele landet skal få vide, hvorledes det her er fat!

HOVSTAD

Det lader næsten til, at doktoren har til hensigt at ødelægge byen.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, så meget holder jeg af min fødeby, at jeg heller vil ødelægge den end se den blomstre op på en løgn.

ASLAKSEN

Det er stærkt sagt.

Larm og piber. Fru Stockmann hoster forgæves; doktoren hører det ikke længer.

HOVSTAD råber under larmen

Den mand må være en borgerfiende, som kan ville ødelægge et helt samfund!

DOKTOR STOCKMANN i stigende ophidselse

Der ligger ingen magt på, at et løgnagtigt samfund ødelægges! Det bør jævnes med jorden, siger jeg! Udryddes som skadedyr bør de, alle de, som lever i løgnen! I forpester hele landet tilslut; I bringer det derhen, at hele landet fortjener at lægges øde. Og kommer det så vidt, da siger jeg af mit fulde inderste hjerte: lad hele landet lægges øde; lad hele dette folk udryddes!

EN MAND i mængden

Det er at snakke som en ren folkefiende!

BILLING

Der lød, gud døde mig, folkets røst!

HELE MÆNGDEN skriger

Ja, ja, ja! Han er en folkefiende! Han hader sit land! Han hader hele folket!

ASLAKSEN

Jeg er både som statsborger og som menneske dybt rystet ved hvad jeg her har måttet høre på. Doktor Stockmann har afsløret sig på en måde, som jeg aldrig havde drømt om. Jeg må desværre tiltræde den mening, som nys blev udtalt af agtværdige borgere; og jeg holder for, at vi bør gi’ denne mening udtryk i en resolution. Jeg foreslår følgende: «Forsamlingen udtaler, at den anser badelægen, doktor Tomas Stockmann for en folkefiende».

Stormende hurraråb og bifald. Mange slår kreds om doktoren og piber imod ham. Fru Stockmann og Petra har rejst sig. Morten og Ejlif slås med de andre skolegutter, som også har pebet. Nogle voksne skiller dem ad.

DOKTOR STOCKMANN til piberne

Å I dårer, som I er, – jeg siger jer, at –

ASLAKSEN ringer

Doktoren har ikke ordet længer. En formelig afstemning bør finde sted; men for at skåne personlige følelser bør det ske skriftligt og uden navn. Har De noget rent papir, herr Billing?

BILLING

Her er både blåt og hvidt papir –

ASLAKSEN stiger ned

Det er bra’; på den vis går det fortere. Klip istykker –; se så, ja.

(til forsamlingen)

Blåt betyder nej; hvidt betyder ja. Jeg vil selv gå omkring og samle stemmerne.

Byfogden forlader salen. Aslaksen og et par andre borgere går med papirstykkerne i hatte omkring i forsamlingen.

EN HERRE til Hovstad

Hvorledes er det fat med doktoren, De? Hvad skal en tænke om sligt?

HOVSTAD

De ved jo, hvor fremfusende han er.

EN ANDEN HERRE til Billing

Hør; De vanker jo der i huset. Har De mærket om manden drikker?

BILLING

Jeg ved, gud døde mig, ikke hvad jeg skal sige. Toddyen er altid på bordet, når der kommer nogen.

EN TREDJE HERRE

Nej, jeg tror heller, han er forrykt iblandt.

DEN FØRSTE HERRE

Ja, mon der ikke er nogen arvelig galskab i familjen?

BILLING

Det kan s’gu gerne være, det.

EN FJERDE HERRE

Nej, det er bare pure ondskaben, er det; det er hævn over et eller andet.

BILLING

Han talte rigtignok en af dagene om gagetillæg; men det fik han da ikke.

ALLE HERRERNE istemmer

Aha; da er det jo let at forstå!

DEN DRUKNE MAND inde i mængden

Jeg vil ha’ en blå en, jeg! Og så vil jeg ha’ en hvid en også!

RÅB

Der er den drukne mand igen! Ud med ham!

MORTEN KIIL nærmer sig doktoren

Nå, Stockmann, ser De nu, hvad der kommer ud af sligt noget abespil?

DOKTOR STOCKMANN

Jeg har gjort min skyldighed.

MORTEN KIIL

Hvad var det, De sa’ om garverierne i Mølledalen?

DOKTOR STOCKMANN

Det hørte De jo; jeg sa’, at det var fra dem alt griseriet kom.

MORTEN KIIL

Fra mit garveri også?

DOKTOR STOCKMANN

Desværre, Deres garveri er nok det allerværste.

MORTEN KIIL

Vil De sætte det på tryk i aviserne?

DOKTOR STOCKMANN

Jeg stikker ingenting under stol.

MORTEN KIIL

Det kan bli’ Dem dyrt, det, Stockmann.

Han går.

EN FED HERRE går hen til Horster, hilser ikke på damerne

Nå, kaptejn, De låner altså Deres hus ud til folkefiender?

HORSTER

Jeg tænker, jeg kan gøre med min ejendom, hvad jeg vil, herr grosserer.

GROSSEREREN

Så har De vel ikke noget imod, at jeg gør det samme med min.

HORSTER

Hvad mener grossereren?

GROSSEREREN

Imorgen skal De høre fra mig.

Han vender sig og går.

PETRA

Var ikke det Deres reder, Horster?

HORSTER

Jo, det var grosserer Vik.

ASLAKSEN med stemmesedlerne i hånden, stiger op på forhøjningen og ringer

Mine herrer, må jeg gøre Dem bekendt med udfaldet. Med alle stemmer imod én –

EN YNGRE HERRE

Den ene er den drukne mands!

ASLAKSEN

Med alle stemmer imod en beskænket mands har denne borgerforsamling erklæret badelægen, doktor Tomas Stockmann for en folkefiende.

(råb og bifaldstegn)

Leve vort gamle hæderlige borgersamfund!

(atter bifaldsråb)

Leve vor dygtige og virksomme byfogd, som så lojalt har undertrykt blodets røst!

(hurra)

Mødet er hævet.

Han stiger ned.

BILLING

Leve dirigenten!

HELE MÆNGDEN

Hurra for bogtrykker Aslaksen!

DOKTOR STOCKMANN

Min hat og min frakke, Petra! Kaptejn, har De plads for passagerer til den nye verden?

HORSTER

For Dem og Deres skal der skaffes plads, herr doktor.

DOKTOR STOCKMANN mens Petra hjælper ham frakken på

Godt. Kom, Katrine! Kom, gutter!

Han tar sin hustru under armen.

FRU STOCKMANN sagte

Snille Tomas, lad os gå bagvejen.

DOKTOR STOCKMANN

Ingen bagveje, Katrine.

(med hævet røst)

I skal få høre fra folkefienden, før han ryster støvet af sine fødder! Jeg er ikke så godslig som en viss person; jeg siger ikke: jeg tilgiver eder; thi I ved ikke, hvad I gør.

ASLAKSEN råber

Det er en bespottelig sammenligning, doktor Stockmann!

BILLING

Det er, gud dø – –. Sligt er drøjt at høre på for en alvorlig mand.

EN GROV STEMME

Og så truer han også!

OPHIDSENDE RÅB

Lad os slå ruderne ind hos ham! Dyp ham i fjorden!

EN MAND i mængden

Blæs i luren, Evensen! Tud, tud!

Lurtoner, piber og vilde skrig. Doktoren går med sine mod udgangen. Horster baner vej for dem.

HELE MÆNGDEN hyler efter de bortgående

Folkefiende! Folkefiende! Folkefiende!

BILLING idet han ordner sine notitser

Nej gud døde mig, om jeg vilde drikke toddy hos Stockmanns ikveld!

De forsamlede stimler mod udgangen; larmen forplanter sig udenfor; fra gaden høres råbet: «Folkefiende! Folkefiende!»

FEMTE AKT

Doktor Stockmanns arbejdsværelse. Boghylder og skabe med forskellige præparater langs væggene. I baggrunden er udgang til forstuen; i forgrunden tilvenstre dør til dagligstuen. På væggen tilhøjre er to vinduer, hvori alle ruderne er knuste. Midt i værelset står doktorens skrivebord, bedækket med bøger og papirer. Værelset er i uorden. Det er formiddag.

Doktor Stockmann, i slåbrok og tøfler og med kalot, står krumbøjet og rager med en paraply under et af skabene; tilsidst haler han en sten frem.

DOKTOR STOCKMANN taler gennem den åbne dagligstuedør

Katrine, her fandt jeg en til.

FRU STOCKMANN inde i dagligstuen

Å, du finder visst en hel del endnu.

DOKTOR STOCKMANN lægger stenen hen til en hob andre på bordet

De stenene skal jeg gemme som en helligdom. Ejlif og Morten skal få se på dem hver dag, og når de er ble’t voksne, skal de få dem i arv efter mig.

(rager under en boghylde)

Har ikke – hvad fanden heder hun nu, – hun, tøsen, – har hun ikke været efter glasmesteren endnu?

FRU STOCKMANN kommer ind

Jo, men han svarte, han vidste ikke, om han kunde komme idag.

DOKTOR STOCKMANN

Du skal gerne se, han tør ikke.

FRU STOCKMANN

Nej, Randine trode også, han tør ikke for naboerne.

(taler ind i dagligstuen)

Hvad er det du vil, Randine? Nå så.

(går ind og kommer straks tilbage)

Her er et brev til dig, Tomas.

DOKTOR STOCKMANN

Lad mig se.

(åbner det og læser)

Ja så.

FRU STOCKMANN

Hvem er det fra?

DOKTOR STOCKMANN

Fra husværten. Han siger os op.

FRU STOCKMANN

Er det virkelig sandt? Han, som er så skikkelig en mand –

DOKTOR STOCKMANN ser i brevet

Han tør ikke andet, siger han. Han gør det så nødig; men han tør ikke andet – for sine medborgeres skyld – af hensyn til den offentlige mening – er afhængig – tør ikke støde visse formående mænd for hodet –

FRU STOCKMANN

Der kan du bare se, Tomas.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, ja, jeg ser det nok; de er fejge, allesammen, her i byen; intet menneske tør noget af hensyn til alle de andre mennesker.

(slænger brevet på bordet)

Men det kan jo være os det samme, Katrine. Nu rejser vi til den nye verden, og så –

FRU STOCKMANN

Ja men, Tomas, er det rigtig vel betænkt, dette med at rejse?

DOKTOR STOCKMANN

Skulde jeg kanske bli’ her, hvor de har sat mig i gabestokken som en folkefiende, brændemærket mig, slåt mine vinduer istykker! Og vil du se her, Katrine; de har revet en flænge i mine sorte buxer også.

FRU STOCKMANN

Å nej da; og det er de bedste du har!

DOKTOR STOCKMANN

En skulde aldrig ha’ sine bedste buxer på, når en er ude og strider for frihed og sandhed. Ja, jeg bryr mig ikke så stort om buxerne, skønner du; for de kan du altid snurpe sammen for mig. Men det er det, at mobben og massen vover at gå mig ind på livet, som om de var mine ligemænd, – det er det, som jeg ikke kan fordøje for min død!

FRU STOCKMANN

Ja, de har været svært grove imod dig her i byen, Tomas; men behøver vi da at rejse helt ud af landet for det?

DOKTOR STOCKMANN

Tror du kanske ikke plebejerne er ligeså næsevise i de andre byer som her? Å jo, du, det blir nok omtrent hip som hap. Nå, skidt; lad køterne glæfse; det er ikke det værste; det værste er, at alle mennesker er parti-trælle hele landet udover. Ikke for det, – det er kanske ikke ligere i det fri vesten heller; der grasserer jo også den kompakte majoritet og den liberale offentlige mening og alt det andet djævelskab. Men forholdene er storslagne der, ser du; de kan dræbe, men de sejgpiner ikke; de klyper ikke en fri sjæl med skruestikker ligesom herhjemme. Og i nødsfald så kan en jo holde sig undaf.

(går henad gulvet)

Dersom jeg bare vidste, hvor der var en urskog eller en liden sydhavsø at få købt for en billig pris –

FRU STOCKMANN

Ja men gutterne da, Tomas?

DOKTOR STOCKMANN standser

Hvor du er underlig, Katrine! Vilde du heller, at gutterne skulde vokse op i et sligt samfund som vort? Du så jo selv igåraftes, at halvparten af befolkningen er bindegal; og når den anden halvpart ikke har mistet forstanden, så er det, fordi de er fæhunde, som ikke har nogen forstand at miste.

FRU STOCKMANN

Nej men, snille Tomas, du er da også så uforsigtig i din mund.

DOKTOR STOCKMANN

Nå! Er det kanske ikke sandt, hvad jeg siger? Vender de ikke op og ned på alle begreber? Rører de ikke ret og uret sammen i én vælling? Kalder de ikke alt det for løgn, som jeg véd er sandhed? Men det aller ravgaleste er, at her går voksne liberale mennesker omkring i hobetal og indbilder både sig selv og andre, at de er frisindede! Skulde du ha’ hørt sligt, Katrine!

FRU STOCKMANN

Ja, ja, det er visst rent galt, men –

Petra kommer ind fra dagligstuen.

FRU STOCKMANN

Er du alt kommen fra skolen nu?

PETRA

Ja; jeg er ble’t opsagt.

FRU STOCKMANN

Opsagt!

DOKTOR STOCKMANN

Du også!

PETRA

Fru Busk sa’ mig op; og så syntes jeg, det var bedst, jeg gik straks.

DOKTOR STOCKMANN

Det gjorde du, min sæl, ret i!

FRU STOCKMANN

Hvem skulde da tænkt, at fru Busk var et så slet menneske!

PETRA

Å, mor, fru Busk er såmænd ikke slet; jeg så tydeligt, hvor ondt det gjorde hende. Men hun turde ikke andet, sa’ hun; og så blev jeg opsagt.

DOKTOR STOCKMANN ler og gnider hænderne

Hun turde ikke andet, hun, heller! Å, det er dejligt.

FRU STOCKMANN

Å nej, efter de fæle spektakler igåraftes, så –

PETRA

Det var ikke det alene. Nu skal du bare høre, far!

DOKTOR STOCKMANN

Nå da?

PETRA

Fru Busk viste mig ikke mindre end tre breve, som hun havde fåt imorges –

DOKTOR STOCKMANN

Uden navn vel?

PETRA

Ja.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, for de tør ikke vove navnet, Katrine!

PETRA

Og i to af dem stod der, at en herre, som vanker her i huset, havde fortalt i klubben inat, at jeg havde sådanne overmåde frie meninger om forskellige ting –

DOKTOR STOCKMANN

Og det nægted du da vel ikke for?

PETRA

Nej, det kan du jo vide. Fru Busk har selv så temmelig fri meninger, når vi er på tomandshånd; men da nu dette var kommet ud om mig, så turde hun ikke beholde mig.

FRU STOCKMANN

Og tænk, – det er en, som vanker her i huset! Der ser du, hvad du har for din gæstfrihed, Tomas.

DOKTOR STOCKMANN

Sligt griseri vil vi ikke leve i længer. Pak ind så fort du kan, Katrine; lad os komme væk jo før jo heller.

FRU STOCKMANN

Vær stille; jeg synes, der er nogen ude i gangen. Se efter, Petra.

PETRA åbner døren

Å, er det Dem, kaptejn Horster? Vær så god og kom ind.

KAPTEJN HORSTER fra forstuen

Goddag. Jeg syntes, jeg måtte indom og høre hvorledes det står til.

DOKTOR STOCKMANN ryster hans hånd

Tak; det var rigtig snildt af Dem.

FRU STOCKMANN

Og tak, fordi De hjalp os igennem, kaptejn Horster.

PETRA

Men hvorledes slap De så hjem igen?

HORSTER

Å jo, det gik; jeg har jo så temmelige kræfter; og de folk er nu mest for at bruge munden.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, er det ikke mærkeligt, De, med denne svinagtige fejgheden? Kom, her skal jeg vise Dem noget! Se, her ligger alle stenene, som de hev ind til os. Se bare på dem! Der er, min sæl, ikke mere end to ordentlige, digre kampestene i hele haugen; resten er ikke andet end puksten, – rent småpluk. Og endda så stod de derude og skråled og svor på, at de vilde slå mig fordærvet; men handling – handling – nej, det ser en ikke stort til her i byen!

HORSTER

Det var nu også det bedste for Dem dennegang, herr doktor.

DOKTOR STOCKMANN

Visst var det så. Men det er ærgerligt alligevel; for kommer det engang til et alvorligt, landsvigtigt håndgemæng, så skal De se, den offentlige mening vil være for at ta’ benene på nakken, og så sætter den kompakte majoritet tilskogs som en saueflok, kaptejn Horster. Det er det, som er så sørgeligt at tænke på; det gør mig så inderlig ondt –. Nej, men for fanden, – igrunden så er det jo bare dumheder, dette her. Har de sagt, at jeg er en folkefiende, så lad mig være en folkefiende da.

FRU STOCKMANN

Det blir du såmænd aldrig, Tomas.

DOKTOR STOCKMANN

Det skal du sletikke bande på, Katrine. Et stygt ord kan virke som et knappenålsrisp i lungen. Og dette fordømte ord –; jeg kan ikke bli’ det kvit; det har sat sig fast her under hjertekulen; det ligger og graver og suger ligesom sure safter. Og det hjælper der ingen magnesia imod.

PETRA

Pyt; du skal bare le af dem, far.

HORSTER

Folk kommer nok engang på andre tanker, herr doktor.

FRU STOCKMANN

Ja, Tomas, det kan du være så sikker på, som du står her.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, kanske når det er forsent. Men så kan de ha’ det så godt! Så kan de gå her i sit griseri og angre på, at de har drevet en patriot i landflygtighed. Når sejler De, kaptejn Horster?

HORSTER

Hm, – det var egentlig det, jeg kom for at tale med Dem om –

DOKTOR STOCKMANN

Nå, er der kommet noget ivejen med skibet?

HORSTER

Nej; men det blir nok så, at jeg ikke går med.

PETRA

De er da vel ikke ble’t opsagt?

HORSTER smiler

Jo, jeg er rigtignok det.

PETRA

De også.

FRU STOCKMANN

Der ser du bare, Tomas.

DOKTOR STOCKMANN

Og det for sandhedens skyld! Å, dersom jeg havde kunnet tænkt mig noget sligt –

HORSTER

Det skal De ikke ta’ Dem videre nær af; jeg finder nok en post hos et eller andet udenbys rederi.

DOKTOR STOCKMANN

Og det er denne grosserer Vik, – en formuende mand, uberoende af alle og enhver –! Tvi, for fanden!

HORSTER

Han er ellers ganske retsindig; og han sa’ selv, han vilde gerne ha’ beholdt mig, hvis han bare turde –

DOKTOR STOCKMANN

Men han turde ikke? Nej, det forstår sig!

HORSTER

Det er ikke så grejt, sa’ han, når en hører til et parti –

DOKTOR STOCKMANN

Det var et sandt ord af den hædersmand! Et parti, det er ligesom en kødkværn, det; det maler alle hoderne sammen til en grød; og derfor så blir de også grødhoder og kødhoder, alle ihob!

FRU STOCKMANN

Nej, men Tomas da!

PETRA til Horster

Havde De bare ikke fulgt os hjem, så kanske ikke det var kommet så vidt.

HORSTER

Jeg angrer ikke på det.

PETRA rækker ham hånden

Tak for det!

HORSTER til doktoren

Og så var det det, jeg vilde sige, at når De endelig vil rejse, så har jeg tænkt på et andet råd –

DOKTOR STOCKMANN

Det var bra’; bare vi kan komme fort afsted –

FRU STOCKMANN

Hys; banked det ikke?

PETRA

Det er visst onkel.

DOKTOR STOCKMANN

Aha!

(råber)

Kom ind!

FRU STOCKMANN

Snille Tomas, lov mig nu endelig –

Byfogd Stockmann kommer fra forstuen.

BYFOGDEN i døren

Å, du er optaget. Ja, så vil jeg heller –

DOKTOR STOCKMANN

Nej, nej; kom du bare.

BYFOGDEN

Men jeg ønsked at tale med dig under fire øjne.

FRU STOCKMANN

Vi skal gå ind i dagligstuen sålænge.

HORSTER

Og jeg vil komme igen siden.

DOKTOR STOCKMANN

Nej, gå De ind med, kaptejn Horster; jeg må få vide nærmere besked –

HORSTER

Ja, ja, så venter jeg da.

Han følger fru Stockmann og Petra ind i dagligstuen.

Byfogden siger intet men skotter mod vinduerne.

DOKTOR STOCKMANN

Du finder kanske, her er vel luftigt idag? Sæt huen på.

BYFOGDEN

Tak, hvis jeg måtte det.

(gør så)

Jeg tror, jeg har forkølet mig igår; jeg stod og frøs –

DOKTOR STOCKMANN

Så? Da syntes jeg s’gu det var varmt nok.

BYFOGDEN

Jeg beklager, at det ikke stod i min magt at forhindre disse natlige excesser.

