FRUEN FRA HAVET

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1894 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

FRUEN FRA HAVET

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Front cover image was taken in 1894 in Christiania by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

FRUEN FRA HAVET

SKUESPIL I FEM AKTER

AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1888

FRUEN FRA HAVET

Personerne

DOKTOR WANGEL, distriktslæge

FRU ELLIDA WANGEL, hans anden hustru

BOLETTE
HILDE, halvvoksen hans døttre af første ægteskab

OVERLÆRER ARNHOLM

LYNGSTRAND

BALLESTED

EN FREMMED MAND

UNGE FOLK FRA BYEN

TURISTER

SOMMERGÆSTER

Handlingen foregår ved sommertid i en liden fjordby i det nordlige Norge.

FØRSTE AKT

Doktor Wangels hus med stor overbygget veranda til venstre. Have foran og omkring. Nedenfor verandaen en flagstang. Til højre i haven en løvhytte med bord og stole. Hækkegærde med en liden indgangsdør i baggrunden. Bag gærdet en vej langs stranden. Allé ved vejen. Mellem træerne ses fjorden og høje fjeldrækker og tinder i det fjerne. Det er en varm og strålende klar sommermorgen.

Ballested, middelaldrende, iført en gammel fløjelsjakke og med bredskygget kunstnerhat, står under flagstangen og steller med linen. Flaget ligger på jorden. Lidt fra ham et staffeli med et opspændt lærred. Ved siden af ligger på en feltstol pensler, palet og en malerkasse.

Bolette Wangel kommer fra den åbne havestuedør ud på verandaen. Hun bærer en stor vase med blomster, som hun sætter på bordet.

BOLETTE

Nå, Ballested, – får De det så til at glide?

BALLESTED

Ja vel, frøken. Det er en smal sag. – Med tilladelse, – venter De fremmede på besøg idag?

BOLETTE

Ja, vi venter overlærer Arnholm hid til os i formiddag. Han er kommen til byen i nat.

BALLESTED

Arnholm? Bi lidt –. Hed han ikke Arnholm, han, som var huslærer her for en del år siden?

BOLETTE

Jo. Det er netop ham.

BALLESTED

Se, se. Kommer han nu på disse kanter igen.

BOLETTE

Det er derfor vi gerne vil flage.

BALLESTED

Ja, det er jo nok så rimeligt da.

Bolette går ind i havestuen igen.

Lidt efter kommer Lyngstrand frem på vejen fra højre og standser interesseret, da han ser staffeliet og malersagerne. Han er en spæd ung mand, tarveligt, men ordentligt klædt og af et svageligt udseende.

LYNGSTRAND udenfor ved hækken

God morgen.

BALLESTED vender sig

Håh –! God morgen.

(hejser flaget op)

Se så, – nu går ballonen.

(gør linen fast og gir sig at skaffe ved staffeliet)

God morgen, meget ærede. Jeg har rigtignok ikke den fornøjelse at –

LYNGSTRAND

De er visst maler, De.

BALLESTED

Ja, begribeligvis. Skulde jeg ikke være maler også?

LYNGSTRAND

Jo, jeg kan se det. – Måtte jeg ikke få lov at komme lidt indenfor?

BALLESTED

Vil De kanské ind og se på?

LYNGSTRAND

Ja, det vilde jeg så svært gerne.

BALLESTED

Å, der er ikke noget betydeligt at se endnu. Men vær så artig. Træd De kun nærmere.

LYNGSTRAND

Mange tak.

Han kommer ind gennem havedøren.

BALLESTED maler

Det er fjorden der inde mellem øerne, som jeg holder på med.

LYNGSTRAND

Jeg ser det, ja.

BALLESTED

Men figuren mangler endnu. Her i byen er der ikke en model at opdrive.

LYNGSTRAND

Skal der være en figur også?

BALLESTED

Ja. Inde ved skæret her i forgrunden skal der ligge en halvdød havfrue.

LYNGSTRAND

Hvorfor skal hun være halvdød?

BALLESTED

Hun har forvildet sig ind fra havet og kan ikke finde ud igen. Og så ligger hun her og omkommer i brakvandet, forstår De.

LYNGSTRAND

Nå, således.

BALLESTED

Det var fruen her i huset, som satte mig på tanken at male sligt noget.

LYNGSTRAND

Hvad vil De kalde det billede, når det blir færdigt?

BALLESTED

Jeg agter at kalde det «havfruens ende».

LYNGSTRAND

Det passer bra’. – De kan visst få noget godt ud af dette her.

BALLESTED ser på ham

Mand af faget måské?

LYNGSTRAND

Maler, mener De?

BALLESTED

Ja.

LYNGSTRAND

Nej, jeg er ikke det. Men jeg skal bli’ billedhugger. Jeg heder Hans Lyngstrand.

BALLESTED

Så De skal bli’ billedhugger? Ja ja, skulpturkunsten er også en net, flot kunst. – Jeg tror, jeg har set Dem på gaden et par gange. Har De opholdt Dem længe her hos os?

LYNGSTRAND

Nej, jeg har bare været her en fjorten dages tid. Men jeg vil se, om jeg kan få bli’ her sommeren ud.

BALLESTED

Nyde badelivets behageligheder? Hvad?

LYNGSTRAND

Ja, jeg skulde se at komme mig lidt til kræfter.