DOKTOR STOCKMANN

Har du ellers noget særdeles at sige mig?

BYFOGDEN tager et stort brev frem

Jeg har dette aktstykke til dig fra badedirektionen.

DOKTOR STOCKMANN

Er jeg opsagt?

BYFOGDEN

Ja, fra dags dato.

(lægger brevet på bordet)

Det gør os ondt; men – rent ud sagt – vi turde ikke andet for den almene opinions skyld.

DOKTOR STOCKMANN smiler

Turde ikke? Det ord har jeg hørt før idag.

BYFOGDEN

Jeg be’r, du vil gøre dig din stilling klar. Du må ikke for fremtiden regne på nogensomhelst praxis her i byen.

DOKTOR STOCKMANN

Fanden ivold med praxisen! Men hvoraf ved du det så visst?

BYFOGDEN

Husejerforeningen har sat igang en liste, som bæres fra hus til hus. Alle velsindede borgere opfordres til ikke at benytte dig; og jeg tør indestå for, at ikke en eneste husfader vover at nægte sin underskrift; man tør det ikke, simpelt hen.

DOKTOR STOCKMANN

Nej, nej; det tviler jeg ikke på. Men hvad så?

BYFOGDEN

Hvis jeg måtte gi’ dig et råd, så skulde det være det, at du fraflytted stedet for nogen tid –

DOKTOR STOCKMANN

Ja, jeg tænker netop så småt på at fraflytte stedet.

BYFOGDEN

Vel. Og når du så havde fåt sådan et halvt års tid til at betænke dig i, og du da efter moden overvejelse kunde bekvemme dig til i et par beklagende ord at erkende din vildfarelse –

DOKTOR STOCKMANN

Så kunde jeg kanske få min post igen, mener du?

BYFOGDEN

Kanske; sletikke ganske umuligt.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, men den offentlige mening da? I tør jo ikke for den offentlige menings skyld.

BYFOGDEN

Opinionen er en overmåde variabel ting. Og, oprigtig talt, det er os af særdeles vigtighed at få en sådan indrømmelse fra din hånd.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, den slikker I jer nok om næsen efter! Men du husker da vel, for fanden, hvad jeg før har sagt dig om den slags rævekunster!

BYFOGDEN

Dengang var din position ganske anderledes favorabel; dengang turde du supponere, at du havde hele byen i ryggen –

DOKTOR STOCKMANN

Ja, og nu får jeg føle, at jeg har hele byen på nakken –.

(bruser op)

Men ikke, om jeg så havde selve fanden og hans oldemor på nakken –! Aldrig, – aldrig, siger jeg!

BYFOGDEN

En familjeforsørger tør ikke handle således, som du gør. Du tør det ikke, Tomas.

DOKTOR STOCKMANN

Tør jeg ikke! Der er bare en eneste ting i verden, som en fri mand ikke tør; og ved du, hvad det er?

BYFOGDEN

Nej.

DOKTOR STOCKMANN

Naturligvis; men jeg skal fortælle dig det. En fri mand tør ikke svine sig til som en lurv; han tør ikke bære sig ad slig, at han måtte spytte sig selv i øjnene!

BYFOGDEN

Dette her klinger jo overmåde plausibelt; og dersom der ikke forelå en anden forklaringsgrund for din halsstarrighed –; men det gør der jo rigtignok –

DOKTOR STOCKMANN

Hvad mener du med det?

BYFOGDEN

Det forstår du visst meget godt. Men som din bror og som en besindig mand råder jeg dig til, ikke at bygge altfor trygt på forhåbninger og udsigter, som kanske så såre let kunde slå fejl.

DOKTOR STOCKMANN

Men hvad i alverden skal det sigte til?

BYFOGDEN

Vil du virkelig bilde mig ind, at du skulde være uvidende om de testamentariske dispositioner, som garvermester Kiil har truffet?

DOKTOR STOCKMANN

Jeg ved, at den smule, han ejer, skal gå til en stiftelse for gamle trængende håndværksfolk. Men hvad kommer det mig ved?

BYFOGDEN

For det første er det nu ikke smuler, her er tale om. Garvermester Kiil er en temmelig formuende mand.

DOKTOR STOCKMANN

Det har jeg aldrig havt en anelse om –!

BYFOGDEN

Hm, – virkelig ikke? Du har altså heller ikke en anelse om, at en ikke ubetydelig del af hans formue skal tilfalde dine børn, således at du og din hustru skal nyde renterne for livstid. Har han ikke sagt dig det?

DOKTOR STOCKMANN

Nej så min sæl om han har! Tvert imod; han har støt og stadig gåt og raset over, at han var så urimelig højt skatlagt. Men ved du da også dette her så ganske visst, Peter?

BYFOGDEN

Jeg har det fra en aldeles pålidelig kilde.

DOKTOR STOCKMANN

Nej, herregud, så blir jo Katrine sikret, – og børnene også! Det må jeg da rigtignok fortælle –

(råber)

Katrine, Katrine!

BYFOGDEN holder ham tilbage

Hys, sig ikke et ord endnu!

FRU STOCKMANN åbner døren

Hvad er der påfærde?

DOKTOR STOCKMANN

Ingen ting, du; gå bare ind igen.

Fru Stockmann lukker.

DOKTOR STOCKMANN driver om på gulvet

Sikret! Nej, tænk, – de er sikret allesammen! Og det for livstid! Det er dog en velsignet følelse at vide sig sikret!

BYFOGDEN

Ja, men det er netop det, du ikke er. Garvermester Kiil kan annullere testamentet hvad dag og time han vil.

DOKTOR STOCKMANN

Men det gør han ikke, min gode Peter. Grævlingen er altfor kisteglad over, at jeg tar fat på dig og dine velvise venner.

BYFOGDEN studser og ser forskende på ham

Aha, dette kaster lys over adskilligt.

DOKTOR STOCKMANN

Hvilket adskilligt?

BYFOGDEN

Det hele har altså været en kombineret manøvre. Disse voldsomme, hensynsløse attentater, som du – i sandhedens navn – har rettet mod stedets ledende mænd –

DOKTOR STOCKMANN

Hvad de; hvad de?

BYFOGDEN

De var altså ikke andet, end et aftalt vederlag for denne gamle hævnsyge Morten Kiils testamente.

DOKTOR STOCKMANN næsten målløs

Peter, – du er da den fæleste plebejer, jeg har kendt alle mine levedage.

BYFOGDEN

Mellem os er det forbi. Din afsked er uigenkaldelig; – for nu har vi våben imod dig.

Han går.

DOKTOR STOCKMANN

Tvi, tvi, tvi!

(råber)

Katrine! Gulvet skal skylles efter ham! Lad hende komme ind med en balje, hun – hun – hvad fanden –, hun, som altid er sodet om næsen –

FRU STOCKMANN i dagligstuedøren

Hys, hys da, Tomas!

PETRA også i døren

Far, bedstefar er her og spør, om han kan få tale med dig alene.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, visst kan han så.

(ved døren)

Kom De, svigerfar.

Morten Kiil kommer ind. Doktoren lukker døren efter ham.

DOKTOR STOCKMANN

Nå, hvad er det så? Sæt Dem ned.

MORTEN KIIL

Ikke sidde.

(ser sig om)

Her ser pent ud hos Dem idag, Stockmann.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, synes De ikke det?

MORTEN KIIL

Rigtig pent ser her ud; og frisk luft er her også; idag har De da nok af det sure stoffet, som De snakked om igår. De må ha’ en svært fin samvittighed idag, kan jeg tænke.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det har jeg.

MORTEN KIIL

Kan tænke mig det.

(banker sig på brystet)

Men ved De, hvad det er for noget, jeg har her?

DOKTOR STOCKMANN

Det er vel også en fin samvittighed, håber jeg.

MORTEN KIIL

Pyt! Nej, det er noget, som er bedre end som så.

Han tar en tyk tegnebog frem, åbner den og viser en del papirer.

DOKTOR STOCKMANN ser forundret på ham

Aktier i badeanstalten?

MORTEN KIIL

De var ikke vanskelige at få idag.

DOKTOR STOCKMANN

Og De har været ude og købt –?

MORTEN KIIL

Så mange, jeg havde penge til.

DOKTOR STOCKMANN

Men, kære svigerfar, – så fortvilet, som det står til med badet nu –!

MORTEN KIIL

Hvis De bær’ Dem ad som et fornuftigt menneske, så får De nok badet på fode igen.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, De ser jo selv, jeg gør alt, hvad jeg kan; men –. Folk er jo gale her i byen!

MORTEN KIIL

De sa’ igår, at det værste griseriet kom fra mit garveri. Men hvis om det var sandt, så måtte jo min bedstefar, og min far før mig, og jeg selv i mangfoldige år ha’ gåt og griset byen til, ligesom tre morderengler. Tror De, jeg lar den skam sidde på mig?

DOKTOR STOCKMANN

Desværre, det blir De s’gu’ nok nødt til.

MORTEN KIIL

Nej tak. Jeg holder på mit gode navn og rygte. Folk kalder mig for «grævlingen», har jeg hørt sige. En grævling, det er jo en slags gris, det; men det skal de aldrig i verden få ret i. Jeg vil leve og dø som et rensligt menneske.

DOKTOR STOCKMANN

Og hvorledes vil De bære Dem ad med det?

MORTEN KIIL

De skal gøre mig ren, Stockmann.

DOKTOR STOCKMANN

Jeg!

MORTEN KIIL

Ved De, hvad det er for penge, jeg har købt disse her aktierne for? Nej, det kan De ikke vide; men nu skal jeg sige Dem det. Det er de penge, som Katrine og Petra og smågutterne skal ha’ efter mig. Ja, for jeg har nu lagt mig lidt tilbedste alligevel, ser De.

DOKTOR STOCKMANN bruser op

Og så går De hen og tar Katrines penge til sligt!

MORTEN KIIL

Ja, de pengene står nu i badet allesammen. Og nu vil jeg rigtig se, om De er så binde – pine – gal alligevel, Stockmann. Lar De endnu komme dyr og sligt stygt noget fra mit garveri, så er det akkurat det samme, som at skære brede remmer af Katrines hud, og af Petras også, og af smågutternes; men det gør ingen skikkelig husfar, – hvis han ikke er en gal mand da.

DOKTOR STOCKMANN som går op og ned

Ja, men jeg er en gal mand; jeg er en gal mand!

MORTEN KIIL

Så rent ravruskende gal er De vel ikke, når det gælder kone og børn.

DOKTOR STOCKMANN standser foran ham

Hvorfor kunde De ikke talt med mig, før De gik hen og købte alt det kram!

MORTEN KIIL

Det, som er gjort, det har bedst klem, det.

DOKTOR STOCKMANN driver urolig omkring

Dersom jeg endda ikke var så viss i min sag –! Men jeg er så inderlig overtydet om, at jeg har ret.

MORTEN KIIL vejer tegnebogen i hånden

Holder De på med den galskaben, så er de ikke stort værd, disse her.

Han stikker tegnebogen i lommen.

DOKTOR STOCKMANN

Men, for fanden, videnskaben måtte da vel også kunne finde på forebyggelsesmidler, synes jeg; et eller andet præservativ –

MORTEN KIIL

Mener De noget til at dræbe dyrene med?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, eller til at gøre dem uskadelige.

MORTEN KIIL

Kunde De ikke probere med noget rottekrudt?

DOKTOR STOCKMANN

Å, snak, snak! – Men alle folk siger jo, at det bare er en indbildning. Kan det så ikke være en indbildning da! Lad dem ha’ det så godt! Har ikke de uvidende tranghjertede køtere skældt mig ud for en folkefiende; – og så var de færdig at rive klæ’rne af kroppen på mig også!

MORTEN KIIL

Og så alle ruderne, som de har slåt istykker for Dem da!

DOKTOR STOCKMANN

Ja, og så dette her med pligter imod familjen! Det må jeg snakke med Katrine om; hun er så nøje inde i de sager.

MORTEN KIIL

Det er bra’; lyd De bare en fornuftig kones råd.

DOKTOR STOCKMANN farer imod ham

At De også kunde bære Dem så bagvendt ad! Sætte Katrines penge på spil; sætte mig i denne græsselige pinefulde vånde! Når jeg ser på Dem, så er det, som jeg så fanden selv –!

MORTEN KIIL

Så er det bedst jeg går da. Men inden klokken to vil jeg ha’ besked fra Dem. Ja eller nej. Blir det nej, så går aktierne til stiftelsen, – og det den dag idag.

DOKTOR STOCKMANN

Og hvad får så Katrine?

MORTEN KIIL

Ikke en snus.

Døren til forstuen blir åbnet. Redaktør Hovstad og bogtrykker Aslaksen kommer tilsyne derude.

MORTEN KIIL

Nej se de to dér!

DOKTOR STOCKMANN stirrer på dem

Hvad for noget! Vover De endnu at komme her ind til mig!

HOVSTAD

Ja såmænd gør vi så.

ASLAKSEN

Vi har noget at snakke med Dem om, ser De.

MORTEN KIIL hvisker

Ja eller nej – inden klokken to.

ASLAKSEN med et øjekast til Hovstad

Aha!

Morten Kiil går.

DOKTOR STOCKMANN

Nå, hvad er det så De vil mig? Gør det kort.

HOVSTAD

Jeg kan godt begribe, at De har imod os for vor holdning under mødet igår –

DOKTOR STOCKMANN

Og det kalder De holdning? Jo, det var en dejlig holdning! Jeg kalder det holdningsløst, kærringagtigt –. Fy for fanden!

HOVSTAD

Kald det for hvad det så skal være; men vi kunde ikke andet.

DOKTOR STOCKMANN

De turde vel ikke andet? Er det ikke så?

HOVSTAD

Jo, om De så vil.

ASLAKSEN

Men hvorfor lod De ikke et lidet ord falde i forvejen? Bare sligt et lidet vink til herr Hovstad eller mig.

DOKTOR STOCKMANN

Et vink? Om hvad?

ASLAKSEN

Om det, som stak bagved.

DOKTOR STOCKMANN

Jeg forstår Dem aldeles ikke.

ASLAKSEN nikker fortrolig

Å jo så gu’ gør De så, doktor Stockmann.

HOVSTAD

Det er da ikke noget at lægge dølgsmål på længer nu.

DOKTOR STOCKMANN ser afvekslende på dem

Ja, men i pokkers skind og ben –!

ASLAKSEN

Må jeg spørge, – går ikke Deres svigerfar omkring i byen og køber op alle badeaktierne?

DOKTOR STOCKMANN

Jo, han har været ude og købt badeaktier idag; men –?

ASLAKSEN

Det havde været klogere, om De havde fåt en anden til at gøre det, – en, som ikke stod Dem fuldt så nær.

HOVSTAD

Og så skulde De ikke ha’ trådt op under navn. Der behøvte jo ingen at vide, at angrebet på badeanstalten kom fra Dem. De skulde ha’ ta’t mig med på råd, doktor Stockmann.

DOKTOR STOCKMANN ser frem for sig; et lys synes at gå op for ham og han siger som himmelfalden

Kan sligt være tænkeligt? Kan sligt noget gøres?

ASLAKSEN smiler

Det viser sig jo, at det kan gøres. Men det bør helst gøres fint, skønner De.

HOVSTAD

Og så bør der helst være flere med om det; for det er jo altid så, at ansvaret mindsker for den enkelte, når han har andre med sig.

DOKTOR STOCKMANN fattet

Kort og godt, mine herrer, – hvad er det, De vil?

ASLAKSEN

Det kan herr Hovstad bedst –

HOVSTAD

Nej, sig De det, Aslaksen.

ASLAKSEN

Nå ja, det er det, at nu, da vi ved, hvorledes det hele hænger sammen, så tror vi nok, at vi tør stille «Folkebudet» til Deres rådighed.

DOKTOR STOCKMANN

Nu tør De det? Men den offentlige mening da? Frygter De ikke for, at der vil rejse sig en storm imod os?

HOVSTAD

Vi får se at ride stormen af.

ASLAKSEN

Og så får doktoren se at være kvik i vendingen. Så fort Deres angreb har gjort sin nytte –

DOKTOR STOCKMANN

Så fort min svigerfar og jeg har fåt aktierne ihænde for en billig pris, mener De –?

HOVSTAD

Det er vel nærmest videnskabelige hensyn, som driver Dem til at bli’ den styrende ved badet.

DOKTOR STOCKMANN

Forstår sig; det var af videnskabelige hensyn, at jeg fik han gamle grævlingen til at gå med på dette her. Og så flikker vi lidt på vandledningen og roder lidt op i stranden uden at det koster bykassen en halv krone. Tror De ikke, det går? Hvad?

HOVSTAD

Jeg tænker det, – når De har «Folkebudet» med Dem.

ASLAKSEN

I et frit samfund er pressen en magt, herr doktor.

DOKTOR STOCKMANN

Ja vel; og det er jo den offentlige mening også; og De, herr Aslaksen, De tar da vel husejerforeningen på Deres samvittighed?

ASLAKSEN

Både husejerforeningen og mådeholdsvennerne. Vær tryg for det.

DOKTOR STOCKMANN

Men, mine herrer –; ja, jeg skammer mig ved at spørge om det; men, – hvad vederlag –?

HOVSTAD

Helst vilde vi jo hjælpe Dem for rent ingenting, kan De skønne. Men «Folkebudet» står på svage fødder; det vil ikke rigtig gå; og at standse bladet nu, da her er så mangt at virke for i den store politik, det vilde jeg så inderlig nødig.

DOKTOR STOCKMANN

Forstår sig; det måtte jo falde svært hårdt for en folkeven som De.

(bruser ud)

Men jeg er en folkefiende, jeg!

(farer om i værelset)

Hvor har jeg kæppen henne? Hvor fanden har jeg kæppen?

HOVSTAD

Hvad skal det sige?

ASLAKSEN

De vil da vel aldrig –?

DOKTOR STOCKMANN standser

Og hvis jeg nu ikke gav Dem en eneste øre af alle mine aktier? Mynten sidder ikke løs hos os rige folk, må De huske på.

HOVSTAD

Og De må huske på, at den sag med aktierne kan fremstilles på to måder.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, det er De nok mand for; hvis jeg ikke kommer «Folkebudet» til hjælp, så får De visst et fælt syn på den sagen; De gør vel jagt på mig, kan jeg tænke, – sætter efter mig, – prøver på at kværke mig, som hunden kværker haren!

HOVSTAD

Det er efter naturens lov; ethvert dyr vil livnære sig.

ASLAKSEN

En får ta’ føden, hvor en kan finde den, skønner De.

DOKTOR STOCKMANN

Så se I kan finde jer noget ude i rendestenen;

(farer om i værelset)

for nu skal det, pine død, vise sig, hvem der er det stærkeste dyr af os tre.

(finder paraplyen og svinger den)

Hej, se her –!

HOVSTAD

De vil da ikke forgribe Dem på os!

ASLAKSEN

Tag Dem ivare med den paraplyen!

DOKTOR STOCKMANN

Ud af vinduet med Dem, herr Hovstad!

HOVSTAD ved forstuedøren

Er De rent forrykt!

DOKTOR STOCKMANN

Ud af vinduet, herr Aslaksen! Spring, siger jeg! Ligeså godt først som sidst.

ASLAKSEN løber rundt om skrivebordet

Mådehold, herr doktor; jeg er en svagelig mand; jeg tåler så lidet –

(skriger)

Hjælp, hjælp!

Fru Stockmann, Petra og Horster kommer fra dagligstuen.

FRU STOCKMANN

Men gud bevare mig, Tomas, hvad er her på færde!

DOKTOR STOCKMANN svinger paraplyen

Hop ud, siger jeg! Ned i rendestenen!

HOVSTAD

Overfald på sagesløs mand! Jeg skyder Dem til vidne, kaptejn Horster.

Han skynder sig ud gennem forstuen.

ASLAKSEN rådvild

Den, som bare kendte de lokale forholde –

(smutter ud gennem dagligstuen)

FRU STOCKMANN holder på doktoren

Men så styr dig da, Tomas!

DOKTOR STOCKMANN kaster paraplyen

Ja så min sæl slap de fra det alligevel.

FRU STOCKMANN

Men hvad var det da, de vilde dig?

DOKTOR STOCKMANN

Det skal du få vide siden; nu har jeg andre ting at tænke på.

(går til bordet og skriver på et visitkort)

Se her, Katrine; hvad står her?

FRU STOCKMANN

Tre store Nej; hvad er det?

DOKTOR STOCKMANN

Det skal du også få vide siden.

(rækker kortet)

Der, Petra; lad den sodede løbe op til grævlingen med det, så fort hun kan. Skynd dig!

Petra går med kortet ud gennem forstuen.

DOKTOR STOCKMANN

Ja, har ikke jeg idag havt besøg af alle fandens sendebud, så ved jeg ikke. Men nu skal jeg også spidse min pen imod dem, så den blir som en syl; jeg skal dyppe den i ædder og galde; jeg skal kyle mit blækhorn lige i skallen på dem!

FRU STOCKMANN

Ja men vi rejser jo, Tomas.

Petra kommer tilbage.

DOKTOR STOCKMANN

Nå?

PETRA

Besørget.

DOKTOR STOCKMANN

Godt. – Rejser, siger du? Nej så pine død om vi gør; vi blir, hvor vi er, Katrine!

PETRA

Blir vi!

FRU STOCKMANN

Her i byen?

DOKTOR STOCKMANN

Ja netop her; her er valpladsen; her skal slaget stå; her vil jeg sejre! Når jeg nu bare har fåt mine buxer sy’d sammen, så går jeg ud i byen og søger efter hus; vi må jo ha’ tag over hodet til vinteren.

HORSTER

Det skal De få hos mig.

DOKTOR STOCKMANN

Kan jeg det?

HORSTER

Ja, det kan De så godt; jeg har rum nok, og jeg er jo næsten aldrig hjemme.

FRU STOCKMANN

Å hvor det er snildt af Dem, Horster.

PETRA

Tak!

DOKTOR STOCKMANN ryster hans hånd

Tak, tak! Så er altså den sorg slukt. Og så tar jeg fat for alvor endnu i denne dag. Å, her blir en uendelighed at rode op i, Katrine! Men det er bra’, at jeg nu får tiden så ganske til min rådighed; ja, for se her; jeg er opsagt fra badet, skal du vide –

FRU STOCKMANN sukker

Ak ja, det vented jeg jo.

DOKTOR STOCKMANN

– og så vil de ta’ min praxis fra mig også. Men lad dem det! Fattigfolk beholder jeg ialfald, – de, som ingenting betaler; og herregud, det er jo dem, som mest trænger til mig også. Men høre på mig skal de, pine død, få lov til; jeg skal præke for dem både i tide og i utide, som der står skrevet etsteds.

FRU STOCKMANN

Men, snille Tomas, jeg synes, du har set, hvad det nytter at præke.

DOKTOR STOCKMANN

Du er virkelig løjerlig, Katrine. Skulde jeg kanske la’ mig slå af marken af den offentlige mening og den kompakte majoritet og sligt noget djævelskab? Nej tak, du! Og det, jeg vil, det er jo så simpelt og grejt og ligetil. Jeg vil bare få banket ind i hodet på køterne, at de liberale er de fri mænds lumskeste fiender, – at parti-programmerne vri’er halsen om på alle unge levedygtige sandheder, – at hensigtsmæssigheds-hensynene vender op og ned på moral og retfærdighed, så at det blir rent grueligt at leve her tilslut. Ja, synes ikke De, kaptejn Horster, at jeg måtte kunne få folk til at begribe det?

HORSTER

Kan gerne være; jeg skønner mig ikke rigtig på sligt.

DOKTOR STOCKMANN

Jo, ser De, – nu skal De høre! Det er parti-høvdingerne, som må udryddes. For en parti-høvding er ligesom en ulv, ser De, – han er ligesom en forslugen gråbén; – han behøver så og så mange stykker småfæ om året, hvis han skal bestå. Se nu bare Hovstad og Aslaksen! Hvor mange småfæ gør ikke de ende på; eller de skamferer dem og river dem fordærvet, så de aldrig blir til andet end husejere og abonnenter på «Folkebudet»!

(sætter sig halvt op på bordet)

Nej, kom her, du Katrine, – se, hvor vakkert solen falder ind idag. Og så den velsignede friske vårluft, som jeg har fåt ind til mig.

FRU STOCKMANN

Ja, når vi bare kunde leve af solskin og vårluft, Tomas.

DOKTOR STOCKMANN

Nå, du må spinke og spare ved siden af, – så går det nok. Det er min mindste bekymring. Nej, det, som værre er, det er det, at jeg ikke ved nogen så fri og fornem mand, at han tør ta’ min gerning op efter mig.

PETRA

Å, tænk ikke på det, far; du har tiden for dig. – Nej se, der er alt gutterne.

Ejlif og Morten kommer ind fra dagligstuen.

FRU STOCKMANN

Har I fåt lov idag?

MORTEN

Nej; men vi slo’s med de andre i frikvarteret –

EJLIF

Det er ikke sandt; det var de andre, som slo’s med os.

MORTEN

Ja, og så sa’ herr Rørlund, at det var bedst vi blev hjemme i nogen dage.

DOKTOR STOCKMANN knipser med fingrene og springer ned fra bordet

Nu har jeg det! Nu har jeg det, min sæl! I skal aldrig sætte jer fod i skolen mere!

GUTTERNE

Ikke i skolen!

FRU STOCKMANN

Nej men, Tomas –

DOKTOR STOCKMANN

Aldrig, siger jeg! Jeg vil selv lære jer op; – ja, det vil sige, I skal ikke lære nogen guds skabte ting –

MORTEN

Hurra!

DOKTOR STOCKMANN

– men jeg vil få jer til at bli’ fri, fornemme mænd. – Hør, det må du hjælpe mig med, Petra.

PETRA

Ja, far, det kan du lide på.

DOKTOR STOCKMANN

Og skolen, den skal holdes i salen, hvor de skældte mig ud for en folkefiende. Men vi må være flere; jeg må ha’ mindst tolv gutter til at begynde med.

FRU STOCKMANN

Dem får du såmænd ikke her i byen.

DOKTOR STOCKMANN

Det skal vi få se.

(til gutterne)

Kender I ikke nogen gadelømler, – nogen rigtige lurver –?

MORTEN

Jo, far, dem kender jeg mange af!

DOKTOR STOCKMANN

Så er det bra’; få fat på nogen stykker til mig. Jeg vil experimentere med køterne for én gangs skyld; der kan sidde mærkværdige hoder på dem iblandt.

MORTEN

Men hvad skal vi gøre, når vi er ble’t fri og fornemme mænder da?

DOKTOR STOCKMANN

Da skal I jage alle gråbenene over til det fjerne vesten, gutter!

Ejlif ser noget betænkelig ud; Morten hopper og råber hurra.

FRU STOCKMANN

Ak, bare det ikke blir disse her gråbenene, som jager dig, Tomas.

DOKTOR STOCKMANN

Er du rent gal, Katrine! Jage mig! Nu, da jeg er byens stærkeste mand!

FRU STOCKMANN

Den stærkeste – nu?

DOKTOR STOCKMANN

Ja, jeg tør sige så stort et ord, at nu er jeg en af de stærkeste mænd i hele verden.

MORTEN

Å nej da!

DOKTOR STOCKMANN sænker stemmen

Hys; I skal ikke tale om det endnu; men jeg har gjort en stor opdagelse.

FRU STOCKMANN

Nu igen?

DOKTOR STOCKMANN

Ja visst, ja visst!

(samler dem om sig og siger fortrolig)

Sagen er den, ser I, at den stærkeste mand i verden, det er han, som står mest alene.

FRU STOCKMANN smiler og ryster på hodet

Å du Tomas –!

PETRA trøstig, griber hans hænder

Far!

Innledning til En folkefiende

ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

I Norge, som i andre europeiske land, var deler av den politiske og den filosofiske debatten i store deler av det 19. århundre preget av to filosofiske hovedbegreper: folket og jeget. Begrepet folk ble stort sett oppfattet som det menneskelige fellesskapet, nasjonen, en omfattende etnisk, språklig, historisk og ofte også statlig sammensveiset gruppe av individer. Gruppen kunne være underlagt en felles skreven eller uskreven lov, felles adferdsnormer og med store likheter når det gjaldt naturgitte eksistensvilkår og religiøse forestillinger. Begrepet jeg kunne være mindre homogent, mer skiftende historisk og filosofisk og mer eller mindre profilert angående spørsmål om rettigheter og plikter i forhold til fellesskapet. Romantikken som dominerende kunstretning kan for en stor del karakteriseres som et dynamisk og kreativt forhold mellom folket og jeget, hvor jeget har rollen som den som i egenskap av spesielt begavet politiker eller kunstner kan peke ut for folket hvordan livet best kan leves, hvilke mål som vil være i tråd med fellesskapets og den enkeltes interesser, og hvilke midler som egner seg i arbeidet for å nå målene.

Tidens kunstnere og intellektuelle kunne ha ulike oppfatninger om hvor tyngdepunktet skulle ligge. De to nokså motsatte posisjonene som bød seg frem, betegnes gjerne som nasjonalisme og individualisme. De hadde sitt filosofiske eller estetiske grunnlag i hver sine tradisjoner og skrifter. Antikkens tenkere hadde lagt stor vekt på teorier omkring organiseringen av staten, mens ideen om at statens dannelse best kunne legitimeres ut fra hensynet til individet og dets rettigheter, fikk større betydning under renessansen. Fra nyere tid kan vi nøye oss med å peke på Johann Gottfried von Herder og hans arbeid Stimmen der Völker in Liedern (opprinnelig fra 1778) som et ideologisk utgangspunkt for den romantiske dyrkelsen av begrepet folk. Her fant man inspirasjon til å gå i gang med studier i og innsamlinger av folkeminne av mange slag. Fra samme tid kan vi nevne Adam Smith og hans hovedverk Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations (1776), hvor individets egeninteresse blir betraktet som den fundamentale motivasjonen for borgeres og nasjoners økonomiske virksomhet. Smiths sosialøkonomiske teorier innebar betinget legitimering av en viss moderat egoisme, slik at individualismen ikke bare ble sosialt akseptabel, men kunne betraktes som en fornem og fullt ut respektabel åndsretning; dermed ble romantikkens dyrkelse av det unike og (kunstnerisk) skapende individet styrket. En mer ekstrem variant av individualismen ble senere utviklet av Max Stirner i hans hovedarbeid Der Einzige und sein Eigenthum (1845). Stirner avviser alle ideelle verdier som abstraksjoner og oppfatter jeget med dets ubegrensede rettigheter som den sosiale sfærens basis. Ytterliggående individualisme kan i sin konsekvens få visse likheter med anarkisme.

Idéhistorisk sett er det mulig å finne konturene av en overgang fra det ene ideologiske tyngdepunktet til det andre i løpet av 1800-tallet. Den første fasen er dominert av nasjonale reisninger og statsdannelser i kjølvannet av Napoleons fall. Den betegnes oftest som nasjonalromantikken og preges av individets solidaritet med og bidrag til fellesskapets kulturelle utvikling. I den andre fasen legges det større vekt på individets statsborgerlige rettigheter, politiske reformer og økende merkantile og kulturelle friheter. Denne fasen kan vi betegne som liberalromantikken. Det historiske skiftet mellom de to fasene kan grovt sett tidsbestemmes til 1860-årene, etter at den store europeiske frihandelsbevegelsen hadde fått sitt gjennombrudd med den fransk-engelske handelstraktaten i 1860 (jf. Salmonsen Frihandel). De store politiske utopiene hører især den første fasen til, mens den andre fasen med sin sterkere individualistiske farve synes å ha mer sans for at det enkelte mennesket kan ha interesser som ikke alltid samsvarer med samfunnets. Den filosofiske anarkismen, som i det 20. århundres organisasjonsdominerte samfunnsutvikling gradvis kom til å bli skandalisert, var i siste halvdel av det 19. århundre en respektert om ikke dominerende samfunnsoppfatning.

Epokens diktning er ikke nødvendigvis en gjenspeiling av denne slags ideologiske og handelspolitiske utviklingsprosesser, men diktere og tekster som skaper debatt, kan være indikasjoner på at forestillinger som har vært dominerende, blir utfordret av nye prioriteringer. Ibsen hadde startet sin forfatterbane (når man ser bort fra hans første skuespill Catilina 1850) med en tydelig nasjonalromantisk profil, og for hans del kom overgangen til den individualistiske åndsretningen i siste halvdel av 1860-årene. Dobbeltdramaet Kejser og Galilæer er et historisk verk, men det har ikke desto mindre et klart individualistisk preg. Som romersk keiser får Julian det for seg at han skal snu utviklingen bort fra det han opplever som kristendommens livsfornektende asketisme i retning av antikkens mer gledesfylte livs- og gudsdyrkelse. Han får ikke folket med seg, og forsøket får en tragisk utgang. Ibsens første liberalromantiske drama, hvor både sannhetens og frihetens ånd etter en moralsk krise i hovedpersonen kommer triumferende ut av handlingen, er Samfundets støtter, hvor det sterke, men moralsk klanderverdige individet forsoner seg med folket i småbyen.

Da Ibsen på sin første utenlandsreise i 1852 kom over den tyske dramaforskeren Hermann Hettners bok Das moderne Drama (1852), leste han den med stor interesse, og vi kan finne spor etter Hettners dels genrehistoriske og dels programmatiske verk i flere av Ibsens skuespill fra 1850-årene (jf. HIS 1k, 356; HIS 3k, 14, 22). I det første kapitlet, «Die historische Tragödie», legger forfatteren stor vekt på William Shakespeares historiske dramatikk som mønster og forbilde for denne typen skuespill. Men Hettner er omhyggelig med å peke på at det dreier seg om to typer historiske skuespill av den engelske dikteren. De som henter sitt emne fra engelske dynastikonflikter, er ikke helt på høyden genremessig; de betegnes gjerne som «histories». Derimot er skuespillene med stoff fra romersk historie i en klasse for seg. Disse stykkene oppfyller de strengeste kravene man kan stille til gjennomførte karaktertragedier, og de hører til de mest virkningsfulle av Shakespeares dramaer; de er nemlig blitt til i hans modne periode (jf. Hettner 1959, 177–78).

Den første av de romerske tragediene Hettner undersøker, og den han behandler mest utførlig, er Coriolanus. Her har Shakespeare gjort bruk av sagnmateriale fra Romas historie i tilknytning til en periode preget av hunger og dyrtid som tidfestes til ca. 490 f.Kr. Konflikten tilspisser seg mellom plebeierne, med to folketribuner som sine talspersoner, og patrisieren Caius Marcius, en fremragende hærfører med støtte i senatet. Han har utmerket seg i krigen mot volskerne, et folk i Latium, blant annet ved heroisk opptreden i slaget om volskerbyen Corioli, og er belønnet av romerne med æresnavnet Coriolanus. Han ønsker å bli romersk konsul og få avskaffet det nylig innførte folketribunatet, da han mistror folkets evne til å velge ledere. Senatet utpeker ham til konsul, men valget må godkjennes av plebeierne, og i møter med folket kommer hans forakt for det romerske borgerskapet så klart til uttrykk at han blir dømt til landsforvisning. Han går over til volskernes side og rykker frem mot Roma i spissen for volskerhæren. Romerne forsøker å appellere til hans fedrelandssinn, men først da de sender en delegasjon bestående av blant andre hans mor, hans hustru og hans lille sønn, oppgir han beleiringen. Etter dette blir Coriolanus anklaget for forræderi og deretter drept av volskerne.

Det har vært vanlig, hevder Hettner, å oppfatte skuespillets tragiske motsetning som en kamp mellom den aristokratiske reaksjonen og det våknende borgerskapets politiske fremskritt, men dette er en oppfatning han ikke deler. Shakespeare er altfor aristokratisk innstilt til at han vil vite av noen folkelig basert statsdannelse. Når Coriolanus faller, er det ikke fordi han er en ubøyelig aristokrat, men fordi han på grunn av krenket stolthet lar seg drive til den verst tenkelige forbrytelsen, forræderi mot fedrelandet. Spørsmålet er hvordan vi aksepterer at det kommer så langt:

Og bare slik kan det rettferdiggjøres poetisk at dikteren utpensler folket som så nederdrektig. For Corolianus’ gjerning måtte ha et klart skinn av rett, om den overhodet skulle egne seg i et tragisk sammenstøt (Hettner 1959, 183; til norsk ved HIS).

I sin gjennomgang av dramaet legger Hettner vekt på å vise hvordan handlingen like til de innerste motivene er spunnet ut av heltens karakteregenskaper. At stykket kan ha et historisk eller sagnpreget utgangspunkt, hindrer ikke at dikteren her har skapt en veritabel psykologisk karaktertragedie, et verk som kan sies å utgjøre et uforlignelig forbilde innen denne typen drama (jf. Hettner 1959, 187).

Dramateoretikerens sterke ros har neppe unngått den unge Ibsen, og han har nok hatt idealet for øye under arbeidet med verk som Fru Inger til Østeraad, Kongs-Emnerne og Kejser og Galilæer. Men noe av poenget med rosen er at dette genreforbildet ikke begrenser seg til historisk dramatikk; det har like stor gyldighet for andre former for drama med en sentral hovedperson. Tanken går blant annet til Brand, hvor hovedpersonen har et anstrengt forhold til myndighetenes representanter, og etter hvert får han også menigheten mot seg fordi folket ikke er i stand til å etterleve de ideelle kravene han stiller. I en artikkel fra 1936 argumenterer A.E. Zucker for det synet at Ibsen var påvirket av Shakespeares omtalte romerske tragedie da han skrev sitt dramatiske dikt i 1865–66: «It would be hard to find two other characters in the works of great dramatists who are spiritually so closely akin as are Brand and Coriolanus» (Zucker 1936, 103). I en avsluttende note drøftes innflytelsen fra Coriolanus også på En folkefiende. Zucker nevner at Ibsen kan ha funnet betegnelsen «folkefiende» i den danske oversettelsen av Coriolanus (1936, 106–07).

Den første som pekte på likheten mellom den nevnte Shakespeare-tragedien og Ibsens En folkefiende, var den finlandssvenske Ibsen-forskeren Valfrid Vasenius. I sin anmeldelse av Ibsens skuespill i Nordisk tidskrift för vetenskap, konst och industri 1882 vier han nesten halvparten til en sammenligning med Coriolanus. For det første ser Vasenius en slående likhet i de to dramaenes oppbygning. Helten er i begge tilfeller et rikt begavet individ som har gjort sin hjemby en betydelig tjeneste, uten å ville ta imot en offentlig æresbevisning som takk for det. Begge handler mot sine medborgeres økonomiske interesser, og begge erklæres som folkefiende på grunn av det. Coriolanus blir allerede i første scene i første akt, før han har trådt frem på scenen, av en borger betegnet som «chief enemy to the people» (Shakespeare 1974, 1396), mens doktor Stockmann mot slutten av annen akt av sin bror byfogden sies å være noe i likhet med en «samfundets fiende», og mot slutten av folkemøtet i fjerde akt av en mann i mengden betegnes som «en ren folkefiende»; i begge tilfeller får karakteristikken tilslutning fra de øvrige borgerne. Begge hovedpersonene oppfatter en slik utmerkelse som høyst uberettiget, og de slår verbalt så sterkt tilbake at de i realiteten nærmest blir landsforvist – Coriolanus bokstavelig talt, Doktor Stockmann i mer billedlig forstand, siden han i praksis fraskrives tak over hodet og levebrød. Det er også en parallell i kvinnenes reaksjoner; de inntar i begge tilfeller en form for meglerrolle. De to stykkene stiller det samme problemet: Hvordan kan individets opplevelse av sin selvstendighet forenes med det å være medlem av samfunnet, og hvordan kan kvinnen opptre som megler når det er oppstått en konflikt mellom samfunnet og individet (jf. Vasenius 1882, 59–60)? Blant de viktigste forskjellene mellom de to skuespillene nevner Vasenius først og fremst at mens Shakespeares helt får en tragisk skjebne fordi han ikke kan vike for massen, har Ibsens helt en mindre tragisk og mer menneskelig dimensjon. Doktor Stockmann styres av ideen mer enn av lidenskapen. Dermed kan striden i hans tilfelle – blant annet ved kvinnenes medvirkning – finne sin avslutning i en utvikling mot høyere klarhet i hans verdensanskuelse, og ikke i individets absolutte tilintetgjørelse.

Senere har også Kristian Smidt pekt på at doktor Stockmann ikke er helt ulik Shakespeares romerske hærfører i hans konflikt med hjembyens borgere. Ibsen kan ha lest Coriolanus så tidlig som i Grimstad-tiden, da han skrev sitt første skuespill. Smidt minner om Paul Botten-Hansens anmeldelse av Catilina i det håndskrevne Samfundsbladet i april 1850, hvor visse likheter mellom Ibsens portrett av den romerske opprøreren og Shakespeares stolte patrisier Coriolanus blir påpekt (jf. HIS 1k, 44; Smidt 2004, 20). Når det gjelder doktor Stockmann, er Coriolanus og han like urokkelige og sta overfor sine motstandere, like fulle av forakt for det jevne folket og like mye ute av stand til å besinne seg når kvinnene ber om det. I begge tilfelle opptrer to særdeles aktive talsmenn for mengdens avvisning, de to folketribunene Sicinius og Brutus i Roma og redaktør Hovstad og boktrykker Aslaksen i den norske kystbyen (jf. Smidt 2004, 58–59).