BALLESTED

Dog vel ikke svagelig?

LYNGSTRAND

Jo, jeg er ligesom lidt svagelig af mig. Men det er ikke noget videre farligt. Det er bare sådant noget med trangpustenhed for brystet.

BALLESTED

Pyt, – den slags bagateller! For resten skulde De nu tale med en kyndig læge alligevel.

LYNGSTRAND

Jeg har tænkt på at spørge doktor Wangel ved lejlighed.

BALLESTED

Ja, gør det.

(ser ud til venstre)

Der kommer en dampbåd igen. Stoppende fuldt af passagerer ombord. Det er dog et mageløst opsving, rejselivet har ta’t her i de sidste år.

LYNGSTRAND

Ja, her er rigtig en svær trafik, synes jeg.

BALLESTED

Fuldt op af sommergæster er her også. Jeg er mangen gang bange for, at vor gode by skal tabe sit præg ved alt dette fremmede væsen.

LYNGSTRAND

Er De barnefødt her i byen?

BALLESTED

Nej, jeg er ikke det. Men jeg har akkla-akklimatiseret mig. Jeg føler mig knyttet til stedet ved tidens og vanens bånd.

LYNGSTRAND

De har altså boet længe her?

BALLESTED

Nå, en sytten–atten år. Jeg kom hid med Skives teaterselskab. Men så geråded vi i finansielle vanskeligheder. Og så opløste selskabet sig og spredtes for alle vinde.

LYNGSTRAND

Men De selv blev altså igen?

BALLESTED

Jeg blev. Og det har jeg ståt mig nokså godt på. Jeg virked nemlig dengang nærmest i dekorationsfaget, skal jeg sige Dem.

Bolette kommer ud med en gyngestol, som hun sætter på verandaen.

BOLETTE taler ind i havestuen

Hilde, – se om du kan finde den brodérte fodskammelen til far.

LYNGSTRAND går hen under verandaen og hilser

God morgen, frøken Wangel!

BOLETTE ved rækværket

Nej se, er det Dem, herr Lyngstrand? God morgen. Undskyld et øjeblik, – jeg skal bare –

(går ind i huset)

BALLESTED

Kender De familjen her?

LYNGSTRAND

Ikke videre. Jeg har bare truffet frøkenerne hist og her hos andre. Og så talte jeg lidt med fruen, sidst der var musik oppe på «Udsigten». Hun sa’, jeg måtte gerne komme og besøge dem.

BALLESTED

Nå, ved De hvad, – De skulde kultivere det bekendtskab.

LYNGSTRAND

Ja, jeg har også tænkt på at gøre et besøg. Sådan en visit at kalde for. Når jeg nu bare kunde finde en anledning –

BALLESTED

Å hvad, – anledning –

(ser ud til venstre)

Død og plage!

(samler sine sager sammen)

Dampbåden er alt inde ved bryggen. Jeg må hen i hotellet. Kanské nogen af de nyankomne har brug for mig. Jeg virker nemlig som hårskærer og frisør også, skal jeg sige Dem.

LYNGSTRAND

De er visst svært alsidig, De.

BALLESTED

Man må vide at ak-klimatisere sig i diverse fag på småstederne. Skulde De nogen gang tiltrænge et eller andet i hårvejen, – lidt pomade eller sligt, så spørg De bare efter danselærer Ballested.

LYNGSTRAND

Danselærer –?

BALLESTED

Formand i «Hornforeningen», om De så vil. I aften har vi koncert oppe på «Udsigten». Farvel, – farvel!

Han går med malersagerne gennem stakitdøren og videre ud til venstre.

Hilde kommer ud med skammelen. Bolette bringer flere blomster. Lyngstrand hilser på Hilde, nede fra haven.

HILDE ved rækværket, uden at hilse igen

Bolette sa’, at De havde vovet Dem indenfor idag.

LYNGSTRAND

Ja, jeg tog mig den frihed at gå lidt indenfor.

HILDE

Har De været ude og gå’t morgentur nu?

LYNGSTRAND

Å nej, – det blev nok ikke nogen lang tur idag.

HILDE

Har De været i bad da?

LYNGSTRAND

Ja, jeg var ude i sjøen en liden stund. Jeg så Deres mor dernede. Hun gik ind i sit badehus.

HILDE

Hvem gjorde det?

LYNGSTRAND

Deres mor.

HILDE

Nå så, nå.

Hun sætter skammelen foran gyngestolen.

BOLETTE ligesom afbrydende

Så De ikke noget til fars båd ude på fjorden?

LYNGSTRAND

Jo, jeg syntes jeg så en sejlbåd, som styred indover.

BOLETTE

Det var visst far. Han har været ude i sygebesøg på øerne.

Hun ordner et og andet ved bordet.

LYNGSTRAND et skridt oppe på trappen til verandaen

Nej, her er da rigtig staseligt med blomster –!

BOLETTE

Ja, ser det ikke godt ud?

LYNGSTRAND

Å, det ser dejligt ud. Det ser ud, som om her var en højtidsdag i huset.

HILDE

Det er det såmæn også.

LYNGSTRAND

Kunde næsten skønne det. Det er visst Deres fars geburtsdag idag.

BOLETTE advarende til Hilde

Hm – hm!

HILDE uden at bryde sig om det

Nej, mors.

LYNGSTRAND

Nå så, – Deres mors er det.

BOLETTE sagte, vred

Men, Hilde –!

HILDE ligeså

La’ mig være!

(til Lyngstrand)

De skal vel gå hjem og få Dem frokost nu?

LYNGSTRAND stiger ned fra trappen

Ja, jeg skulde vel se at få mig lidt til livs.

HILDE

De synes da visst, at De lever rigtig godt der borte på hotellet?

LYNGSTRAND

Jeg bor ikke længer på hotellet. Det blev mig for dyrt.

HILDE

Hvor bor De da nu?

LYNGSTRAND

Nu bor jeg oppe hos madam Jensen.

HILDE

Hvilken madam Jensen?

LYNGSTRAND

Jor’moren.

HILDE

Undskyld, herr Lyngstrand, – men jeg har virkelig andet at bestille end at –

LYNGSTRAND

Å, jeg skulde visst ikke ha’ sagt det der.

HILDE

Hvilket noget?

LYNGSTRAND

Det, som jeg sa’.

HILDE måler ham, unådigt

Jeg forstår Dem aldeles ikke.

LYNGSTRAND

Nej, nej. Men så vil jeg da sige frøkenerne farvel så længe.

BOLETTE kommer frem til trappen

Farvel, farvel, herr Lyngstrand. De får rigtig ha’ os undskyldt for idag –. Men siden en gang, – når De får rigtig god tid – og når De har lyst, – så må De endelig se indom og hilse på far og – og på os andre.

LYNGSTRAND

Jo, mange tak. Det skal jeg så inderlig gerne gøre.

Han hilser og går ud gennem havedøren. I det han går forbi på vejen udenfor til venstre, hilser han endnu en gang op til verandaen.

HILDE halvhøjt

Adjø, mosjø! Værs’go’ og hils mor Jensen fra mig.

BOLETTE sagte, rusker hende i armen

Hilde –! Din uskikkelige unge! Er du rent gal! Han kunde gerne høre dig!

HILDE

Pyt, – tror du, jeg bryr mig om det!

BOLETTE ser ud til højre

Nu kommer far.

Doktor Wangel, rejseklædt og med en liden vadsæk i hånden, kommer frem på fodstien fra højre.

WANGEL

Se, her har I mig igen, småpiger!

Han går ind gennem stakitdøren.

BOLETTE går ham imøde nede i haven

Å, det var da dejligt, at du kom.

HILDE går også ned til ham

Har du gjort ifra dig for hele dagen nu, far?

WANGEL

Å nej, jeg får nok ned på kontoret en liden stund siden. – Sig mig, – ved I om Arnholm er kommet?

BOLETTE

Ja, han kom inat. Vi har havt bud henne i hotellet.

WANGEL

Altså ikke set ham endnu?

BOLETTE

Nej. Men han kommer visst ind til os i formiddag.

WANGEL

Ja, det gør han ganske sikkert.

HILDE trækker i ham

Far, nu må du da sé dig om.

WANGEL ser hen mod verandaen

Ja, jeg ser det nok, barn. – Her er jo rigtig festligt.

BOLETTE

Ja, synes du ikke, vi har fåt det pent i stand?

WANGEL

Jo, det må jeg rigtignok sige. – Er – er vi alene i huset nu?

HILDE

Ja, hun er gåt i –

BOLETTE falder raskt ind

Mor er i bad.

WANGEL ser venligt på Bolette og klapper hende på hodet. Derpå siger han lidt nølende

Hør nu, småpiger, – vil I ha’ alt dette her stående således hele dagen? Og flaget hejst hele dagen også?

HILDE

Å, men det kan du da vel sagtens tænke dig, far!

WANGEL

Hm, – ja vel. Men, ser I –

BOLETTE blinker og nikker til ham

Du kan da vel skønne, at vi har gjort det alt sammen for overlærer Arnholms skyld. Når slig en god ven kommer første gang og hilser på dig –

HILDE smiler og rusker i ham

Tænk, – han, som har været Bolettes lærer, far!

WANGEL med et halvt smil

I to er mig rigtig et par poliske –. Nå, herre gud, – det er jo i grunden så ganske naturligt, at vi erindrer hende, som ikke mere er iblandt os. Men alligevel. Se der, Hilde.

(gir vadsækken fra sig)

Ned på kontoret med den. – Nej, småpiger, – jeg liker ikke dette her. Ikke måden, forstår I. Dette, at vi således hvert år –. Nå, – hvad skal man sige! Det kan vel sagtens ikke gøres anderledes.

HILDE vil gå gennem haven til venstre med vadsækken, men standser, vender sig og peger ud

Se den herren, som kommer der borte. Det er visst overlæreren.

BOLETTE ser derhen

Han der?

(ler)

Nej, du er god, du! Tror du den halvgamle fyren er Arnholm!

WANGEL

Nå, bi lidt, barn. Jo så min sandten tror jeg ikke det er ham! – Jo visst er det så, jo!

BOLETTE stirrer derhen, stille forbauset

Ja, ved gud, tror ikke jeg også –!

Overlærer Arnholm, i elegant formiddagsdragt, med guldbriller og en tynd stok, kommer udenfor på vejen fra venstre. Han har et noget overanstrængt udseende, ser ind i haven, hilser venligt og går ind gennem stakitdøren.