Et påfallende trekk i doktor Stockmanns språkbruk, spesielt i talen han holder på folkemøtet i fjerde akt, er de mange eksemplene på ordbilder hvor dyrearter nevnes for å karakterisere menneskelig adferd eller for å illustrere tanken på at enkelte av både mennesker og dyr kan kultiveres og foredles ved dertil egnede midler. Disse innslagene i doktorens argumentasjon vitner om at Ibsen tidlig på 1880-tallet hadde et visst kjennskap til Charles Darwins utviklingslære. Darwins hovedverk, On the Origin of Species by Means of Natural Selection (1859), var kommet ut i dansk oversettelse ved J.P. Jacobsen i 1872, og de eksemplene på visse dyrearters endringer som doktor Stockmann kommer med, kan betraktes som en popularisering av noen av Darwins observasjoner angående effekten av systematisk husdyravl (jf. Aarseth 1999, 111). I sitt essay «Ibsen-minder» (1911) forteller Gunnar Heiberg fra sitt opphold i Roma omkring 1880 at Darwin da var det store samtaleemnet blant skandinavene, ikke minst mellom Ibsen og J.P. Jacobsen (Heiberg 1995, 130).

Mye av Ibsens bakgrunn for å skrive En folkefiende kan naturlig nok lokaliseres i fenomener som tilhører samtiden. Vi kan for eksempel stanse opp ved redaktøren, boktrykkeren og deres organ Folkebudet, representantene for det doktor Stockmann et stykke ut i annen akt betegner som «den frisindede, uafhængige presse», men som han mot slutten av folkemøtet i fjerde akt påstår «dag ud og dag ind forkynder den vranglære, at det er massen og mængden, den kompakte majoritet, som sidder inde med frisindet og moralen» . 1860- og -70-årenes Norge hadde opplevd et markant oppsving i dagspressen. Under sitt opphold i hjemlandet i 1874, ti år etter at han reiste ut, hadde Ibsen hatt anledning til å observere de mange riks- og lokalavisene som nå konkurrerte om leserne, og dessuten fikk han i sin utlendighet tilsendt utklipp og referater, foruten at han abonnerte fast på enkelte aviser. Hvilken holdning han inntok til denne offentligheten i dens ekspansjon, vet vi ikke så mye om. Da avisene tidlig i 1880-årene, i takt med dannelsen av interessegrupper og politiske partier, i økende grad ble profilert som partiorganer, noen for regjeringen og andre for ulike grupper av opposisjonen, var han skeptisk til det han så. Vi ser uttrykk for denne skepsisen i de kommentarene han gir i enkelte brev til mottagelsen av Gengangere. Den 3. januar 1882 takker han Georg Brandes for anmeldelsen av stykket. Han beklager seg over nivået på anmeldelsene i norske aviser. Mange av anmelderne er teologer, og de røper svekket dømmekraft, hevder han, men de som ikke er teologer, er det heller ikke grunn til å glede seg over:

Og hva skal man så sige om den såkaldte liberale presses forhold? Disse førere, som taler og skriver om frihed og frisind og som samtidig dermed gør sig til trælle af abonnenternes formodede meninger! Jeg får mere og mere bekræftelse på at der ligger noget demoraliserende i at befatte sig med politik og i at slutte sig til partier. Under alle omstændigheder vil jeg aldrig kunne slutte mig til et parti, som har majoriteten for sig. Bjørnson siger: majoriteten har altid ret. Og som praktisk politiker må han vel sige så. Jeg derimod må nødvendigvis sige: minoriteten har altid ret. Selvfølgelig tænker jeg ikke på den minoritet af stagnationsmænd, som er agterudsejlet af det store mellemparti, der hos os kaldes de liberale; men jeg mener den minoritet, som går foran der, hvor flertallet endnu ikke er nået hen. Jeg mener, retten har den, som er nærmest i pakt med fremtiden.

I dette ligger en sterk kritikk blant annet av norsk presse, og noe av grunnen er nok de mange negative omtalene han hadde fått av Gengangere. Men det er også viktige prinsipielle sider ved hans mediekritikk, og mange av de samme synspunktene kommer igjen i måten han profilerer doktor Stockmann på i forhold til pressefolk og myndighetspersoner som vil tvinge ham til å forstumme. Individualisten Ibsen har sett seg lei på flokkmentalitet og manglende intellektuelt mot. Dette er ikke et helt nytt trekk ved innstillingen hans til offentlig debatt. Vi finner den samme posisjonen i et brev han skrev til den samme Brandes ti år tidligere (4. april 1872), etter at Brandes hadde beklaget seg over at den liberale pressen i Danmark hadde stengt sine spalter for ham. Ibsen kommer med noen av sine mest paradoksale synspunkter i sitt svar: «Kære ven, liberalisterne er frihedens værste fiender. Under absolutismen trives åndsfriheden og tankefriheden bedst; det viste sig i Frankrig, senere i Tyskland og nu i Rusland.» Brandes beklager seg over løgner og bakvaskelser i pressens kampanje mot ham. Ibsen kommer med et råd han vet er bra: «Vær fornem! Fornemhed er det eneste våben imod sligt. Se lige ud; svar aldrig med et ord i aviser» . Ibsen anbefaler her en slags aristokratisk positur, og den svarer ikke helt til den posituren Stockmann-skikkelsen inntar. Det kan selvsagt ha sammenheng med at doktorens adferd er del av et skuespill som skal synliggjøre konflikter. Videre skriver Ibsen til Brandes i det samme brevet:

Jeg hører De har stiftet en forening. Stol ikke ubetinget på enhver der slutter sig til Dem; hovedsagen er om tilslutningen finder sted på de afgørende præmisser. Hvorvidt Deres position styrkes derved, ved jeg heller ikke; for mig står det i al fald at den ensomme er den stærkeste. Men jeg sidder jo her nede i ly og De står der oppe midt ude i uvejret; det forandrer meget.

Uttalelsen om hvem som er den sterkeste, finner vi igjen litt mer forseggjort som doktor Stockmanns siste oppdagelse, og det kan sies at den har skapt en del hodebry og enda mer hoderisting blant lesere og kommentatorer. Påstanden om at den er sterkest som står mest alene, er ikke helt unik i europeisk diktning. Francis Bull har pekt på at Ibsen kan ha lånt paradokset om ensom styrke hos Friedrich Schiller (jf. Bull et al. 1955–63, b. 4, 418). I dramaet Wilhelm Tell (1804) lar han personene Werner Stauffacher og Wilhelm Tell diskutere verdien av å danne et forsvarsforbund i en kritisk situasjon (I.iii.):

Stauffacher.

Vi maktet meget om vi stod sammen,

Tell.

I skipbrudd hjelper man seg lettest selv.

Stauffacher.

Så kjølig forlater De en felles sak?

Tell.

Enhver kan bare sikkert regne med seg selv.

Stauffacher.

I forbund blir selv de svake mektige.

Tell.

Den sterke er mektigst alene

(Schiller 1954–59, b. 4, 295–96; til norsk ved HIS)

Dette er en form for individualisme som Ibsen nok kunne ha sans for, men som for ettertiden kanskje synes ugjennomførlig i all sin idealisme.

De ulike oppdagelsene doktor Stockmann presenterer i løpet av handlingen, aktualiserer spørsmålet om hvordan begrepet sannhet skal oppfattes. Den første oppdagelsen gjelder en mistanke om at vannet i kurbadet kan være helsefarlig. Dette er badelegens ansvar, og de prøvene som han sender til universitetet for kjemisk analyse, viser at vannet er akkurat så infisert og skadelig som han har trodd. Dette er en vitenskapelig sannhet som det ikke kan være legitimt å reise tvil ved. Her er bakgrunnen den moderne naturvitenskapens empiri og prestisje. Doktoren er vitenskapsmann, selv om han mangler relevante instrumenter og hjelpemidler til analyse av vannet og trenger assistanse av eksperter. I sin tale på folkemøtet i fjerde akt, etter at han blir nektet å snakke om sin oppdagelse av forurensningen av vannet, kommer han i stedet inn på et par nye oppdagelser han har gjort, men de er av en annen type og betegnes ved hjelp av metaforer. Den ene er at samfunnets åndelige livskilder er forgiftet av løgner og svineri som byens ledere har gjort seg skyldige i, og den andre er at majoriteten av befolkningen er sannhetens og frihetens farligste fiende. Dette er ikke sannheter av det slaget tilhørerne må bøye seg for; det er retoriske påstander som gir uttrykk for et opposisjonelt politisk syn. Bare et mindretall kan ha en slik overbevisning.

Ordet løgn brukes i denne scenen av doktoren, ikke i betydningen en påstand som er i strid med påstander om faktiske og observerbare forhold, men i betydningen en påstand som kan ha vært gyldig en gang, men som er blitt avfeldig på grunn av elde (jf. Wærp 2006, 67). Tankegangen er i slekt med noe av det fru Alving i Gengangere, annen akt, omtaler som «alleslags gamle afdøde meninger og alskens gammel afdød tro og sligt noget». Med andre ord sier Ibsen noe tilsvarende i sitt brev til Bjørnson 9. desember 1867, hvor han kommenterer Clemens Petersens kritiske påstand om at det er for lite poesi i Peer Gynt: «Min Bog er Poesi; og er den det ikke, saa skal den blive det. Begrebet Poesi skal i vort Land, i Norge, komme og bøje sig efter Bogen. Der er intet stabilt i Begrebernes Verden» . Når det gjelder Ibsens forhold til sannhetsbegrepet, ligger det nok også en innflytelse fra Søren Kierkegaard til grunn. En og samme holdning kan gjenfinnes i alle Kierkegaards skrifter: «Subjektiviteten, Inderligheden, den personlige Tilegnelse, er Sandheden» ( Salmonsen Kierkegaard, Søren Aabye).

Den mest nærliggende grunnen til at Ibsen i 1882 skrev En folkefiende, kan godt ha vært at han hadde behov for å reagere dikterisk på den sterkt fordømmende mottagelsen Gengangere var gjenstand for i norsk og dansk presse vinteren 1881–82. Georg Brandes er inne på en slik mulighet i et brev til Frederik Hegel etter at En folkefiende var utgitt:

Skulde jeg angive det Punkt, fra hvilket det sidste Stykke udspringer, vilde jeg uden Betænkning nævne Arne Garborgs aldeles fjottede Anmeldelse af «Gengangere» i Norsk Dagblad. Da jeg læste den, vidste jeg strax hvilket Indtryk den vilde gjøre paa Ibsen. Bjørnson var dengang ligesaa ærgerlig over hin Anmeldelse som jeg (sitert etter L.C. Nielsen 1909, b. 2, 185).

Selv skriver Ibsen til Olaf Skavlan 24. januar 1882 at det har vært tankevekkende å notere seg «den forskræmthed, som jeg har iagttaget fra de såkaldt liberales side» ved utgivelsen av Gengangere. Han nevner at Dagbladet dagen etter at boken kom ut, var rask med å erklære at avisen ikke ønsket å gå god for den slags litteratur. Dette så han ikke som noe tap; han ville selv kunne bære hele ansvaret for det han hadde skrevet. Med en slående krigsmetafor antyder han sin individualistiske posisjon: «Jeg vil stå som en enlig franctireur ude ved forposterne og operere på egen hånd.»

I 1870- og -80-årene hadde den mediehistoriske utviklingen gjort avisredaksjonene til en maktfaktor i den politiske debatten, og dette ble snart tatt opp som et motiv i tidens diktning. I skuespillet Redaktøren (1875) hadde Bjørnson kommet med kritikk av visse tendenser i avisene, blant annet personforfølgende journalistikk som han, ut fra sin erfaring som pressemann, forbandt især med den konservative pressen. Ibsen ønsket å vise at det ikke stod bedre til med den politiske opposisjonens presse. Den oppdagelsen at også den liberale pressen foretrakk å distansere seg fra moderne, radikal diktning, kunne Ibsen gjøre bruk av i En folkefiende, hvor redaksjonen i «Folkebudet» er gjenstand for en klart ironisk belysning.

Det lar seg også gjøre å peke på mer personhistoriske forbilder for handlingen i En folkefiende. Halvdan Koht nevner en ung tysk dikter, Alfred Meissner, som Ibsen var blitt kjent med i München. Hans far hadde vært lege i badebyen Teplitz i Böhmen i 1830-årene. Byen ble utsatt for en koleraepidemi, og legen gjorde dette kjent for offentligheten. Dermed sviktet besøket av badegjester det året, og borgerne la skylden for det på dr. Meissner. Legens bolig ble stenet, og han ble nødt til å reise sin vei (jf. Koht 1928–29, b. 2, 213). En mer nærliggende affære, også nevnt av Koht, gjaldt den norske apotekeren Harald Thaulow, som i en årrekke lå i strid med styret for Christiania Dampkjøkken. Det var hans oppfatning at man hadde sviktet den opprinnelige oppgaven overfor byens fattige og gitt etter for de velstående gjestenes krav. Han publiserte i 1880 et skrift mot styret, og kalte det «Samfundets Støtter i Prosa». På et møte i februar 1881 leste han opp et tillegg til dette skriftet, hvor han ønsket å overbevise tilhørerne om at Christiania Dampkjøkken var byens største humbug. Det førte til et voldsomt oppstyr, og til slutt ble han nektet ordet. Han forlot møtet i fullt sinne med noen ord om at de burde skamme seg. To uker senere ble det kjent at apotekeren plutselig var død, og det gjorde et visst inntrykk, trolig også på Ibsen (1928–29, b. 2, 214; jf. også ES 1, XCVII). En tredje sak som blir trukket frem i denne sammenheng, er striden omkring det rene norske flagget våren 1879, da Bjørnson og noen likesinnede på et debattmøte i Arbeidersamfundets sal i Kristiania hadde fått først byråkratiet og deretter et stort flertall av tilhørerne mot seg, og det endte med at mobben stenet huset til en av Bjørnsons kampfeller, Hagbard E. Berner (1928–29, b. 2, 216). I mange situasjoner kunne Bjørnson offentlig vise et mot som gjorde sterkt inntrykk på Ibsen, og som også kan ha ligget til grunn for den uforferdede Stockmann-skikkelsen.

Våren 1882 ble det i Stortinget fremsatt forslag om å øke Bjørnsons og Ibsens diktergasjer med henvisning til at deres litterære eiendomsrett ikke var beskyttet i andre land. Forslaget ble trukket tilbake fordi forslagsstilleren, Hagbard E. Berner, var blitt oppmerksom på at en internasjonal konvensjon var i emning etter den internasjonale litterære kongressen i Lisboa 1880. Det ble likevel en debatt om saken i Stortinget 1. mai 1882. Blant annet uttalte representanten Fredrik Schiørn at Stortinget ved å anerkjenne, belønne og oppmuntre Bjørnsons og Ibsens diktergjerning ikke kunne unngå «at vi derved tillige anerkjender, belønner og opmuntrer deres oppositionelle Stilling til Kristendommen» . Han ville anse enhver som forsøkte å rive samfunnet løs fra kristendommen for å være «en Samfundets Fiende» ( Stortingstidende : forhandlinger i Stortinget 1882, 554; jf. for øvrig innledningen til HIS 14k, under Diktergasjer, forfatterrett og Bern-konvensjonen).

TILBLIVELSE

Det første sporet etter en plan om det som skulle bli skuespillet En folkefiende, finner vi trolig i et brev Ibsen skrev i Roma 22. mars 1881 til Frederik Hegel:

Jeg vil betro Dem som en hemmelighed at jeg skriver på en ny bog, som vil blive færdig udover sommeren. Den kommer antagelig til at udgøre omtrent 20 trykte ark; dette arbejde interesserer mig meget, og jeg føler mig forvisset om at bogen også vil blive modtagen med interesse af almenheden. Om indholdet vil jeg imidlertid ikke for øjeblikket nærmere udtale mig; senere skal jeg måske komme tilbage dertil.

Dette var litt over et år etter at Et dukkehjem var utgitt, og før han hadde gått i gang med Gengangere. Det er ikke kjent hvilken bok han var begynt på, men det er rimelig å gå ut fra at det dreier seg om det skuespillet som ble ferdigskrevet året etter Gengangere. Litt over tolv uker senere (18. juni) informerer han sin forlegger om en forandring i sine litterære planer:

Det arbejde, jeg tidligere har skrevet om, er foreløbig lagt tilside og en af de første dage i denne måned begyndte jeg at tage fat på et skuespilstof, som længe har beskæftiget mine tanker og som nu trængte så sterkt ind på mig at jeg umulig længere kunde lade det ligge. Jeg håber at jeg vil kunde sende Dem manuskriptet inden midten af Oktober.

Av et brev Ibsen skrev til Hegel 30. september samme år, går det frem at det skuespillet som gjorde at han la det andre arbeidet til side, var Gengangere. Straks det var ferdig og avsendt til de aktuelle teatrene, tok han på ny fatt på «planen til et nyt fire-akters lystspil, som jeg allerede før har havt i tankerne, men som jeg skød tilside for ‹Gengangere›» (brev til Hegel 23. november 1881). Den neste gangen vi hører om det nye skuespillet, er i et brev til Hegel 16. mars 1882, hvor Ibsen meddeler at han arbeider for fullt med forberedelsene til det, og hvor han kan berolige Hegel med at det blir av en helt annen art enn Gengangere:

Det blir dennegang et fredsommeligt stykke, som kan læses af statsråderne og grossererne og af deres damer, og som theatrene ikke behøver at vige tilbage for. Det vil falde mig meget let at fuldføre og jeg vil se til at blive færdig dermed temmelig tidligt på efteråret.

I det samme brevet nevner han også at han i sine kommende diktverk vil kunne gjøre seg nytte av de mange iakttagelsene han gjorde i løpet av stormen omkring Gengangere.

Den 21. juni 1882 skriver Ibsen til Hegel fra Roma og kan fortelle at han dagen før har fullført sitt nye dramatiske arbeid, og at han vil begynne på renskriften av det 188 siders manuskriptet om et par dager. Han nevner også at han er i tvil om hvordan stykket skal genrebestemmes: «hvorvidt jeg skal kalde stykket et lystspil eller et skuespil; det har meget af lystspillets karakter ved sig, men også en alvorlig grundtanke.» Bare én gang, på De unges Forbund (1869), hadde han valgt betegnelsen «lystspil». Tittelen hadde han derimot klar: En folkefiende. Forleggeren blir bedt om ikke å kunngjøre den foreløpig, «men jeg ser gerne at det blir bekendt at jeg har skrevet et nyt lystspil i fem akter». Ibsen trodde på en gradvis utporsjonering av offentlig informasjon om nye dramatiske arbeider; det var hans erfaring at dette hadde størst positiv effekt på markedets interesse. En grunn til at han var inne på tanken om å kalle stykket et lystspill, kan ha vært at han ønsket å gi et tydelig signal om at denne boken var av en helt annen karakter enn Gengangere. Resepsjonen av Gengangere kunne nemlig tenkes å virke bremsende på etterspørselen etter det nye verket blant det bokkjøpende publikum dersom man hadde inntrykk av at forfatteren fortsatte i det samme sporet som sist. Ibsen hadde i et brev til Hegel 2. januar 1882 stilt spørsmål om striden som var utløst av utgivelsen av Gengangere, hadde skadet bokens avsetning, og Hegel hadde ifølge et brevkonsept 10. januar ikke gitt rom for tvil: «hertil maa jeg afgjort svare: ja». Ikke bare hadde salget av det aktuelle skuespillet vært merkbart mindre enn forventet, kunne Hegel fortelle, «Ogsaa paa Deres ældre Arbejder har det hele udøvet tilbagevirkende Kraft» (KBK NKS 3742, 4°, II). Ibsen ble likevel stående ved betegnelsen skuespill på En folkefiende.

Begrepet lystspill har nok Ibsen oppfattet på samme måte som det ble brukt i dansk i samtiden, om et teaterstykke der grunnstemningen er munterhet, og der formålet er å more tilskuerne, især ved latterliggjøring av menneskelige laster og moralske skrøpeligheter. Det som gjør at han ikke vil kalle En folkefiende et lystspill, er trolig at han mener å ha lagt «en alvorlig grundtanke» inn i det, noe som blant annet kan vise til doktor Stockmanns kompromissløse individualisme.

I brevet 21. juni hadde Ibsen skrevet at han ville fullføre renskriften innen juli, men det meste av sommeren gikk uten at forlaget fikk noe å trykke. Hegel ble nok en smule utålmodig da det trakk ut med manuskriptet. Den 27. juni skrev han til Ibsen at han av de mottatte opplysningene hadde gått ut fra at trykkingen kunne begynne «noget ud i August». Dette var offentligheten blitt informert om: «Berlingske Tidende for iaftes havde en lille Notits derom, og det vil derfra gaa over i de øvrige Blade. Desuden har jeg gjort Meddelelse derom til tre af de største norske Blade» (brevkonsept, KBK NKS 3742, 4°, II).

Den 28. august sender Ibsen de fire første aktene fra feriestedet Gossensass til København og lover å sende femte og siste akt noen dager senere. Grunnen til denne forsinkelsen, oppgir han i følgeskrivet til Hegel, er «at jeg har skrevet stykket rent to gange efter hinanden for at opnå den størst mulige fuldkommenhed i dialogen» . Dette skyldtes neppe at dramatikeren denne gangen fant dialogen å være av større betydning enn ellers i sine skuespill, men heller at man hadde «så rundelig tid», som han hadde skrevet i brevet 21. juni. I brevkonsept 6. september takker Hegel for manuskriptet til de fire første aktene av det nye skuespillet og føyer til:

Deres ny Skuespil maa komme i Boghandelen i den sidste halve Del af Novbr., saa det kan være spredt over alle tre Lande i god Tid før Julen uden Hensyn til, om det er opført eller ej. Indrømmer De mig dette, maa det vel udtrykkelig nævnes i Brevene til Theatrene. Vær saa god snarest at give mig Besked herom! (KBK NKS 3742, 4°, II).

Den siste delen av manuskriptet ble sendt til Hegel fra Gossensass 9. september, og sammen med det kommer Ibsen med noen betraktninger om sitt forhold til stykket og især til doktor Stockmann:

Beskæftigelsen med dette arbejde har moret mig, og jeg føler det som et savn og en tomhed at jeg nu er færdig dermed. Doktor Stockmann og jeg kom så fortræffeligt ud af det med hinanden; vi er så enige i mange stykker; men doktoren er et mere uredigt hode end jeg, og han har desuden adskillige andre ejendommeligheder, som gør, at man af hans mund vil tåle at høre adskilligt, som man måske ikke havde optaget så ganske vel, hvis det var blevet sagt af mig. Jeg antager, De er af samme mening, hvis De har læst manuskriptet.

Fra tidlig i juni 1881 hadde stoffet til det alvingske familiedramaet trengt seg på og skjøvet folkefienden til side på Ibsens skrivebord for et halvt års tid. Bortsett fra dette avbrekket har vi inntrykk av at arbeidet denne gangen hadde vært lystbetont, og at dikteren hadde rett i at det ville falle ham lett å fullføre det, som han skrev i brevet av 16. mars 1882. Mens han under arbeidet med de tre foregående skuespillene hadde lagt stor vekt på å samle handlingen i ett scenografisk interiør, fordelte han de fem aktene i En folkefiende på fire ulike lokaliteter: doktorens dagligstue (første og annen akt), «Folkebudet»s redaksjonskontor (tredje akt), en stor gammeldags sal i skipskaptein Horsters hus (fjerde akt) og doktorens arbeidsværelse (femte akt). Å la handlingen utfolde seg på steder hvor det kunne falle naturlig, i stedet for å måtte legge alle opptrinnene til samme rom, gjorde trolig arbeidet med komposisjonen mindre krevende, slik at skrivingen kunne gå lettere.

UTGIVELSE

Det gjensidige tillitsforholdet mellom forfatter og forlegger var etter hvert blitt så sterkt at spørsmål omkring bokutgivelsen ikke på noen måte kom til å avdekke interessemotsetninger. Det var i begge parters interesse å få årets produkt lansert på markedet på det tidspunktet som ville gi den optimale omsetningen, det vil si i tide før julehandelen erfaringsmessig ville kulminere. Ibsen ber Hegel «at fastsætte udgivelsestiden ganske efter behag; for mit vedkommende er der intet ivejen for at bogen udkommer så snart den er færdig, forudsat at sådant er hensigtsmæssigt med hensyn til afsætningen» (brev 13. september 1882). Han hadde ikke planer om å innlevere stykket til noe teater før boken forelå på bokhandlernes disk, og da kunne de som var interessert, like gjerne henvende seg til ham selv direkte. Når han denne gangen var tilbakeholdende med å fremby det nye skuespillet til teatrene, hadde det trolig sammenheng med at hans forrige skuespill, Gengangere, var blitt refusert ved alle de tre nordiske hovedscenene (jf. Tveterås 1950–96, b. 2, 208).

Den 23. oktober 1882 hadde Ibsen i brev til Hegel gått ut fra at hans nye stykke «forhåbentlig tør ventes at komme i handelen i disse dage». Den 27. oktober svarer Hegel at «Deres ny Skuespil vil være udtrykt d. 1 eller 2 Novbr., men da der skal indbindes henved 2000 Ex. og Bogbinderen hertil behøver mindst 8 à 10 Dage, kommer det neppe i Handelen før henimod medio Novbr.» (KBK NKS 3742, 4°, II). Ifølge Harald Tveterås foreslo Hegel den samme størrelsen på førsteopplaget denne gangen som for Gengangere, nemlig 10 000 + 150, og også honoraret ble satt likt, til 600 kroner pr. ark. Omfanget på boken var noe større denne gangen, 219 mot 164 sider, slik at honoraret for hvert solgte eksemplar ble litt større. Hegel la vekt på at Ibsens bøker skulle gis ut samtidig i hele Norden, og det kunne være vanskelig å få til med de lange transportene senhøstes. En langvarig storm satte inn på den tiden da kassene med den nye boken skulle sendes ut, og især ble sendingene til Vestlandet sterkt forsinket. Den 28. november 1882 kunne boksalget starte (Tveterås 1950–96, b. 2, 208). En folkefiende hadde fått en meget dekorativ innbinding; trolig skjedde dette på initiativ fra forlaget, og samme mønster ble brukt på Ibsens innbundne skuespill senere. Førsteopplaget viste seg å være i største laget. Først 15 år senere ble det nødvendig å sende ut et nytt opplag, denne gangen i et antall på 1250 + 75; honoraret for det første opplaget ble på 8400 kroner; for det andre opplaget ble honoraret satt til 62,50 kroner pr. ark, og det gav Ibsen 875 kroner (jf. M. Meyer 1971, 511; KBK NKS 2423, 2°; jf. innledningen til HIS 14k, under Ibsens økonomi 1880–89). Originalutgaven ble fulgt av en rekke oversettelser til andre europeiske språk, jf. Oversettelser i Ibsens levetid.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

At et nytt skuespill av Ibsen var bebudet høsten 1882, var en nyhet som svært mange aviser og tidsskrifter i Norden ønsket å orientere sine lesere om. Det gjaldt å være først ute, selv om det var lite annet enn handlingsgangen man kunne gi et inntrykk av i første omgang. Allerede på utgivelsesdagen 28. november hadde Morgenbladet i Kristiania en usignert artikkel over halve førstesiden med gjengivelse av hovedinnholdet, uten spesielle synspunkter (Anonym 1882f). Det samme finner vi i en rekke store og små nordiske aviser de nærmeste dagene. Den første avisen som kommer med en vurdering av stykket, er en annen Kristiania-avis, Fædrelandet (2. desember). Den anonyme anmelderen mener at Ibsen i dette arbeidet i formell henseende kanskje viser større mesterskap enn i noe tidligere verk, men det formelle er ikke det viktigste. I En folkefiende fremsettes det sannheter så skarpt og skjærende «at de ikke kan undgaa at øve en forfriskende og befriende Virkning i flere Henseender paa Aandslivet, navnlig det politiske Liv, her hjemme» . Dersom Ibsen hadde eiet den evige og uforanderlige sannheten, ikke de som varer kun 15–16 år, om han hadde vært en kristen, «hvilken stor Digter skulde han da ikke været!» (Anonym 1882h). Også Verdens Gang har i sin usignerte anmeldelse 5. desember visse forbehold til doktor Stockmanns anskuelser angående forholdene i Norge. Han er «en prægtig Kar paa sin Vis», men han har levd for lenge oppe i Nordland, og har ikke fått med seg at ting er endret i mer sentrale strøk: «Han kjæmper mod et Partivæsen, som vor Tid med sin mere moderne Partiorganisation netop arbejder sig ud af. Vor Tids Partiorganisation forudsætter ikke, som Doktor Stockmann tror, personlig Uselvstændighed; den forudsætter akkurat det modsatte» . Riktignok må anmelderen like etter medgi at det gamle «Parti-Uvæsen» fremdeles spiller en rolle i samfunnslivet (Anonym 1882c).

I Dagbladet er En folkefiende anmeldt av Erik Vullum i fire nummer, 29. november, 4., 6., og 8. desember 1882. Vullum er grunnleggende positiv til skuespillet. Det dreier seg om «den store Proces mellem Individet og Samfundet», og Ibsen er individets «geniale Advokat». Doktor Stockmann kjemper sin kamp mot samfunnet, og det er en kamp som koster. Det gjelder å ikke slakke av på fordringene; den eneste veien som fører frem, er «den bratte, aldrig endende Personliggjørelsens trange Sti» (Vullum 1882, 29/11). Det er et radikalt program doktoren stiller opp, og det skal en sangvinsk natur som hans til for å ta fatt. Personene rundt ham er tegnet slik at de fremtrer med tydelighet og bidrar til helheten.

Skulde en Indvending rejses mod noget, maatte det være, at Byfogden, Hovstad og Billing fremstilles i sit Forhold til Doktoren som blotte Repræsentanter for sit Standpunkt. Men for Ibsen har det her været magtpaaliggende at hævde de ideelle Modsætninger med en saadan Styrke, at den personlige Karakteristik ikke er kommen til den Klarhed, som ønskeligt kunde være. For Stockmanns Vedkommende er den fortrinlig, og netop det, at flere af hans Udtalelser ialfald i sin Form peger ud over, hvad han sigter paa, er et fortræffeligt karakteriserende Træk. Og den dramatiske Bygning er ligesaalidt færdig med fjerde Akt, som Problemet er løst for hans eget Vedkommende. I fjerde Akt ved han, hva der skal rives ned og bryder med Samfundet, i femte Akt ved han, hva han vil bygge op; derfor bliver den – ofte uberettiget fremførte – Anke, at Ibsen ingen Løsning giver, uanvendelig her (Vullum 1882, 8/12).

Erik Vullum var en engasjert venstremann. Det ville ikke ha vært overraskende om han som det liberale Dagbladets anmelder hadde stilt seg avvisende eller spørrende til den stockmannske kritikken av «den forbandede, kompakte, liberale majoritet». I stedet skriver han at «Ibsens Røst har en vækkende Klang, og mangen liberal vil nok vækkes til Selvprøvelse og finde, at ikke al Liberalisme er i Slægt med Frisind» (1882, 29/11).

I Aftenposten anmeldes En folkefiende av Henrik Jæger i tre nummer, 4., 5., og 6. desember 1882, omtrent samtidig med Dagbladets anmeldelse. Jæger åpner med en sammenfatning:

I personlig Henseende det elskværdigste, i psykologisk Henseende det interessanteste og i æsthetisk Henseende det svageste af Henrik Ibsens Arbeider – saaledes omtrent maa jeg forme det Totalindtryk, «En Folkefiende» har gjort paa mig. Jeg vil øieblikkelig tilføie, at disse tre Superlativer maa opfattes i sin bogstavelige Betydning (Jæger 1882, 4/12).

Begrunnelsen for det første av de tre momentene er at dikteren aldri tidligere har gitt så mye av sin personlighet på en gang. Dette antar Jæger har sammenheng med den reserverte holdningen publikum inntok til de to foregående skuespillene hans. Anmelderen har tidligere pekt på en gjennomgående tankegang i Ibsens moderne diktning som han har betegnet som «revolutionær Individualisme» (1882, 4/12). Det dreier seg om en form for opprør mot samfunnet, og dette kommer mer håndgripelig enn noen gang tidligere til uttrykk i En folkefiende. Doktoren fremstår som en energisk og dyktig forsvarer av individualismen, mens samfunnsoppfatningen ikke kan sies å ha fått like dyktige talsmenn, når de som byfogden kan hevde at almenheten ikke har behov for nye tanker. Uten tvil kunne dikteren ha gitt noen av doktorens motstandere bedre kort på hånden. Når samfunnet gjennom dets talsmenn fremstilles som usselt og foraktelig, har ikke individet annet å gjøre enn å rive i stykker de båndene som binder det fast. Slik er fremgangsmåten i alle Ibsens nåtidsdramaer:

Hans Opgave er bestandig at føre Stykkets Hovedperson fra et harmonisk Vaneliv i Samfundets Skjød til Løsrivelse fra Samfundet, hans Stykker er varierende Fremstillinger af den uafhængige Personligheds Genesis. Derfor begynder altid Ibsens Dramaer meget harmonisk, Modsætningerne ligger endnu og slumrer under en smilende Overflade, i Løbet af Stykket udvikles Modsætningerne, de spændes og strammes og rives mod hinanden, og saa ender det hele med et Brud. Det originale ved denne Anlægsmaade bestaar i to Ting. For det første er det næsten aldrig to Personligheder, der staar imod hinanden, saaledes som i andre Stykker; det er næsten altid en mod mange. For det andet er det Bruddet, som er karakteristisk (Jæger 1882, 6/12).

Psykologisk betraktet er doktorens naivitet og distraksjon egenskaper som gir ham karakter og gjør at man unngår det vanlige bildet av en edel person; han blir individuell og interessant: «Han er en fuldstændig ny og original Figur i det ibsenske Galleri, tiltrods for at hans Udvikling gaar i samme Spor som tidligere ibsenske Personers» (1882, 6/12). Når anmelderen mener å se estetiske svakheter i dette skuespillet, er det ikke det samme som å si at det er et svakt arbeid. Etter Jægers oppfatning har Ibsen aldri skrevet et svakt skuespill siden han ble en moden forfatter. Det han sikter til, er en viss mangel på dramatisk konsekvens i En folkefiende. Saken med badets forurensning vil enhver kunne forstå som en ren allegori, et bilde på noe mer fundamentalt. På folkemøtet presses doktor Stockmann til å gi slipp på bildet og gå over til det som bildet betegner, nemlig at befolkningens åndelige livskilder er forgiftet. Det virker som et brudd, en overgang til et annet tema. «Det kan maaske hænde, at jeg tager feil i dette, men jeg kan ikke komme fra dette Indtryk, og det har forringet Stykkets Værdi som Kunstverk i mine Øine.» Forringelsen er imidlertid relativ. Den dramatiske stigningen i de tre første aktene er av ekte ibsensk merke, og det folkelivsbildet som utgjør fjerde akt, kan med dyktig iscenesettelse oppnå «kolossal Virkning» (1882, 6/12). Kanskje kan femte akt virke noe mattere etter dette, men også den har effektfulle partier, finner Aftenpostens anmelder.

En del anmeldere har problemer med å akseptere doktor Stockmanns profane holdning til begrepet sannhet. Det gjelder signaturen Augustus i Bergens Aftenblad 7. desember 1882. Doktoren er fremstilt med umiskjennelig sympati, og ikke desto mindre fremholder han med styrke at en sannhet, om den er aldri så «normalt bygget», har en tidsbegrenset gyldighet. Etter kort tid må den gi plass for nye sannheter, som igjen må gi plass for nye. For den som anser at det i selve begrepet sannhet ligger «en Stabilitet, noget anerkjendt og bindende», blir de stockmannske sannhetene lik null. «Fremtidslandet svinder i Dunst og Røg, vi stirrer ud i det uendelige, tomme Rum, ud efter alle de flygtende Sandheder, lette og liflige som Gjøglebillederne i Ørkenens fata morgana.» En annen innvending gjelder doktorens språk. Han slenger om seg med eder og forbannelser i en grad man forbauses over hos en presumptivt dannet mann. På den annen side har anmelderen bare rosende ord om skuespillets tekniske og formelle egenskaper, «det er Ibsens overlegne Mesterhaand, der har bygget det» (Augustus 1882).

Også Kristiania-avisen Dagen leverer i sin usignerte omtale 9. desember 1882 det obligate bukket til Ibsens vedholdende triumf som psykolog og dramatiker, mens den ikke kan holde tilbake et sukk over at det også denne gangen er mistrøstig lesning han har å by på:

det er noget høist utilfredsstillende, man føler ved Læsningen af disse bittre, sønderrivende – om end i sine Grundtræk sande Skildringer; man kan ikke rigtig forsone sig med aldrig at finde noget Lys i dette Mørke, nogen Frelse fra al denne Usselhed, nogen Helsebod for alle disse Mangler, og man maa uvilkaarlig spørge, om da Ibsens rige Begavelse skal opslides i denne evige Negation, og om den Digter, der skrev Julescenen i Brand, aldrig mere skal vende tilbage til Poesien, Lyset og Skjønheden? (Anonym 1882a).

Det er et idealistisk syn på diktningens oppgaver som preger denne etterlysningen, og Dagen er ikke alene om det. Fædrelandet (Kristiania) stiller også i sin usignerte anmeldelse 23. desember 1882 Brand-skikkelsen opp som doktor Stockmanns motstykke. Når doktoren taler på folkemøtet, kan vi nok ha sympati med ham, men vi lytter ikke til ham som til en åpenbaring:

Da ligger der en ganske anderledes profetisk Kraft i Brands Enetale, naar han staar der som en slagen Mand, og denne større Kraft ligger ikke i Sproget; det er lige farverigt, lige fyndigt og betegnende hos begge, – nei det ligger i den større Tillid, vi har til Brands Personlighed; hans Tale er et Udslag af hele hans Livsretning; medens derimod Badelæge Stockmanns Kamp mod den «kompakte Majoritet» og mod alt andet skjævt i Samfundet er et Udbrud af en vildt rasende Sjælskamp, hvori han endnu ikke har vundet Ligevegt (Anonym 1882h).

Skribenten har kritiske bemerkninger til flere av personene i stykket, byfogd Stockmann er ikke psykologisk usann, men han er usann i forhold til det konkrete livet som stykket befatter seg med; slik som han er ikke norske embetsmenn. Kaptein Horster lider også til en viss grad av mangel på sann realisme. Doktor Stockmann agerer som om han skulle være 26–27 år, uten kjennskap til livet utenfor universitetet, godtroende og politisk uskyldig som han er, mener anmelderen.

I første årgang av J.E. Sars og Olaf Skavlans Nyt Tidsskrift skriver Arne Garborg anmeldelsen av En folkefiende. Han betegner skuespillet som en parabel; doktor Stockmann er en profet, og kystbyen er samfunnet. Det doktoren egentlig oppdager, er at samfunnslivet er bygget på det han kaller «løgnens pestsvangre grund». Etter hvert modererer han sine uttrykk; det han vil si, er at flertallet av samfunnets medlemmer lever på sannheter som en gang kan ha vært gyldige, men som er blitt avfeldige og derfor ikke lenger er sanne. Da gjelder det for doktoren å bekjempe majoriteten. Det er nemlig minoriteten, fortroppen som har rett. Etter hvert kommer han til at det er partivesenet som må avskaffes, for dette har majoriteten som sitt mål. Slik Garborg leser skuespillet, er det doktor Stockmanns prosjekt å trekke så mange mennesker som mulig ut av massetilværelsen og gjøre dem til individer. Det er det samme som å motarbeide de politiske partiene. Dette er den tanken som finnes i hele Ibsens diktning, og som også finnes andre steder, «nemlig den, at individualiteten har ret, og at massevæsenet er af det onde» (Garborg 1882, 578). Slik peker anmelderen på sammenhengen mellom dette skuespillet og en rekke av de tidligere arbeidene, Brand, Peer Gynt, De unges Forbund og Samfundets støtter. Ibsen er likevel mer humoristisk denne gangen. Et kritisk moment kommer Garborg med til slutt: Folkemøtet blir fremstilt med en viss utvortes realisme,

men for den, der har været med her hjemme i den sidste tid, vil skildringen føles underlig løsreven og fjern, næsten som den var en skildring fra en anden tid, men i vor tids udstyr. Det, der optager sindene hos os i disse tider, er jo noget ganske anderledes bestemt og reelt (Garborg 1882, 581).

Det kritikeren her refererer til, er nok opptrappingen til den politisk-juridiske konfrontasjonen mellom Venstre og Høyre omkring statsråders adgang til Stortinget, en sak Ibsen hadde på avstand og ikke ønsket å ta stilling til. Anmelderens sluttpoeng er at En folkefiende er et utmerket scenestykke; på scenen vil det gjøre lykke, for der vil svakhetene kunne skjules.