WANGEL går ham imøde

Velkommen, kære overlærer! Hjertelig velkommen på gamle tomter igen!

ARNHOLM

Tak, tak, doktor Wangel. Tusend tak skal De ha’.

De ryster hinandens hænder og går sammen fremover i haven.

ARNHOLM

Og der har vi børnene!

(rækker dem hænderne og ser på dem)

De to skulde jeg neppe ha’ kendt igen.

WANGEL

Nej, det tror jeg nok.

ARNHOLM

Å jo, – kanské dog Bolette. – Jo, Bolette skulde jeg nok ha’ kendt.

WANGEL

Knapt nok, tænker jeg. Det er jo også nu en otte–ni år siden, De så hende sidst. Å ja, her er sagtens mangt og meget forandret i den tid.

ARNHOLM ser sig om

Jeg synes egentlig ikke det. Når jeg undtager, at træerne er vokset adskilligt til – og så at der er anlagt den løvhytten der –

WANGEL

Å nej, sådan i det ydre –

ARNHOLM smiler

Og så det, naturligvis, at nu har De jo to store giftefærdige døttre i huset.

WANGEL

Å, giftefærdig er da vel bare den ene.

HILDE halvhøjt

Nej, hør på far!

WANGEL

Men nu tænker jeg, vi sætter os op på verandaen. Der er svalere end her. Vær så god.

ARNHOLM

Tak, tak, kære doktor.

De går derop. Wangel anviser Arnholm plads i gyngestolen.

WANGEL

Se så. Nu skal De bare sidde ganske rolig og hvile Dem ud. For De ser virkelig noget anstrængt ud efter rejsen.

ARNHOLM

Å, det betyder ingenting. Her i disse omgivelser –

BOLETTE til Wangel

Skal vi ikke bringe lidt sodavand og saft i havestuen? Her ude bliver det visst snart for varmt.

WANGEL

Jo, gør det, småpiger. Lad os få sodavand og saft. Og så lidt konjak kanské.

BOLETTE

Skal det være konjak også?

WANGEL

Bare lidt. Om nogen skulde ville ha’.

BOLETTE

Ja, ja da. Hilde, gå så ned på kontoret med vadsækken.

Bolette går ind i havestuen og lukker døren efter sig. Hilde tar vadsækken og går gennem haven bag huset til venstre.

ARNHOLM som har fulgt Bolette med øjnene

Det er da virkelig en prægtig –. Det er to prægtige pigebørn, som der er vokset op for Dem.

WANGEL sætter sig

Ja, synes De ikke det.

ARNHOLM

Jo, det er ligefrem overraskende med Bolette. Og med Hilde også. – Men nu De selv, kære doktor –. Tænker De at bli’ boende her al Deres tid?

WANGEL

Å ja, det blir visst til det. Her er jeg jo født og båren, som man siger. Her har jeg levet så inderlig lykkelig med hende, som gik bort fra os så tidlig. Hende, som De kendte, da De var her sidst, Arnholm.

ARNHOLM

Ja – ja.

WANGEL

Og nu lever jeg her så lykkelig med hende, som jeg fik i stedet. Å, jeg må sige, at i det hele og store taget har skæbnen været god imod mig.

ARNHOLM

Men ingen børn i Deres andet ægteskab?

WANGEL

Vi fik en liden gut for to–halvtredje år siden. Men ham beholdt vi ikke længe. Han døde, da han var en fire–fem måneder gammel.

ARNHOLM

Er ikke Deres hustru hjemme idag?

WANGEL

Jo, nu må hun visst snart komme. Hun er nede og tar bad. Det gør hun hver eneste dag i denne tid. Hvad slags vejr det så er.

ARNHOLM

Fejler der hende noget?

WANGEL

Ikke sådan ligefrem fejler. Skønt hun har rigtignok været mærkelig nervøs i de sidste par år. Det vil sige, sådan af og til. Jeg kan ikke rigtig bli’ klog på, hvad der egentlig er i vejen med hende. Men det at gå i sjøen, det er ligesom hendes liv og lyst, det, ser De.

ARNHOLM

Det kan jeg huske fra før af.

WANGEL med et næsten umærkeligt smil

Ja, De kender jo Ellida fra den tid, De var lærer der ude i Skjoldviken.

ARNHOLM

Forstår sig. Hun kom ofte på besøg i prestegården. Og jeg traf hende også for det meste, når jeg var ude i fyrtårnet og så til hendes far.

WANGEL

Den tiden der ude kan De tro har sat sine dybe mærker i hende. Folk her i byen kan slet ikke forstå det. De kalder hende «fruen fra havet».

ARNHOLM

Gør de det?

WANGEL

Ja. Og se derfor –. Tal nu De med hende om gamle dage, kære Arnholm. Det vil hun ha’ så inderlig godt af.

ARNHOLM ser tvilende på ham

Har De egentlig nogen grund til at tro det?

WANGEL

Ja visst har jeg så.

ELLIDAS STEMME høres udenfor i haven til højre

Er det dig, Wangel!

WANGEL rejser sig

Ja, kære.

Fru Ellida Wangel, med et stort, let kastetørklæde om sig og med håret vådt, udslået over skuldrene, kommer frem mellem træerne ved løvhytten. Overlærer Arnholm rejser sig.