I Luthersk Ugeskrift er En folkefiende anmeldt i en «Redaktions-Artikel» i desember 1882 av en av redaktørene, Michael Johan Færden. Anmelderen ser Ibsens skuespill som et innlegg om tidens store diskusjonstema, spørsmålet om forholdet mellom individet og samfunnet. Dette er «det egentlige Grundspørgsmaal i vore Dages Strid baade paa det politiske, det sociale og det kirkelige Omraade» (Færden 1882, 393). I en splittet tid vil man finne at også dikterne vil fortolke striden og splittelsen. Samtidens diktning er tendensiøs i sin retning, og dermed er det ingen garanti for å oppfatte de aktuelle verkene som et sant og troverdig uttrykk for den lengselen, de verdiene og det livet som er til stede i samfunnet. Anmelderen mener å se en forskjell mellom tidens to viktigste diktere i Norge, Ibsen og Bjørnson. Den ene står for individualismen, den andre for demokratismen. Mens Ibsen representerer negasjonen av samfunnet, står Bjørnson for nye, positive samfunnsidealer i naturalistisk ånd og på folkesuverenitetens grunn. Ibsen er tuktemester, og hans nyeste diktning er en energisk og hensynsløs protest mot den moderne dyrkelsen av folket. Den rene individualismen er det samme som fornektelsen av alt samfunn. Dermed kan man si at Ibsen rydder grunnen, noe som åpner muligheten for et sannere samfunnsprinsipp. Denne siden ved saken ønsker Færden å ta tak i, mens stykkets rent estetiske egenskaper «bliver os her uvedkommende» (1882, 397). I likhet med skribentene i Dagen og Fædrelandet knytter også denne anmelderen En folkefiende opp mot Brand:

Doktor Stockmann er en verdslig Brand, Brand er en kristelig, og nærmere bestemt, Søren-Kierkegaardsk Doktor Stockmann. Folketoget op mod Vidderne i «Brand» er en konkret Fremstilling af den samme Folkebevægelse som den, «En Folkefiende» har skildret (Færden 1882, 413).

Det Færden ser som feilen ved den moderne oppfatningen av samfunnet, enten den er liberalistisk eller demokratisk, er «at Organismens Princip er aldeles udslettet deraf» (1882, 418). Partiene er ikke organismer; de kan ikke erstatte solidariteten som er sjelen i samfunnsprinsippet. Og med den moderne fornektelsen av kristendommens sannhet er også det kristelige samfunnsbegrepet utslettet av den moderne bevisstheten. Ibsen stiller opp motsetninger, men det skjer ingen formidling, ingen forsoning. Han ender alltid med spørsmålstegnet. Man må innrømme ham at han har ført bevis for at «indenfor Tilværelsens rent naturlige Forudsætninger gives der ingen tilfredsstillende Løsning, ingen Løsning i Aand og Sandhed» (1882, 420). Færden ser det slik at et diktverk som presenterer en konflikt mellom ulike samfunnsformer, vil ha som sin naturlige oppgave å peke ut den beste formen. Men har man oppgitt troen på en absolutt og varig sannhet, så er man nødt til å gi opp tanken om en objektiv og gyldig samfunnsorden. Av dette kan vi slutte at dersom man ser bort fra det estetiske aspektet ved Ibsens dramatikk, er det lite å glede seg over. Ibsen er knapt noen veiviser i samfunnsdebatten, like lite som mytehelten Sisyfos.

I Morgenbladet kommer Marcus Jacob Monrads anmeldelse i to deler 14. og 16. januar 1883. Monrad stiller spørsmålet om hva man kan lære av En folkefiende. Han finner at doktor Stockmann egentlig er en lettlivet sangviniker som nok kan vekke en viss sympati ved sin åpenhet og troskyldighet, men som viser for lite åndelig innhold og moralsk verdighet til at han kan stå som sannhetens representant. Tanken kan umulig være at man skal prøve å ta lærdom av doktorens erfaring om at den største styrken ligger i det å stå alene. Da måtte han være stilt i et edlere lys enn han er. Det kan være prisverdig å stille seg alene mot hopen og majoriteten, men det gjør ingen til en sannhetsmartyr; til det kreves en mer generøs holdning til menneskene:

det ægte Sandhedsvidne vil i sin faste Tro paa Sandhedens evige Magt og Betydning ikke fortvivle eller opgive sin Kjærlighed og Tillid til endog det forvildede Menneskesamfund, og naar han af dette bliver miskjendt og forhaanet, vil han ikke, som Doktor Stockmann blot udskjælde det og vende det Ryggen, men snarere søge – om end i meget Skrøbelighed – at tilegne sig noget af den «Godslighed», hvormed «en vis Person sagde: jeg tilgiver Eder, thi I ved ikke, hva I gjør» (Monrad 1883, 16/1).

Monrad kan være med på at skuespillet viser oss det hule og tomme i den utbredte læren om at majoriteten alltid har rett – vi ser det av måten som majoriteten dannes på, «den Smaalighed, Usselhed og det inderligt sønderrevne Væsen, den igjennem sine Repræsentanter lægger for Dagen» . Men dette er ikke avgjørende nok til å legitimere doktorens avsluttende oppdagelse, at han er den sterkeste i verden. Dette klinger «som en krampagtigt Fortvivlelsens Heroismus, der staar lige paa Vanviddets – Stormandsgalskabens – Grænse» (Monrad 1883, 16/1).

Den norske samtidsresepsjonen av En folkefiende spenner fra klar velvilje til en avvisende grunnholdning basert på religiøs dogmatikk. Det er også eksempler på vurderinger som peker på utmerket dramatisk konstruksjon, men samtidig misnøye med dikterens politiske innsikt (Garborg 1882). I den danske resepsjonen er det sterkere kritikk, også på et eksplisitt politisk grunnlag. Dette gjelder ikke minst anmeldelsen i det danske Morgenbladet, skrevet av Edvard Brandes og publisert 7. desember 1882. Han antar at dette skuespillet har vært en skuffelse for mange kjennere av Ibsens diktning. «Det staar som poetisk Værk langt under hans seneste Arbejder ‹Et Dukkehjem› og ‹Gjengangere› og i dets Satire eller Tendens føles det – for strax at sige det – som et Slags Tilbagetog» (E. Brandes 1882). Som aktiv dansk politiker på venstresiden, ved siden av å være litterat, kunne Brandes vanskelig bedømme dette skuespillet på annet grunnlag enn et politisk. Han har liten forståelse for ønsket om å stå utenfor (eller over) partiene. Den som gjør det, vil alltid bli tatt til inntekt for reaksjonen, og anmelderen spår at høyrepressen i Norden, som var sjokkert over Gengangere, vil komme til å trykke En folkefiende til sitt bryst. Fra et politisk perspektiv er det for eksempel ikke mulig å forstå det avsluttende stockmannske paradokset at den som står mest alene, er den sterkeste mann i verden. For det første står han ikke alene; han har både hustru, datter, to håpefulle sønner og dessuten en trofast venn, skipskaptein Horster. For det andre,

«efter Stykkets egen Samfundsanskuelse staar Dr. Stockmann absolut magtesløs, som en af de svageste paa Jorden» . Var det ikke bedre om doktoren forsøkte å nærme seg byens frisinnede flertall? Ellers finner anmelderen at hovedpersonen er den mest interessante skikkelsen: «Hans Fusentasteri er fortræffelig givet». Flere av de øvrige må kalles masker snarere enn mennesker. De opptrer så nederdrektig at det ikke kan sies å svare til det virkelige liv. Brandes finner slike overdrivelser upassende. Stilen er kraftig og i og for seg rosverdig, synes han. «Det hele Skuespil er som et artilleristisk Vaaben, en kunstfærdig smedet uhyre Kanon, hvis Skud vil forfærde, jævne med Jorden og udrydde.» Hvordan kan Ibsen ha ønsket å skrive et slikt verk? Anmelderen er tilbøyelig til å se det som en dramatisert avisartikkel, et innlegg rettet mot de uforstående kritikkene av Gengangere, «nogle taabelige Avisskriverier, der ikke var et Skud Krudt værd» (E. Brandes 1882).

I den danske avisen Social-Demokraten skriver signaturen F en anmeldelse i to deler 13. og 15. desember 1882. Anmelderen ser utgangspunktet som Ibsens erfaring i mottagelsen av Gengangere med «dem der taler højt om Frihed og Fremskridt, de liberale Repræsentanter for ‹den kompakte Majoritet›» . Det kan være nærliggende for en representant for en relativt ny politisk orientering i Europa å se med forståelse på badelegens samfunnskritikk. Det er åpenbart, skriver signaturen, at det med badeanstalten siktes til vårt eget samfunn: «Dette maa omændres fra Grunden af, og den Modstand, Doktor Stockmann mødte i Kystbyen, den møder Samfundsreformatoren overalt i Verden, naar han aabent forkynder Sandheden» (Anonym 1882b). Ikke minst er anmelderen positiv til doktor Stockmanns pedagogiske program. Makthaverne, enten de er konservative eller liberale, har vist liten interesse for oppdragelsen av proletariatets barn; her kan doktorens planer bety noe nytt. Riktignok er han i flere av scenene fremstilt som umåtelig naiv, men den oppgaven som han skimter, å gjøre folk av det råstoffet som finnes, er også sosialismens oppgave.

I det danske ukebladet Ude og Hjemme reagerer signaturen O.B. (Otto Borchsenius) på at en del anmeldere av En folkefiende har villet gjøre hele skuespillet til et uttrykk for Ibsens krenkede forfengelighet som forfatter. Bakgrunnen skulle være at en del ellers liberale norske aviser hadde skrevet kjølig eller fiendtlig om Gengangere. Mot en slik oppfatning «vidner saavel Sammenhængen i hele Digterens Produktion som særlig det nye Skuespils Overensstemmelse med den Kierkegaardske Individualisme paa alle Maader» (Borchsenius 1882–83, 185). Borchsenius finner grunnleggende likheter mellom enkelte av Kierkegaards og Ibsens tanker og formuleringer. Han trekker frem en yndlingssetning hos Kierkegaard, at «vore Liberale ere de største Kujoner, der blot vide at snakke», mens doktor Stockmann taler om «denne svinagtige fejgheden» i forbindelse med motstanden han møtte på folkemøtet. Mens Kierkegaard oppfatter «Mængden» og «Dagspressen» kun som «ét Janushoveds to hæslige Ansigter», må doktoren til slutt gi tapt for «den frisindede uafhængige Presses og den kompakte Majoritets hellige Alliance». Anmelderen har stor sans for Ibsens dramatikk, ikke bare på grunn av dens produktive forhold til Kierkegaards tenkning, men også med hensyn til dramaturgien:

Atter har den obligate lille norske Kystby gjort Tjeneste som Samfundsspejl, og Intet vidner maaske mere om Henrik Ibsens Geni, end at han saaledes Gang efter Gang kan fængsle Læsere og Tilskuere med det samme dramatiske Tømmerværk (Borchsenius 1882–83, 186).

I Sverige og det svenskspråklige Finland var den samtidige resepsjonen av En folkefiende stort sett mindre nærtagende og mindre polemisk enn i Norge og Danmark, hvor skribenter og partigrupperinger kunne oppleve seg som gjenstand for noe av Ibsens satire. I Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning skrev signaturen K. W – g (Karl Warburg) en anmeldelse som ble opptrykt i det svenskspråklige Wiborgsbladet 7. desember 1882. I hans øyne er dette skuespillet av større interesse som tankerik og vittig samfunnskommentar enn som drama. Ibsens to foregående stykker er teknisk mer fullkomne og dramatisk mer spennende. Den fjerde akten, som for det meste består av en lang tale med avbrudd, kan etter Warburgs mening virke tørr og ensformig. Man savner kanskje et ungt kjærestepar, og stykket mangler også den rikdommen av komiske figurer som De unges Forbund hadde å by på. Doktor Stockmann er ypperlig fremstilt, men man ville vente mindre naivitet hos en fullvoksen mann. Kvinneskikkelsene er som alltid hos Ibsen fint skissert. Anmelderen finner også at dramatikeren har truffet bra i fremstillingen av småbylivet med spissborgere og kremmersjeler; kanskje har han gått litt over streken med å la myndighetene «låta en kloak utmynna i ett bad och vilja hålla det hemligt» (Warburg 1882).

I Post- och Inrikes Tidningar var anmeldelsen av En folkefiende 12. og 13. desember 1882 skrevet av Carl David af Wirsén, medlem av Svenska Akademien fra 1879 og etter hvert toneangivende kritiker. Han fremhever skuespillets ypperlige dramatiske egenskaper, både handlingens oppbygning, spenningens stigende kurve, karakterskildringen og den naturlige dialogen med de mange gnistrende gode replikkvekslinger. Slutten har noe av den dunkelheten som man kjenner fra så mange av Ibsens stykker, men den er likevel mer positiv enn det som har vært vanlig. Det dreier seg om et enkelt og klart pliktforhold, ikke å vike fra det som er sant og rett, ikke å begi seg inn på etiske kompromisser. De estetiske kravene er altså ifølge Wirsén klart tilfredsstilt. Likevel har han vektige innvendinger. Generelt vil han si at «det ligger något kargt och kalt i Ibsens etiska åskådningssätt, äfven när satserna äro riktiga och ej falska eller tvetydiga; denna kalhet beror derpå, att sammanhanget mellan det etiska och det religiösa icke till sin rätta beskaffenhet uppgått för skalden» (Wirsén 1882a). Anmelderen er kritisk til påstanden om at majoriteten sitter fast i foreldede og utslitte oppfatninger, mens en liten radikal minoritet har maktet å legge bak seg alle fordommene og kjemper for sannheter som er så nye at de ikke har fått flertallet på sin side. Man må her undersøke hva som er innholdet i de respektive posisjonene. En minoritet kan selvsagt ha rett på ett og annet punkt, men en majoritet kan også ha gode grunner til å holde fast ved visse grunnleggende sannheter. For doktor Stockmann kan en normal sannhet vare 17, 18 eller høyst 20 år – deretter er den oppbrukt og må byttes ut. Dette er et betenkelig prinsipp å leve etter, hevder Wirsén:

Vi känna daremot eviga sanningar, och tro att menskligheten ännu har mycket att göra, innan den hinner smälta de sanningar, hvilka för mycket, mycket länge sedan uttalades af en man, hvilken gick omkring vid Gennesarets strand «görande väl och hjelpande alla» (Wirsén 1882a).

Når det gjelder uttalelsen om at den sterkeste er den som står mest alene, medgir anmelderen at man midt i ensomheten nok kan kjenne seg sterk og fast i bevisstheten om at man har fulgt sin overbevisning; likevel er det viktig at også det stolteste menneske er i stand til ydmykt å innse at selv ens beste handlinger og innsikter har brister. I sin strenge og konsekvente individualisme mangler ikke bare doktor Stockmann, men også Ibsen ifølge denne kritikeren den nødvendige ydmykheten.

En ledende svensk kritiker av Ibsens dramatikk på 1880- og -90-tallet, især etter at han i 1882 hadde publisert boken Ibsen och äktenskapsfrågan, var Urban von Feilitzen. Hans anmeldelse av En folkefiende er å finne i Ny svensk tidskrift, årgang 1883, under tittelen «Henrik Ibsens senaste skådespel», signert med hans pseudonym Robinson. Det er en artikkel på 19 sider, hvorav størstedelen er et kommentert handlingsreferat. I utgangspunktet finner Feilitzen at det dreier seg om et emne som har vært gjenstand for dikterisk behandling i alle tider: «En enkel, entusiastisk hedersmans opåräknade sammandrabbning med sin småsinnade omgifning». Fabelen i skuespillet er så heldig valgt at «stycket nästan tyckes spela sig sjelft, medan man genomgår dess inventarium» (Feilitzen 1883, 219–20). Som alltid i Ibsens samtidsskuespill bygger det på en tett sammenføyet plan; det som denne gangen er med på å holde det hele sammen, er den gjennomgående humoristiske stilen. Det er ikke minst i fjerde akt humoren flyter over alle demninger:

Ty det outtömliga och väsentligast humoristiska elementet i En Folkefiende är den ifrige, redlige, välviljande och modige doktorns egen naivitet, hans godtrogna lust att hjelpa, upplysa och förbättra, för hvilken han – genom formlig omröstning – förklaras för menniskohatare (Feilitzen 1883, 227).

Et skuespill som En folkefiende kan leseren og kritikeren betrakte fra flere ulike perspektiv, og ikke sjelden er de innsnevrende, mens teksten selv er nokså åpen. Anmelderen har trolig merket seg de mange avvisende reaksjonene på Ibsens nye verk. Han peker på at hverken den sosialpolitiske agitasjonskritikken (i Norge, men også i Danmark) eller den forsiktige, akademiske tekstanalysen (særlig i Sverige) har stilt seg på tilstrekkelig avstand fra verket selv, slik man ville gjøre ved et klassisk skuespill. «Det kan ju hända, att Ibsen – såsom flere skådespelsdiktare före honom, särskildt några af de förnämste, Shakspeare, Goethe o.s.v. – har en annan synkrets än politikens, en mera omfattande, den största af alla: kulturens.» Anmelderen ser kulturens formål som menneskelighetens utvikling. Midlene i denne utviklingen kan skifte med tidene: Noen ganger kan det være dressur og samling, andre ganger kan det være opprør og splittelse. «Derföre behöfver man ett något mera vidsträckt fält för sina jemförelser, än det herrar anmälare nöjt sig med» (1883, 235). Feilitzen viser her til den franske historikeren F.P.G. Guizot, som i sitt omfattende og innflytelsesrike verk Histoire de la civilisation en Europe, peker på to motsatte bevegelser i dannelsen av det europeiske folkelynnet – en romansk, som går fra sør mot nord og tenderer mot det som er ensartet, og en germansk, som går fra nord mot sør og tenderer mot det som er egenartet eller individuelt. Dikterevnen ser ut til å trives best når bevegelsen mot det egenartede er sterkest. Feilitzen skriver videre:

Henrik Ibsen, såsom en af tidehvarfvets ypperste skalder och så som tillhörande ett på sig sjelft starkt reflekterande tidehvarf, har i alla sina verk medvetet känt sig höra till åskådliggörarne just af det egendomliga, af det i alla verkliga lifspunkter inneburna själfständighetens kraf eller af individualitetens, dels medvetna, dels äfven omedvetna energi i menskligheten (Feilitzen 1883, 236).

Ifølge Guizot er kulturens behov i samtiden i særlig grad å fremme selvstendigheten og den enkeltes samvittighet, og har han rett i dette, skriver Feilitzen, «då är Henrik Ibsen på ett särskildt utmärkande sätt en skald för vår tid, og endast engelska vitterheten eger skaldenamn som i detta hänseende kunna täfla med hans» . Anmelderens avsluttende anbefaling til sine medkritikere er «att man icke brådskar för mycket med sina omdömen», men at man gir seg tid til å fjerne seg fra verket slik at de enkelte sterke inntrykkene kan samle seg til et hele (1883, 237).

Vi har ovenfor (jf. Bakgrunn) omtalt den finlandssvenske Ibsen-forskeren Valfrid Vasenius’ anmeldelse av En folkefiende, hvor han gjør oppmerksom på likhetene mellom Ibsens skuespill og Shakespeares tragedie Coriolanus. Vasenius’ anmeldelse inneholder også andre kommentarer av interesse. Blant annet stiller han seg kritisk til en uttalelse av Georg Brandes om Ibsen fra tiden før En folkefiende ble utgitt. Brandes hevdet at individualismen, i den grad Ibsen er tilhenger av den, kan være bra nok for en dikter som lever i frivillig eksil, men ikke for noen annen. Den som forakter kompromisser og sammenslutninger som må til dersom man vil realisere en eneste tanke, han kan ifølge Brandes i det praktiske livet ikke røre en eneste finger. Denne oppfatningen får et ypperlig svar i Ibsens nye skuespill, skriver Vasenius. Det er de som slutter seg sammen og derved sprer ansvaret, folk som Aslaksen og Hovstad, som blir de moralske taperne. Det blir enkelte ganger hevdet at doktor Stockmann ikke er alene; han har sin familie med seg, og han allierer seg med kaptein Horster. Dette er likevel ikke noe brudd med individualismen. Isolasjon er ikke målet. I en forbindelse med andre kan hver enkelt legge vekt på å beholde full selvstendighet. Gjennom å tro på seg selv blir man sterk, og denne styrken kan man anvende i tjeneste for fellesskapet. Dette ser Vasenius som moralen i En folkefiende og for øvrig i hele Ibsens diktning, liksom det kan sies å være individualismens mål i det hele tatt:

endast lifvet lär människan att lefva, blott genom att pröfva sina krafter lär hon att känna dem och blott genom att känna dem kan hon under ständig utveckling fortgå mot sitt mål, att varda hva som inneligger i ordet individuum: en «odelbar», hel, harmonisk existens (Vasenius 1882, 66).

Et overblikk over et utvalg representative norske, danske og svenske anmeldelser av En folkefiende gir grunnlag for en grovsortering i tre retninger: Vi har for det første de som på et politisk grunnlag stiller seg avvisende til doktorens posisjon, for det andre har vi en gruppe som på grunnlag av et religiøst, nærmere bestemt kristelig grunnlag finner hans alenegang og manglende ydmykhet uakseptabel, og for det tredje har vi en rekke kritikere som i det vesentlige velger å forsvare doktoren, med henvisning til individualismen, blant annet i en kierkegaardsk versjon.

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

[1883]. Ein Volksfeind : Schauspiel in fünf Aufzügen. Einzige vom Verfasser autorisierte deutsche Ausg. Deutsch von Wilhelm Lange. Leipzig, Reclam. 105 s.

1883. Een vijand des volks : tooneelspel in 5 bedrijven. Vertaald uit het Noorsch door Ida Donker [overs. fra norsk av Ida Donker]. S’Gravenhage, A. Rossing. 172 s.