WANGEL smiler og strækker hænderne mod hende

Nå, se der har vi havfruen!

ELLIDA går ilsomt op på verandaen og griber hans hænder

Gud ske lov, at jeg ser dig igen! Når kom du?

WANGEL

Nu netop. For en liden stund siden.

(tyder mod Arnholm)

Men vil du ikke hilse på en gammel bekendt –?

ELLIDA rækker Arnholm hånden

Der har vi Dem altså. Velkommen! Og undskyld, at jeg ikke var hjemme –

ARNHOLM

Å, jeg be’r. Gør endelig ingen omstændigheder –

WANGEL

Var vandet bra’ friskt idag?

ELLIDA

Friskt! Å gud, her er vandet aldrig friskt. Så lunkent og så slapt. Uh! Vandet er sygt her inde i fjordene.

ARNHOLM

Sygt?

ELLIDA

Ja, det er sygt. Og jeg tror det gør én syg også.

WANGEL smiler

Nå, du anbefaler rigtignok badestedet.

ARNHOLM

Jeg tror nu snarere, at De, fru Wangel, har et særligt forhold både til havet og til alt, hvad havets er.

ELLIDA

Å ja, kanske det. Jeg tror det næsten selv. – Men ser De, hvor festligt småpigerne har ordnet al ting for Deres skyld?

WANGEL forlegen

Hm –.

(ser på sit uhr)

Nu må jeg nok snart –

ARNHOLM

Er det virkelig for min skyld –?

ELLIDA

Ja, det kan De da forstå. Vi stadser jo ikke sådan op til hverdags. – Uh, – hvor kvælende hedt her er under dette taget!

(går ned i haven)

Kom her over! Her er da i det mindste ligesom en slags luftning.

Hun sætter sig i løvhytten.

ARNHOLM går derhen

Jeg synes såmæn her lufter ganske friskt.

ELLIDA

Ja De, som er vant til den kvalme hovedstadsluften. Der skal det jo være rent forfærdeligt om sommeren, har jeg hørt.

WANGEL som ligeledes er gået ned i haven

Hm, kære Ellida, nu får du nok underholde vor gode ven alene en stund.

ELLIDA

Har du forretninger?

WANGEL

Ja, jeg må ned på kontoret. Og så får jeg jo se at klæ’ mig lidt om. Men jeg blir ikke længe –

ARNHOLM sætter sig i løvhytten

Forhast Dem endelig ikke, kære doktor. Deres hustru og jeg skal nok vide at fordrive tiden.

WANGEL nikker

Å ja, – det stoler jeg på. Nå, – på gensyn da!

Han går ud gennem haven til venstre.

ELLIDA efter en kort taushed

Synes De ikke, man sidder godt her?

ARNHOLM

Jeg synes jeg sidder godt nu.

ELLIDA

Lysthuset her kaldes mit lysthus. For det er mig, som har lad’t det indrette. Eller rettere Wangel – for min skyld.

ARNHOLM

Og her plejer De så at sidde?

ELLIDA

Ja, her sidder jeg for det meste om dagen.

ARNHOLM

Med småpigerne vel?

ELLIDA

Nej, småpigerne – de holder til på verandaen.

ARNHOLM

Og Wangel selv?

ELLIDA

Å, Wangel går så fra og til. Snart er han her hos mig og snart er han over hos børnene.

ARNHOLM

Er det Dem, som vil ha’ det således?

ELLIDA

Jeg tror, at alle parter finder sig bedst ved det på den måde. Vi kan jo tale over til hverandre – når vi en gang imellem synes, vi har noget at sige.

ARNHOLM efter en stund i tanker

Da jeg sidst færdedes på Deres veje –. Ude i Skjoldviken, mener jeg –. Hm, – det er længe siden nu –.

ELLIDA

Det er godt og vel ti år siden De var der ude hos os.

ARNHOLM

Ja, så omtrent. Men når jeg tænker mig Dem der ude i fyrtårnet –! Hedningen, som gamle presten kaldte Dem, fordi Deres far havde ladt Dem døbe, som han sa’, med et skibsnavn og ikke med et kristent menneskenavn –

ELLIDA

Ja, hvad så?

ARNHOLM

Mindst af alt havde jeg tro’d, jeg skulde få se Dem igen her inde som fru Wangel.

ELLIDA

Nej, dengang var jo Wangel endnu ikke ble’t –. Dengang leved jo endnu småpigernes første mor. Deres rigtige mor sådan –

ARNHOLM

Ja vel. Ja vel. Men selv om ikke så havde været –. Selv om han havde været frank og fri, – så havde jeg aldrig tænkt, at dette her skulde komme i stand.

ELLIDA

Ikke jeg heller. Aldrig i verden – dengang.

ARNHOLM

Wangel er jo så bra’. Så hæderlig. Så inderlig god og snil imod alle mennesker –

ELLIDA varmt og hjerteligt

Ja, det er han rigtignok!

ARNHOLM

– men han må da være så himmelvidt forskellig fra Dem, synes jeg.

ELLIDA

Det har De ret i. Det er han også.

ARNHOLM

Nå, men hvorledes kom det da? Hvorledes kom det!

ELLIDA

Å, kære Arnholm, De må ikke spørge mig om det. Jeg vilde ikke kunne forklare Dem de ting. Og selv om jeg kunde, så vilde De aldrig være i stand til at fatte og forstå en smule af det.

ARNHOLM

Hm –.

(lidt sagtere)

Har De nogensinde betro’d Deres mand noget om mig? Jeg mener naturligvis om det forgæves skridt, – som jeg engang lod mig henrive til.

ELLIDA

Nej. Kan De tro sligt! Ikke et ord har jeg sagt ham om – om det, De sigter til.

ARNHOLM

Det glæder mig. For jeg følte mig ligesom lidt trykket ved tanken om at –

ELLIDA

Det behøver De slet ikke. Jeg har bare sagt ham, som sandt er, at jeg holdt svært af Dem og at De var den troeste og bedste ven, jeg havde derude.

ARNHOLM

Tak for det. Men, sig mig nu, – hvorfor skrev De mig aldrig til siden jeg rejste?

ELLIDA

Jeg tænkte, det kunde kanské gøre Dem ondt at høre noget fra en, som – som ikke kunde komme Dem imøde således, som De havde ønsket det. Det var jo ligesom at rippe op igen i noget pinligt, syntes jeg.

ARNHOLM

Hm –. Ja, ja, De kan sagtens ha’ ret i det.

ELLIDA

Men hvorfor skrev De aldrig selv?

ARNHOLM ser på hende og smiler halvt bebrejdende

Jeg? Gøre begyndelsen? Kanské gøre mig mistænkt for at ville indlede noget nyt. Efter et sådant afslag som det, jeg havde fåt?

ELLIDA

Å nej, det forstår jeg jo nok også. – Har De aldrig siden tænkt på nogen anden forbindelse?

ARNHOLM

Aldrig. Jeg er ble’t trofast mod mine erindringer.

ELLIDA halvt spøgende

Å hvad! Lad de gamle triste erindringer fare. De skulde sandelig heller tænke på at bli’ en lykkelig ægtemand, synes jeg.

ARNHOLM

Da måtte det nok ské snart, fru Wangel. Husk på, – jeg har såmæn allerede, med skam at sige, fyldt de syv og tredive.

ELLIDA

Nå ja, desto større grund til at skynde Dem.

(tier lidt, derpå siger hun alvorlig og dæmpet)

Men hør nu, kære Arnholm, – nu vil jeg sige Dem en ting, som jeg ikke kunde fåt frem dengang, om det så havde gældt mit liv.

ARNHOLM

Hvad er da det?

ELLIDA

Da De gjorde – det forgæves skridt, som De nylig sa’, – da kunde jeg ikke svare Dem anderledes end jeg svarte.

ARNHOLM

Jeg véd det. De havde ikke andet at byde mig end godt venskab. Jeg véd det jo.

ELLIDA

Men De véd ikke, at hele mit sind og alle mine tanker dengang var andetsteds henne.

ARNHOLM

Dengang!

ELLIDA

Ja, netop.

ARNHOLM

Men det er jo umuligt! De tar fejl af tiden! Jeg tror knapt De kendte Wangel dengang.

ELLIDA

Det er ikke Wangel, jeg taler om.

ARNHOLM

Ikke Wangel? Men på den tid, – der ude i Skjoldviken –. Jeg mindes ikke et eneste menneske der ude, som jeg kunde tænke mig muligheden af, at De kunde fæste Dem ved.

ELLIDA

Nej, nej, – det tror jeg nok. For det var så rent forvildende galt alt sammen.

ARNHOLM

Men så lad mig da høre nærmere om dette her!

ELLIDA

Å, det er jo nok, når De véd, at jeg var bunden dengang. Og nu véd De det jo.

ARNHOLM

Om De nu ikke havde været bunden dengang?

ELLIDA

Hvad så?

ARNHOLM

Vilde da Deres svar på mit brev være faldet anderledes ud?

ELLIDA

Hvor kan jeg vide det? Da Wangel kom, faldt jo svaret anderledes ud.

ARNHOLM

Hvad skal det så tjene til at fortælle mig, at De var bunden?

ELLIDA rejser sig ligesom i angst og uro

Fordi jeg må ha’ nogen at betro mig til. Nej, nej, bliv De bare siddende.

ARNHOLM

Deres mand véd altså ikke noget om sagen?

ELLIDA

Jeg tilstod ham fra først af, at mit sind engang havde været andetsteds henne. Mere har han ikke forlangt at vide. Og vi har aldrig rørt ved det siden. Det var jo i grunden ikke andet end galskab heller. Og så gik det jo overstyr igen straks. Ja, det vil sige – på en måde.

ARNHOLM rejser sig

Bare på en måde? Ikke helt!

ELLIDA

Jo, jo visst! Å gud, kære Arnholm, det er slet ikke således, som De tænker. Det er noget så rent ubegribeligt. Jeg véd ikke, hvorledes jeg skulde kunne fortælle det. De vilde bare tro, at jeg var syg. Eller at jeg var rent gal.

ARNHOLM

Min bedste frue, – nu må og skal De sandelig tale fuldt ud.

ELLIDA

Nå da! Jeg får prøve på det. Hvorledes vil De, som en fornuftig mand, kunne forklare Dem at –

(ser ud og afbryder)

Vent til siden. Her kommer nok besøg.

Lyngstrand kommer ude på vejen fra venstre og går ind i haven. Han har en blomst i knaphullet og bærer en stor smuk buket, omviklet med papir og silkebånd. Han standser og nøler lidt uviss ved verandaen.