1888. The pillars of society, and other plays. Ed. with an introduction by Havelock Ellis. London, Walter Scott. XXX, 315 s. (The Camelot series). Inneholder bl.a. An enemy of society, overs. av Eleanor Marx Aveling

[1889]. Henrik Ibsen’s gesammelte Werke, 2. Leipzig, Reclam. 61, 169, 105, 99, 78 s. Inneholder bl.a. Ein Volksfeind, overs. av Wilhelm Lange

1890. Ibsen’s prose dramas, 2. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. V, 381 s. Inneholder bl.a. An enemy of the people, overs. av Eleanor Marx Aveling

1890. Moderne Dramen, 2. Berlin, S. Fischer. 307 s. Inneholder bl.a. Ein Volksfeind, overs. av Marie von Borch

1890. The pillars of society, and other plays. Ed. with an introduction by Havelock Ellis. London, Walter Scott. XXX, 315 s. (The Camelot series). Inneholder bl.a. An enemy of society, overs. av Eleanor Marx Aveling

1890. Ein Volksfeind : Schauspiel in fünf Akten. Deutsch von M. von Borch. Berlin, S. Fischer. 121 s. (Nordische Bibliothek, 14)

[1891]. Ein Volksfeind : Schauspiel in fünf Akten. Deutsch von G. Morgenstern. Leipzig, Bibliographisches Institut. 128 s. (Meyers Volksbücher, 918–19)

1891. Doktor Štokman (Volksfeind) : drama v pjati dejstvijach. Izdanie redakcii žurnala «Artist» [utg. ved redaksjonen i tidsskriftet «Artist»]. Perevod N. Mirovič [overs. av N. Mirovič]. Moskva, I.N. Kušnerev. 130 s.

1891. Ein Volksfeind : Schauspiel in fünf Aufzügen. Aus dem Norwegischen übersetzt und eingeleitet von J.C. Poestion. Halle, Otto Hendel. 100 s. (Bibliothek der Gesamtlitteratur des In- und Auslandes, 543)

1891. Vrag naroda : (Doktor Štokman) : drama v 5 dejstvijach. Izdanie A. Alekseeva [utg. ved A. Alekseev]. Perevod N. Mirovič [overs. av N. Mirovič]. Moskva, I.N. Kušnerev. 130 s. (Polnoe sobranie dramatičeskich proizvedenij, Ser. 1, vyp. 2)

1891. Wróg ludu : dramat w 5. aktach. Przełoźył z upowaźnienia autora Ignacy Suesser [overs. med forfatterens samtykke av Ignacy Suesser]. Złoczów, O. Zukerkandla. 123 s. (Biblioteka powszechna, 18–19)

1892. La dame de la mer; suivie de Un ennemi du peuple. Traduction Ad. Chenevière et H. Johansen. Paris, A. Savine. XI, 314 s.

1894. La dama del mar y Un enemigo del pueblo : dramas. Madrid, La Espaa Moderna. 400 s.

1894. Nemico del popolo : commedia in 5 atti. Traduzione di Cesare Gabardini [overs. ved Cesare Gabardini]. Milano, M. Kantorowicz. 142 s. (Biblioteca Ibsen)

1894. Un nemico del popolo : dramma in cinque atti. Milano, Fratelli Treves. 120 s. (Teatro Straniero, 59)

1896. Edin prědatel’ : teatralno prědstavlenie v pet’ akta. Prěveleno ot němski ot G.D.N. [overs. fra tysk av G.D.N.]. Sofija, Děržavna pečatnica. IV, 89 s.

1897. Sobranie sočinenij, 5. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. LVI, 335 s. Inneholder bl.a. Vrag naroda, overs. av N.K.

[1898]. A népgyülölö : szinmü 5 felvonásban. Fordította Vikár Béla [overs. av Béla Vikár]. Budapest, Lampel. 108 s.

1898. An enemy of the people : play in five acts. Translated by Eleanor Marx Aveling. London, Walter Scott. 237 s.

1898. Wybór dramatów. Przełoźyła i wstępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning ved Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewentala. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Wróg ludu

1899. La dame de la mer; suivie de Un ennemi du peuple. Nouv. éd. Traduction Ad. Chennevière et C. Johansen [i.e. Ad. Chenevière et H. Johansen]. Paris, Stock. XI, 269 s.

1899. Vorog naroda : drama v pja’toch aktach. Pereklav i peredne slovo napisav Jurij Kmit [overs. og med forord av Jurij Kmit]. Lvov, Naukovo tovaristvo im. Ševčenka. 126 s.

1900. An enemy of society : a play in five acts. Translated by William Archer. Boston, W.H. Baker. 130 s.

[1901]. Shakai no teki. [Overs. av Sessue Hayakama?]. Tokyo, [s.n.]. V, 283 s. Inneholder bl.a. En folkefiende

1901. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 7. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. XXXIX, 343 s. Inneholder bl.a. Ein Volksfeind

1901. Vrag naroda (Doktor Štokman) : drama v pjati dejstvijach. Per. s norvežsk N. Mirovič [overs. fra norsk av N. Mirovič]. Moskva, S. Skirmunt. 107 s.

[1902]. Un duşman al poporului : piesă n 5 acte. Traducere de Petre I. Sturdza [overs. av Petre I. Sturdza]. Bucureşti, Editura Librăriei «Universala» Alcalay & Co. 96 s. (Biblioteca Pentru Toţi, 288)

[1902]. An enemy of the people : play in five acts. Ed. with an introduction by William Archer. London, Walter Scott. XVIII, 211 s.

[1903]. La fte à Solhaug; L’ennemi du peuple : pièces en vers et en prose. Traduites du norvégien par le Vicomte de Colleville et F. de Zepelin. Paris, Librairie Nilsson. 248 s.

1903. Un enemigo del pueblo : drama en cinco actos. Versión espaola de C. Costa y J.M. Jorda [spansk overs. ved C. Costa og J.M. Jorda]. Barcelona, Libreria de Antonio Lopez. 142 s. (Teatro antiguo y moderno, 4)

1903. Polnoe sobranie sočinenij, 5. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 434 s. Inneholder bl.a. Vrag naroda

1905. La dame de la mer; suivie de Un ennemi du peuple. 2. éd. Traduction Ad. Chennevière et C. Johansen [i.e. Ad. Cheneviére et H. Johansen]. Paris, Stock. XI, 269 s.

1905. Un ennemi du peuple : drame en cinq actes. Traduit et précédé d’une préface par le Comte Prozor. Paris, Perrin. LIX, 241 s.

[1906?]. Der folks feind. New York, Edelson. 138 s. [Katalogisert etter ryggtittel, tittelbladet mangler]

1906. Dramatische werke, 1. Vertaald naar de oorspronkelijke noorsche uitgave door J. Clant van der Mijll-Piepers; met een inleiding van W.G.C. Bijvanck [overs. fra den opprinnelige norske utgaven av J. Clant van der Mijll-Piepers; med en innledning av W.G.C. Bijvanck]. Amsterdam, Meulenhoff. LXIV, 333 s. Inneholder bl.a. Een Vijand des Volks

1906. En folkfiende : skådespel i fem akter. Auktoriserad öfversätting. Stockholm, Björck & Börjesson. 221 s. (Berömda böcker, 7)

1906. Un nemico del popolo : dramma in cinque atti. Milano, Fratelli Treves. 116 s. (Teatro Straniero, 59)

1906. Een vijand des volks : tooneelspel in vijf bedrijven. Naar de oorspronkelijke noorsche uitgave door J. Clant van der Mijll-Piepers [fra den opprinnelige norske utgaven av J. Clant van der Mijll-Piepers]. Amsterdam, Meulenhoff. 95 s.

OPPFØRELSER

En god stund før Ibsen var ferdig med sitt nye stykke, mottok Hegel en henvendelse fra teatersjef Henric Westins kanselli på Kongl. Dramatiska Theatern om dette arbeidet. Hegel svarte 23. august at det siste han hadde hørt fra Ibsen, var at arbeidet ikke var ferdig, og at det var «ingen Tvivl om, at han vil tilbyde det til den höje Direktion for de Kong. Theatre i Stockholm» , at stykket samtidig ville bli sendt til teatrene i Kristiania og København (Torsslow 1973, 27). Også teatersjef Hans Schrøder på Christiania Theater ivret etter å oppføre En folkefiende så tidlig som mulig. Han hadde henvendt seg til Hegel med anmodning om å få det tilsendt. Den 11. oktober svarte Hegel at det ville bli gjort straks stykket var trykt og forelå hos bokhandlerne (NBO TS ark A2 10). Også andre teatre var interessert. Den 11. november 1882 henvendte styreformann Bendix Edvard Bendixen ved Bergens Nationale Scene seg direkte til Ibsen med forespørsel om å få tilsendt hans nye skuespill for en eventuell oppførelse. I overensstemmelse med egen formulert strategi skrev Ibsen til Hegel 28. oktober at han ikke ville svare «indtil jeg ved at bogen er udkommen». Men han maktet ikke å holde seg så lenge. Den 18. november kontaktet han Bendixen for å meddele at teateret i Bergen kunne få oppføre hans nye skuespill mot et honorar på 800 kroner.

Raskest ute da boken forelå, var Schrøder på Christiania Theater. Han hadde skaffet seg et eksemplar i en bokhandel og umiddelbart lest det «med den mest levende Interesse». Han skrev til Ibsen 29. november for å høre om Christiania Theater kunne få oppførelsesretten, og på hvilke betingelser. Schrøder var overbevist om at stykket «vil kunne faa en tilfredsstillende Udførelse paa vor Scene». Teateret ville investere «al mulig Omhu paa, at det høist interessante Stykke skal komme til sin Ret» (Schrøders brevkonsept 29. november 1882, NBO TS ark A2 23a).

Etter utgivelsen sørget Hegel for privat å overrekke et eksemplar av En folkefiende til Edvard Fallesen, sjef for Det kongelige Theater i København. Uten å avvente sensor Erik Bøghs vurdering svarte Fallesen straks at om Ibsen ønsket stykket oppført, var det ingenting til hinder for det (jf. Neiiendam 1921–30, b. 4, 22). Ifølge Hegels brevkonsept 1. desember hadde Fallesen samme dag anmodet om å få sette opp En folkefiende på Det kongelige Theater på regulativets vilkår (KBK NKS 3742, 4°, II). Direksjonen for Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm reagerte også raskt. Den 1. desember meddelte direksjonen til Hegel at den «önskar och för sin del bestämt sig för att låta uppföra Henrik Ibsens nu utkomna skådespel En Folkefiende emot vanligt honorar derför» (Torsslow 1973, 27–28). Hegel svarte 3. desember at han ville videreformidle tilbudet til Ibsen. Den 5. desember 1882 svarte Ibsen telegrafisk på teatrenes henvendelser.

Svaret til Schrøder angående betingelse for oppførelsesretten lød på ikke mindre enn 4000 kroner (dvs. 215 600 kroner i 2007), og som det het i teaterets referat av Ibsens svar: «forøvrig som ved ‹Et Dukkehjem›» (NBO TS ark A2 183d:32). Dette var et betraktelig høyere beløp enn den summen Ibsen krevde for Et dukkehjem i 1879. Kanskje ønsket Ibsen å ta igjen for det «manglende» honoraret da det ikke ble noen oppførelse av Gengangere på Christiania Theater.

Til Det kongelige Theater i København og Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm svarte Ibsen i et fellestelegram med Hegel som mottaker: «Representation Copenhagen Stockholm permise». Ved å svare på alle henvendelsene samme dag gav Ibsen teatrene i de nordiske hovedstedene like muligheter til å konkurrere om urpremieren. Direksjonen ved Christiania Theater aksepterte umiddelbart vilkårene og vedtok 6. desember å anta stykket til oppførelse. Samme dag telegraferte Schrøder følgende til Ibsen: «Conditions acceptées. Remercments du télégramme» (NBO TS ark A2 31). Bare Bendixen ved Bergens Nationale Scene måtte vente. Overfor ham var Ibsen ufravikelig. Samme dag Ibsen fikk vite at Christiania Theater hadde akseptert, besvarte han Bendixens henvendelse i et meget kortfattet brev datert 6. desember at han ikke så seg i stand «til at fravige de af mig opstillede, vel overvejede betingelser».

Også Ludvig Josephson på Nya teatern i Stockholm ønsket å oppføre En folkefiende. På henvendelse fra ham svarte Ibsen 8. desember: «Det gør mig ondt at måtte meddele Dem at jeg ikke kan overdrage Dem mit nye skuespil til opførelse.» Direksjonen ved Kongl. Dramatiska Theatern hadde ifølge Ibsen anmodet om eneretten til stykket i Stockholm, og det hadde den fått. Til dette er å si at direksjonen ikke eksplisitt hadde bedt om eneretten, og at telegrammet ikke ble sendt fra Roma før 12. desember kl. 20.30, hvor Ibsen meddelte Dramatens styre: «Oppførelse tillatt brev i morgen» (til norsk ved HIS). I brevet dagen etter presiserte han at utgifter ved oversettelsen måtte teateret selv stå for, og at han skulle ha sitt honorar utbetalt «uden nogensomhelst afkortning». Dessuten forventet han at oversettelsen ble utført av en «kyndig literatørs hånd». I samme brev fremmet Ibsen videre et ønske i forbindelse med oppsetningen, nemlig at de mindre rollene i folkemøtet i fjerde akt ble fremført av «virkelige, dygtige artister og ikke af underordnede personer ved teatret». Begrunnelsen er at «Jo flere karakteristiske, natursande skikkelser i mængden, desto bedre». Dessuten påpekte han en misforståelse i en avis i København som hadde oppfattet kaptein Horster som en gammel mann. Dette var feil; «kaptein Horster er en ung mand» , og forholdet mellom ham og Petra må i femte akt fremføres på en slik måte at «man aner et begyndende varmt og inderligt forhold mellem disse to». I et brev dagen etter gir han også momenter til en «fjerninnstudering» av En folkefiende, men nå overfor teatersjef Schrøder ved Christiania Theater.

Ved Det kongelige Theater i København hadde teaterets sensor Erik Bøgh En folkefiende stadig til uttalelse. På bakgrunn av Fallesens positive interesse var det forholdsvis uinteressant hvilket resultat Bøgh ville komme til. Han leverte sin uttalelse 13. desember: «En Folkefjende. Skuespil i 5 Akter af Dr. Henrik Ibsen har jeg herved den Ære uden Bemærkning at indstille til Antagelse» (Agerholm 1910–11, 279–80).

Ved Christiania Theater fikk Johannes Brun ansvaret for innstuderingen av En folkefiende, og Schrøder fordelte rollene. Ibsen var så interessert i oppsetningen at han i siste halvdel av desember 1882, og før teateret startet innstuderingen, sendte Schrøder tre lange brev, datert 14., 24. og 31. desember. Selv om Ibsen i det første brevet forsikret om at det slett ikke var meningen

«her på afstand at ville øve nogen indflytelse hverken på iscenesættelsen af stykket eller på rollefordelingen» , var det nettopp det han ønsket å gjøre. Hans milde ord om hvorledes han har tenkt seg et og annet, er intet annet enn en tidvis svært detaljert instruksjon av En folkefiende pr. korrespondanse. Han konsentrerte seg om rollefordelingen og hvordan enkelte rollekarakterer krevde bestemte skuespillertyper. Konkret betydde dette for eksempel at Ibsen tok som gitt at Lucie Wolf skulle spille fru Stockmann. Denne skuespillerinnen var etter hans mening «utvilsomt den skuespillerinde ved Christiania teater, der besidder de fleste betingelser for at kunde gengive denne karakteren således, som jeg har set og skildret den» (brev 14. desember 1882). Hovstads rolle måtte ifølge samme brev overlates til en skuespiller uten «altfor heltemæssige legemsdimensioner». Dette forklarer Ibsen med at Hovstad stammer fra fattige husmannsfolk, har vokst opp i et usundt hjem under dårlige og utilstrekkelige ernæringsmessige forhold, har frosset og slitt ondt hele livet og som fattig opplevd mye savn. Ifølge Ibsen preger slike livsvilkår ikke bare menneskets indre, men setter også spor i dets ytre. Personen bør derfor ha noe tungt over seg, innta en lutende holdning, og vise usikre bevegelser. Om Billings replikker skriver Ibsen i brevet 14. desember at de er «således formede at de kræver østlandsk og ikke f.ex. bergensk dialekt». Videre i samme brev heter det at kaptein Horster var å oppfatte som en ung mann; hans interesse for Petra måtte allerede fra starten av «fint og let skinne igennem». Stockmanns to sønner burde fremstilles slik at forskjellen mellom dem ble tydelig. For fjerde akt, som fremstiller folkemøtet, ber Ibsen om at «alle disponible skuespillere uden undtagelse anvendes». Et nøkkelord i alle tre brev er «natursandhed». For folkemøtet innebærer dette et forbud mot enhver karikerende overdrivelse; det han heller vil ha er «karakteristiske skikkelser med virkelighedspræg i mængden».

I brevet av 24. desember kommenterer Ibsen en notis i Morgenbladet (jf. Anonym 1882g) om rollebesetningen i En folkefiende; han er langt fra tilfreds med valgene teatersjefen har foretatt. Etter å ha mottatt en orientering av Schrøder 30. desember har han ytterligere kommentarer. At det er tanken at guttene skal spilles av to skuespillerinner, har gjort ham urolig. Han mener å se av dette «et vidnesbyrd om at man ikke har været tilbørlig opmærksom på den ånd, hvori dette stykke er skrevet og hvori det kræver at fremstilles» (brev 31. desember). At gutteroller spilles av damer, ser man i en del genrer, for eksempel i operetten, men for Ibsen er dette ikke akseptabelt i et stykke som En folkefiende: «Tilskueren skal føle sig som om han var usynlig til stede i doktor Stockmanns dagligstue; alt må her være virkelig; begge gutterne også.» Til nød kan han tenke seg de to rollene spilt av et par småpiker som er opplært i guttemanerer.

Ibsens instrukser angående det som skulle gå for seg på scenen, hadde Brun trolig med seg da han startet innstuderingen av En folkefiende på nyåret 1883. Blant annet ønsket dikteren «et overmåde vel indøvet sammenspil, altså mange og omhyggeligt ledede prøver» (brev 14. desember). Den 4. januar kunne Aftenposten melde at «Kristiania Theater har allerede havt tre Prøver paa Henrik Ibsens ‹En Folkefiende›» (Anonym 1883b, 4/1). Dagen etter meldte samme avis at det også i København ble arbeidet iherdig med iscenesettelsen, og at «Akten med Folkemødet vil blive af stor scenisk Effekt» (Anonym 1883b, 5/1). I den andre uken av januar kom flere av Kristiania-avisene med biter av informasjon om teaterets forberedelser til premieren. Interessen var velvillig, og forventningene var store. Onsdag 10. januar ble det gjort kjent at generalprøven på En folkefiende ville finne sted fredag 12., og premieren var bestemt til lørdag 13. januar 1883 kl. 7–10. Dagen før generalprøven kunne Christiania Intelligentssedler fortelle at En folkefiende for det første var blitt «mere end almindelig omhyggelig prøvet», for det andre at det var malt «tildels nye Dekorationer», og for det tredje at «der vil blive anvendt særlig Omhu paa Iscenesætningen af ‹Folkemødet› i 4de Akt, for at faa det saa overensstemmende med Virkeligheden som muligt» (Anonym 1883a). Regning datert 15. januar fra teatermaler Olaf Jørgensen viser at det ble malt «et nyt Kabinet (Redaktionsværelset)» (Næss 2005, 165). Andre regninger dokumenterer at det også ble anskaffet rekvisitter til redaksjonen, blant annet en håndpresse og pult til setteren.