ELLIDA frem i løvhytten

Er det småpigerne, De ser efter, herr Lyngstrand?

LYNGSTRAND vender sig

Å, er fruen der?

(hilser og kommer nærmere)

Nej, det er ikke det. Det er ikke frøkenerne. Det er Dem selv, fru Wangel. De har jo gi’t mig lov til at komme og besøge Dem –

ELLIDA

Ja visst har jeg så. De er os altid velkommen.

LYNGSTRAND

Mange tak. Og da det falder sig så heldigt, at her just er festlighed i huset idag –

ELLIDA

Nå, så det véd De?

LYNGSTRAND

Jaha. Og derfor vilde jeg gerne være så fri at overrække fru Wangel denne her –

Han bukker og rækker buketten frem.

ELLIDA smiler

Men, bedste herr Lyngstrand, er det ikke rigtigst, at De gir Deres smukke blomster til overlærer Arnholm selv? For det er jo dog egentlig ham, som –

LYNGSTRAND ser uvisst på dem begge

Undskyld, – men jeg kender ikke den fremmede herre. Det er bare –. Jeg kommer i anledning af geburtsdagen, frue.

ELLIDA

Geburtsdagen? Så har De ta’t fejl, herr Lyngstrand. Der er ingen fødselsdag her i huset idag.

LYNGSTRAND smiler lunt

Å, jeg véd det nok. Men jeg trode ikke, det skulde være så hemmeligt.

ELLIDA

Hvad for noget véd De?

LYNGSTRAND

At det er fruens ge- fruens fødselsdag.

ELLIDA

Min?

ARNHOLM ser spørgende på hende

Idag? Nej visst ikke, nej.

ELLIDA til Lyngstrand

Hvor falder De da på det?

LYNGSTRAND

Det er frøken Hilde, som har forrådt det. Jeg var lidt indom her før idag. Og så spurte jeg frøkenerne, hvorfor de stadsed så svært op med blomster og flag –

ELLIDA

Nå ja vel?

LYNGSTRAND

– og så svared frøken Hilde: jo, for idag er det mors – fødselsdag.

ELLIDA

Mors –! Nå så.

ARNHOLM

Aha!

Han og Ellida ser forstående på hinanden.

ARNHOLM

Ja, når den unge mand altså véd det, fru Wangel –

ELLIDA til Lyngstrand

Ja, når De nu engang véd det, så –

LYNGSTRAND byder buketten igen

Må jeg så få lov til at gratulere –

ELLIDA tar blomsterne

Mange tak skal De ha’. – Vær så god og sid ned et øjeblik, herr Lyngstrand.

Ellida, Arnholm og Lyngstrand sætter sig i løvhytten.

ELLIDA

Dette her – med min fødselsdag – det skulde ha’ været en hemmelighed, herr overlærer.

ARNHOLM

Det skulde nok det. Det skulde ikke ha’ været for os uindviede.

ELLIDA lægger buketten på bordet

Nej, just så. Ikke for de uindviede.

LYNGSTRAND

Jeg skal så sandelig ikke nævne det til noget levendes menneske.

ELLIDA

Å, det er nu ikke sådan ment. – Men hvorledes går det Dem så? Jeg synes, De ser bedre ud nu end før.

LYNGSTRAND

Ja, jeg tror nok, det går bra’ med mig. Og så til næste år, når jeg kanske får komme ned til de sydlige lande –

ELLIDA

Og det får De jo, siger småpigerne.

LYNGSTRAND

Ja, for i Bergen har jeg en velgører, som beskytter mig. Og han har lovet, at han vil hjælpe mig til næste år.

ELLIDA

Hvorledes har De fåt fat på ham?

LYNGSTRAND

Å, det traf sig så svært heldigt. For jeg har en gang været ude til sjøs med et af skibene hans.

ELLIDA

Har De det? Så De havde lyst til sjøen dengang?

LYNGSTRAND

Nej, ikke det mindste. Men da mor var død, så vilde ikke far ha’ mig gåendes længer hjemme hos sig. Og så lod han mig gå til sjøs. Så forliste vi i engelske kanalen på hjemrejsen. Og det var jo godt for mig.

ARNHOLM

Hvorledes det, mener De?

LYNGSTRAND

Jo, for ved det forliset var det, at jeg fik mit knæk. Dette her for brystet. Jeg lå så længe i det iskolde vandet, før de kom og berged mig. Og så måtte jeg jo begi’ sjøen. – Ja, det var rigtignok en stor lykke.

ARNHOLM

Så? Synes De det?

LYNGSTRAND

Ja. For knækket er jo ikke videre farligt. Og nu kan jeg jo få bli’ billedhugger, som jeg så inderlig gerne vilde. Tænk – at få modellere i det dejlige léret, som føjer sig så fint mellem fingrene!

ELLIDA

Og hvad vil De så modellere? Skal det være havmænd og havfruer? Eller skal det være gamle vikinger –?

LYNGSTRAND

Nej, det blir nok ikke sligt noget. Så snart jeg kan komme til, vil jeg prøve på at gøre et stort værk. Sådan en gruppe, som de kalder det.

ELLIDA

Nå ja, – men hvad skal da den gruppen forestille?