Den 12. januar, samme dag som generalprøven foregikk, redegjorde Schrøder i et brev til Ibsen for endringer han hadde foretatt angående forhold Ibsen hadde tatt opp i brevene 14., 24. og 31. desember. Han hadde skiftet ut Hans Brun med den langt yngre Berent Schanke i rollen som Horster. Når det gjaldt de to guttene Eilif og Morten, hadde Schrøder lyktes i å finne «to Gutter, som noksaa kjækt og naturligt og med glødende Interesse» kunne opptre i disse rollene. Samtidig poengterte Schrøder at «de to Damer, som jeg i Nødsfald havde tænkt at bruge, er forøvrigt meget unge og meget smaa af Væxt» . Ibsen hadde vært skeptisk til valget av Arnoldus Reimers og Sigvard Gundersen som henholdsvis Tomas og Peter Stockmann, men disse hadde teatersjefen beholdt, selv om han gav Ibsen rett i at de to herrenes ytre ikke helt svarte til rollebeskrivelsene. Det Ibsen i sitt brev 31. desember hadde skrevet om dette, hadde Schrøder «gjort vedkommende Herrer bekjendt». Med hensyn til Ibsens ønske om «natursandhet» forsikrer Schrøder om at «der er gjort alt muligt for at tilveiebringe det størst mulige Virkelighedspræg». Han hevder at «Dekorationerne til 3 die Akt – Redaktionskontoret og ‹Officinet› – er meget virkningsfulde, og Salen i 4 de Akt vil enhver, som er kjendt i vore Smaabyer, med Lethed finde sig tilrette i» . Teatersjefen kan også fortelle at «Hr. Brun har anvendt særdeles Flid og Omhu baade paa Indstuderingen og Iscenesætningen», og at det ikke kan være tvil om at oppsetningen «vil faa en Modtagelse, som den høitærede Forfatter kan være tilfreds med» (Schrøders brevkonsept 12. januar 1883, NBO TS ark A2 23a).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSENE

Christiania Theaters oppførelse av En folkefiende 13. januar 1883 var dette skuespillets urpremiere. Til tross for mange positive forhåndsomtaler var det ikke utsolgt til siste plass, selv om billettsalget gikk nokså godt. Kritikerne kunne rapportere at det under fremførelsen hersket en spesiell stemning ved den gode kontakten mellom scenen og salen. Særlig ble publikum rost for sin «Deltagelse i Stykkets Gang» (H.W. 1883). Mye av æren for stemningen i salen fikk Arnoldus Reimers i rollen som Stockmann. Ifølge Christiania Intelligentssedlers H.W. dreide alt seg om denne rollen; «med hans Fremstillinger staar eller falder Stykket». Kritikerne var samstemte om at «Aldrig i sine levedage har Arnoldus Reimers feiret en saadan triumf», som signaturen -en. formulerte det i Fædrelandsvennen (19. januar 1883). Særlig ble Reimers’ maske fremhevet. Den ble i Aftenposten sagt å være fortrinnlig fordi den «giver ligesom paa Forhaand et Indtryk af Karakteren» (c. 1883). I detalj utdypet signaturen -ea.- (Irgens Hansen) i Dagbladet dette: «Det purrede Haar, det stærke, lidt graasprængte og pjuskede Skjæg, Brillerne og det baade godmodige og lidenskabelige Ansikt, den stoute Figur, som formelig motiverede det uforbløffede, – det var et helt Billede» (I. Hansen 1883). Dette var i stor grad overensstemmende med Ibsens tanke om Stockmann som taler på folkemøtet ikledd en dress som hverken var ny eller elegant, og med et halstørkle «lidt påskæve» (jf. brev fra Ibsen til Schrøder 31. desember 1882).

Mens Dagbladets anmelder konstaterte at Berent Schanke over forventning hadde lyktes i rollen som kaptein Horster og ikke minst overfor Petra spilte både «varmt og smukt» (I. Hansen 1883), mente H.W. at Schanke kunne gjort rollen «lidt mere betydende og navnlig præcisere Forholdet ligeoverfor Petra lidt mere» (H.W. 1883).

Signaturen C.K. skrev 10. februar 1883 i en korrespondanse til Finnmarksposten at «De to Smaagutter, som spillede Stockmanns Børn gjorde et godt Indtryk» (C.K. 1883); derimot mente signaturen -en. i sin korrespondanse til Fædrelandsvennen 19. januar 1883 at begge var «nogle træklodser, stive som pinder» (-en. 1883).

På bakgrunn av forhåndsomtalene knyttet det seg ekstra stor spenning til folkemøtet. I sin kritikk uttrykte Irgens Hansen forståelse for at det var vanskelig å iscenesette denne akten. Ifølge H.W. knyttet problemene seg især til å få så mange mennesker instruert. Med samme utgangspunkt fant Hansen at Bruns iscenesettelse av folkemøtet «hører […] til det bedre, vi har paa vor Scene af den Slags» (I. Hansen 1883). For H.W. svarte løsningen ikke til forventningene. I Fædrelandsvennen konstaterte signaturen -en.- simpelthen at «Kolossalere har neppe nogen skuffelse været end den, der her gjorde sig gjældende» (-en. 1883).

Det som var uheldig ved iscenesettelsen av folkemøtet, var ifølge Hansen for det første «hele det tomme Rum paa skraa over Scenen», og for det andre at «Hovstad kan spankulere saa frit om, hvor de andre staar tætpakkede» (I. Hansen 1883). H.W. er inne på det samme ved sin konstatering at det var «altfor stor Ubevægelighed i Mængden. Man gjorde sin pligt upaaklagelig, peb, hvor der skulde pibes, kastede ud, hvor der skulde kastes ud, men en jevn stadig aktiv Deltagelse saa man ikke fra de mange Statisters Side» (H.W. 1883). Nettopp statistene grep -en. fatt i da han kritiserte teatersjef Schrøder som i «ubegribelig uforstand [havde] nægtet at engagere extrastatister, saa der var neppe 80 personer inde paa scenen i denne akt. Scenen kunde ha rummet og burde ha været fyldt af det tredobbelte antal» . Dessuten så anmelderen i møtedeltagerne

næsten bare arbeidere og løsgjængere i skidne, stygge klæder, akkurat som om der i provinsbyerne ikke existerer skikkelig klædte mennesker, og som om folk der mere end i hovedstaden gaar til folkemøde i det usleste toilette, de har (-en. 1883).

Men det var et forbedringspotensial. H.W. venter at scenen med folkemøtet vil rette på seg ved senere oppførelser, og Hansen mente det kunne oppnås en bedre virkning om det var flere folk og scenen ble fylt lenger frem. Dessuten mente han at «den fulde Mand behøver ikke hver Gang at komme helt frem; det vilde tage sig bedre ud, om han hylede inde fra Mængden» (I. Hansen 1883). Signaturen c. i Aftenposten opplevde for sin del folkemøtet som «et virkningsfuldt Stykke Naturalisme paa Theatret» (c. 1883). Til tross for en stort sett forbeholden mottagelse av folkemøtet var kritikerne enige om at samspillet «idethele gik saa godt, som man paa nogen Maade kan ønske det» (H.W. 1883). Det var også enighet om at det fra teaterets side var gjort alt hva man kunne forlange for å få det ytre bildet korrekt. I Christiania Intelligentssedler eksemplifiserte H.W. dette ved å nevne at «Dagligstuen i 1ste Akt gav et velgjørende Indtryk; [og at] Aslaksens Trykkeri og Folkebudets Redaktionslokale var heldig arrangeret» (H.W. 1883). Også Hansen fremhevet at det var forfriskende å se «det realistiske Udstyr i første Akt», og «Likeledes var Redaktionskontoret og Trykkeriet (ny Dekoration) meget virkningsfulde» (I. Hansen 1883).

Som helhet mente H.W. i Christiania Intelligentssedler at iscenesettelsen ikke mindre enn spillet var «Theatret til megen Ære» (H.W. 1883). Dagbladets Hansen slo fast at Brun hadde gjennomført iscenesettelsen «med stor Omhu» (I. Hansen 1883), mens Aftenpostens c. fremhevet at «hva Scenearrangementet angaar, fortjener Hr. Johs. Brun megen Anerkjendelse for Stykkets heldige Iscenesætning» (c. 1883). Korrespondenten C.K. sluttet seg til sine medkritikere i konstateringen av at «Scenearrangementet var særdeles heldigt» (C.K. 1883). Forestillingen høstet rikelig applaus. Fædrelandsvennens anmelder skriver:

Femten fremkaldelser (flere siger idag, det var 18. Jeg regnede ikke saa nøie efter), hvoraf fem med tutti (alle de optrædende) og altsaa mindst ti fremkaldelser af ham selv […] Foruden alle disse fremkaldelser lød der applaus efter de fleste større repliker eller sortier (udgang af scenen) (-en. 1883).

Det var ikke til å undres over at Dagbladets anmelder kunne konstatere at En folkefiende fikk «en Fremførelse, som er vort Lands første Scene værdig». Han opplevde urpremieren rett og slett som «en ren fest» (I. Hansen 1883). Aftenpostens anmelder er av samme oppfatning: «Forestillingen maa i det Hele taget kaldes en glimrende Succes […] en Premiere, der hører til Sjeldenhederne hos os» (c. 1883).

Kritikerne var jevnt over begeistret, likevel trakk ikke oppsetningen et stort publikum. Ingen av de 27 fremførelsene av En folkefiende i vårsesongen 1883 gikk for utsolgte hus. Teateret hadde 915 plasser, og urpremieren hadde flest solgte billetter med 730 (NBO TS ark A2 143). Men skuespillet var blant de mest spilte helaftens stykker denne sesongen. (Gustav von Mosers Vore Koner ble spilt 35 ganger og Victorien Sardous Odette 19 ganger, innførsel 15. november 1883 i NBO TS ark A2 31). At publikumsoppslutningen ikke ble bedre, kan forklares ut fra hard konkurranse fra andre teater- og underholdningstilbud i Kristiania i januar 1883. Samme dag som urpremieren på En folkefiende foregikk, ble det annonsert i Dagbladet at Olaus Olsens teaterselskap spilte Émile Zolas folkekjære Faldgruben til nedsatte priser på Folketheatret i Møllergaten. Tivoli Theater på Klingenberg bød på et sammensatt program bestående av Nytaarsnatten, «Balletdivertissement» og Oxehandleren fra Småland. Dessuten var Cirkus Schumann i byen. På lørdag 13. januar var det ifølge annonsen «Stor brillant Forestilling, Rigt udvalgt Program» som ble avsluttet med pantomimen Amor i Kjøkkenet. En forklaring som stor konkurranse innen teater- og underholdningsfeltet i Kristiania ville signaturen Sambo i Christiania Intelligentssedler neppe akseptert. Vedkommende undret seg over at det bare hadde vært «godt, men – mærkelig nok – ikke udmærket godt Hus» på En folkefiende. Dette var særlig overraskende fordi januar ble regnet som en av de beste spillemånedene i en teatersesong, videre fordi et nytt stykke av Ibsen stod på plakaten, og fordi pressen hadde med «sjelden Enstemmighed hævet det dygtige Spil til Skyerne». Signaturen mente at den sviktende oppslutningen måtte oppfattes som et uttrykk for «en besynderlig Mangel paa litterær Nysgjerrighet» (Sambo 1883).

Man kan trygt gå ut fra at oppførelsen av En folkefiende på Christiania Theater i 1883 bidro avgjørende til å bedre teaterets omdømme blant publikum. En årsak var den enstemmige og positive pressen. Viktigere var det trolig at teateret med denne oppsetningen rettet opp inntrykket etter at Gengangere var blitt refusert høsten 1881 (jf. brev fra Schrøder til Ibsen 20. desember 1881, NBO TS ark A2 30). Kanskje var det hovedgrunnen til at teatersjef Hans Schrøder ivret så sterkt for å kunne presentere urpremieren på En folkefiende.

Christiania Theater betalte et forholdsvis høyt honorar for å få spille En folkefiende. Dessuten hadde man investert mer enn vanlig i nye dekorasjoner. Stod teaterets inntekter i forhold til utgiftene? Bergensposten refererer 6. februar 1883 en Kristiania-korrespondent til Stockholms Dagblad som forteller at En folkefiende på Christiania Theater, til tross for godt spill, særlig for hovedrolleinnehaverens vedkommende, ikke trekker hus. Ifølge korrespondenten hadde kun én forestilling gitt over 1000 kroner; det vanlige var langt mindre (Anonym 1883c). Ser man billettinntektene samlet, er bildet likevel mer positivt. I gjennomsnitt spilte hver av de 25 oppførelsene av En folkefiende våren 1883 inn 723 kroner. Dette lå godt over gjennomsnittet på 588 kroner på de 246 forestillingene som Christiania Theater gav denne sesongen. Med en samlet brutto inntekt på over 18 000 kroner kan fremførelsen av En folkefiende neppe karakteriseres som et tapsprosjekt for Christiania Theater, som meldingen i Stockholms Dagblad kunne gi inntrykk av.

For Ibsens økonomiske situasjon gav oppsetningene av En folkefiende positive utslag. Oversikten over regnskapsåret 1883 viser at han foruten oppsetningshonoraret på 4000 kroner fra Christiania Theater mottok 250 kroner fra Nya Teatern i Helsingfors, 2204 kroner fra Det kongelige Theater i København, 800 kroner fra Bergens Nationale Scene, 500 kroner fra Stora Teatern i Göteborg og 950 kroner fra Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm. Samlet gav det en inntekt på 8704 kroner fra oppsetninger av En folkefiende (jf. M. Meyer 1971, 528). Det tilsvarer mer enn 470 000 kroner i dagens pengeverdi (2007). I tillegg kom inntekter av boksalget og honorar for oppførelser av andre skuespill (jf. innledningen til HIS 14k, under Ibsens økonomi 1880–89).

Tekstredegjørelse til En folkefiende

skrevet av Stine Brenna Taugbøl

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1882.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25615)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25620)

Henrik Ibsens skrifters eksemplar

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Ytterligere fem eksemplarer er derfor delkollasjonert (ark 1 og 6):

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25613)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25614)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25618)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25619)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25621)

Variasjonen mellom eksemplarene finnes på tre steder: I ark 1, s. 2 l. 20 mangler «Å» ring i ekspl. 2, 4 og 8; i ark 6, s. 86 l. 3 mangler «Å» ring i ekspl. 1 og 6; i ark 6, s. 87 l. 23 mangler spørsmålstegn til slutt i «Synes De ikke doktoren er bra’ hvas?» i ekspl. 2, 3, 4, 7 og 8. Det opplyses om internvariasjon i ekspl. 1–3 i de tekstkritiske notene.

Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn uten originalt omslagsblad. Innbindingen er håndverksmessig utført i halvbind med rygg og hjørner i blå shirting. Permen har papirovertrekk med marmorering i grått, rødt og grønt. Snittet er også marmorert. Ryggen er dekorert med ornamenterte, horisontale streker, et blomsterpreg og teksten « H. IBSEN / En Folkefiende» , alt i gullpreg. Forsatsbladene har grafisk mønster i grønt og beige.

Det finnes også halvbind med rygg og hjørner i brunt eller sort skinn/papir og perm med papirovertrekk i ulike farvesjatteringer (ekspl. 5, 6 og 7).

Boken finnes dessuten som forlagsbind i helshirting i flere farvevarianter; blant HIS’ eksemplarer er en brun (ekspl. 3), en rosa (ekspl. 2), en grågrønn (ekspl. 4) og en rød (ekspl. 8) variant. Forlagsbindet er rikt ornamentert og har gullpreg både på rygg, forperm og snitt; Gyldendalske Boghandels forlagslogo er i blindtrykk på bakpermen.

Ifølge Schiøtz og Ringstrøm (2006, 170) skal det også forekomme helshirtingsbind i litt større format og uten gullsnitt. Det skal dessuten finnes en variant med smusstittelblad foran tittelbladet. HIS har ingen slike varianter blant sine eksemplarer.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 14 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), 110 × 170 mm.Målene gjelder boksiden, bredde × høyde. Arksignaturene 1–14 (med teksten «Henrik Ibsen: En folkefiende.») finnes på s. [1], 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, 129, 145, 161, 177, 193 og 209. Det siste arket har 6 blad, og bokens omfang er 4 + 219 sider. Pagineringen er med arabiske tall og inkluderer første akts begynnelse s. [1] og løper fra s. 2 til 219. Tittelbladet med blank versoside og påfølgende mellomtittelblad med rollelisten på versosiden er ikke inkludert i pagineringen. På sidene [40], [87], [135] og [176] begynner nye akter, og sidetall er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i En folkefiende (1882) er satt i antikva. En faksimile av tittelsiden gjengis på s. ;. Tittel og mellomtittel er midtstilte, med sperrede majuskler; tittelen er i et fett snitt. Rollelisten er i en mindre skriftgrad enn replikkene; den er venstrestilt, og rollenavnene er sperret. Rollelistens overskrift «Personerne» er midtstilt, i majuskler. Aktoverskriftene er midtstilte, i majuskler i samme grad som rollenavn og replikktekst. Rollenavn før replikk står sperret og midtstilt på egen linje. Sceneanvisningene er satt i en mindre skriftgrad enn replikkene og står i parentes. Rollenavn i sceneanvisninger er sperret. Etter mellomtittel, rolleliste og aktoverskrifter brukes en enkel skillestrek, ved aktslutt i akt 1–4 brukes dobbel skillestrek, og ved stykkets slutt er det en ornamentert finalstrek. Sidetall er plassert i overmarg med en kort strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god. Det er noen få forekomster av skadde typer, som er rettet stilltiende i HIS’ hovedtekst.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er litt gulnet, og det er noe smuss på tittelsiden. Innbindingen har en liten revne øverst mellom rygg og forperm, og noe av papirovertrekket er slitt vekk. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av et manuskript og to trykte utgaver. Det eneste bevarte manuskriptet er trykkmanuskriptet, NBO Ms. 8° 954. (For nærmere beskrivelse, se Manuskriptbeskrivelse.) Av brev til Frederik Hegel 28. august 1882, der de fire første aktene av trykkmanuskriptet sendes som vedlegg, fremgår det at det foruten et første arbeidsmanuskript også må ha eksistert en midlertidig renskrift: «jeg har skrevet stykket rent to gange efter hinanden for at opnå den størst mulige fuldkommenhed i dialogen» . Det er også bevart noen korrekturark (de fire siste arkene) til førsteutgaven med ikke-egenhendige rettelser, NBO Ms. 8° 954, tillegg. De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter: førsteutgaven 1882, annenutgaven 1897 og FU 7 1900.

Trykkmanuskriptets tekst er i all hovedsak identisk med førstetrykket. En rettelse som Ibsen ber om i brev til Frederik Hegel 9. september 1882, er tatt til følge: I Morten Kiils replikk «Det kan bli’ Dem dyrt» er «kan» rettet fra «skal». Enkelte ord er fordansket i førstetrykket: «apespil» er endret til «abespil», og «udkik» er endret til «udkig». Av korrekturarkene går det frem at korrekturleseren har lagt til kommaer. I de senere trykte utgavene er det ingen vesentlige endringer.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer. En del inkonsekvenser i skrivemåten forekommer, for eksempel benyttes sammendragninger ofte for å gjøre enkelte replikker mer talespråksnære: «be’» vs. «frabede», «ta’» vs. «tage», «sa’» vs. «sagde» mfl., jf. Ibsens språklige utvikling i innledningen til Et dukkehjem.

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon.

Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i En folkefiende (1882) angår foruten internvariasjon (se ovenfor) først og fremst feilstavinger og setterfeil, tegnsettingsfeil og majuskel for minuskel. Flere av feilene følger med til senere utgaver, som i «Gutterne stikker hodet ind gennem dørene», der bare trykkmanuskriptet har den riktige formen «døren». Alle rettelser er anført i HIS’ tekstkritiske noteapparat.

Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS. Minuskel etter spørsmålstegn, som i «Ja, kan du huske det, Petra? jeg skrev imod», står urettet for å vise utviklingen i skrivemåte innenfor forfatterskapet. Ibsen benyttet ofte minuskel etter spørsmålstegn/utropstegn tidligere i forfatterskapet, men gikk gradvis over til majuskel, og i En folkefiende er dette eksemplet eneste forekomst med minuskel. Et par mulige feil i redaktør Hovstads replikker er ikke rettet fordi de kan være personkarakteriserende og dermed tilsiktede: «manuskriftet» og «Ja lad dem gå for dem de er» .

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det dessuten til en redegjørelse i innledningene til Catilina 1850 og 1875, HIS 1k, 34–40 og 146–48. Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene for HIS.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er En folkefiende trykt i bind 7, med en innledning om tilblivelse, senere utgaver, oversettelser, sekundærlitteratur og oppførelser s. I–VII. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I MU er En folkefiende trykt i bind 4. Bakerst i MU 5, i redegjørelsen for «Mindeudgavens tekst», oppgis FU som tekstgrunnlag (MU 5, 3). Redegjørelsen inneholder også noen språklige kommentarer og en errataliste (MU 5, 15–16 og 41). I ES inngår ikke noe materiale til En folkefiende. I SU er En folkefiende trykt i bind 4 med førsteutgaven som tekstgrunnlag (SU 7, 301). Det opplyses om et par rettelser i interpunksjonen, samt om Ibsens egen rettelse omtalt i brev til Frederik Hegel 9. september 1882 (jf. Øvrige tekstkilder). Trykkfeil er rettet stilltiende. I HU er En folkefiende trykt i bind 9. Tekstgrunnlag er førsteutgaven, men interpunksjonen følger trykkmanuskriptet. De bevarte korrekturarkene (jf. Manuskriptbeskrivelse) viser at korrekturleseren har lagt til kommaer. Disse kommaene (samt ekstra kommaer fra de stedene i stykket som det ikke er bevart korrekturark til) har HU fjernet igjen i sin tekst. Enkelte steder er HUs tekst rettet etter trykkmanuskriptet. Ikke alle rettelser er gjort rede for. Det opplyses om noen av Ibsens rettelser og endringer i trykkmanuskriptet. HU har ikke forholdt seg til senere utgaver av En folkefiende.