LYNGSTRAND

Å, det skulde nu være noget, som jeg selv har oplevet.

ARNHOLM

Ja, ja, – hold Dem helst til det.

ELLIDA

Men hvad skal det være for noget?

LYNGSTRAND

Jo, jeg havde tænkt, det skulde være en ung sjømandskone, som ligger og sover så underlig uroligt. Og drømme gør hun også. Jeg tror nok, jeg skal få det til slig, at de kan se på hende, at hun drømmer.

ARNHOLM

Skal der da ikke være noget mere?

LYNGSTRAND

Jo, der skal være én figur til. Sådan en gestalt at kalde for. Det skal være hendes mand, som hun har været troløs imod, mens han var borte. Og han er druknet i havet.

ARNHOLM

Hvorledes, siger De –?

ELLIDA

Er han druknet?

LYNGSTRAND

Ja. Han er druknet på sjørejs. Men så er der det underlige, at han er kommet hjem alligevel. Det er ved nattens tider. Og nu står han der for sengen og ser på hende. Han skal stå så drivendes våd, som de dra’r en op af sjøen.

ELLIDA læner sig tilbage i stolen

Det var da noget forunderligt noget.

(lukker øjnene)

Å, jeg kan se det så lys levende for mig.

ARNHOLM

Men i al verdens navn, herr – herr –! De sa’ jo, at det skulde være noget, som De havde oplevet.

LYNGSTRAND

Jaha, – jeg har også oplevet dette her. På en måde, at sige.

ARNHOLM

Oplevet at en død mand –?

LYNGSTRAND

Nå ja, jeg mener jo ikke sådan lige til oplevet. Ikke oplevet det udvendig, forstår sig. Men alligevel så –

ELLIDA livfuldt, spændt

Fortæl mig alt, hvad De véd og kan! Dette her må jeg ha’ fuld rede på.

ARNHOLM smiler

Ja, dette må jo sagtens være noget for Dem. Sådant noget med havstemning i.

ELLIDA

Hvorledes var det så, herr Lyngstrand?

LYNGSTRAND

Jo, det var så, at den gang vi skulde sejle hjem med briggen fra en by, som de kalder for Halifax, så måtte vi lægge bådsmanden efter os på sygehuset der. Så fik vi påmønstret en amerikaner i stedet. Denne her nye bådsmanden –

ELLIDA

Amerikaneren?

LYNGSTRAND

– ja; han fik en dag lånt hos kaptejnen en bunke gamle aviser, som han stødt og stadig læste i. For han vilde lære sig norsk, sa’ han.

ELLIDA

Nå! Og så!

LYNGSTRAND

Så var det en kveld i et overhændigt vejr. Alle mand var på dæk. Undtagen bådsmanden og jeg da. For han havde forstuvet ene foden sin, så han ikke kunde træ’ på den. Og jeg var også klejn af mig og lå til køjs. Nå, så sad han da der i lugaren og læste i et af de gamle bladene igen –

ELLIDA

Ja vel! Ja vel!

LYNGSTRAND

Men bedst som han sidder, så hører jeg, at han gir ligesom et brøl ifra sig. Og da jeg så ser på ham, så ser jeg, at han er kridenes hvid i ansigtet. Og så gir han sig til at knase og mase bladet sammen og plukke det i tusend små stykker. Men det gjorde han så ganske stille, stille.

ELLIDA

Sa’ han da slet ingen ting? Talte han ikke?

LYNGSTRAND

Ikke straks. Men lidt efter sa’ han ligesom til sig selv: Giftet sig. Med en anden mand. Mens jeg var borte.

ELLIDA lukker øjnene, og siger halv sagte

Sa’ han det?

LYNGSTRAND

Ja. Og tænk, – det sa’ han på rigtig godt norsk. Han må ha’ havt svært let for at lære fremmede sprog, den manden.

ELLIDA

Og hvad så siden? Hvad skede så mere?

LYNGSTRAND

Ja, så kommer dette her underlige, som jeg aldrig i verden skal glemme. For han la’ til, – ganske stille det også: Men min er hun og min skal hun bli’. Og mig skal hun følge, om jeg så skal komme hjem og hente hende som en druknet mand fra svarte sjøen.

ELLIDA skænker sig et glas vand. Hendes hånd ryster

Puh, – hvor lummert her er idag –

LYNGSTRAND

Og det sa’ han med slig en magt i viljen, at jeg syntes, han måtte være mand for at gøre det også.

ELLIDA

Ved De ikke noget om, – hvad der er ble’t af den manden?

LYNGSTRAND

Å, frue, han er visst ikke mere i live.

ELLIDA hurtigt

Hvorfor tror De det!

LYNGSTRAND

Jo, for vi forliste jo bagefter i kanalen. Jeg var kommen mig ned i storbåden med kaptejnen og fem andre. Styrmanden gik i hækjollen. Og i den var også amerikaneren og en mand til.

ELLIDA

Og fra dem har man ingen ting hørt siden?

LYNGSTRAND

Nej, ingen verdens ting, frue. Min velgører skrev det nu nylig i et brev. Men netop derfor har jeg fåt slig svær lyst til at gøre et kunstværk af det. Den troløse sjømandskonen ser jeg så lebendig for mig. Og så hævneren, som er druknet og som alligevel kommer hjem fra sjøen. Jeg kan se dem begge to så tydeligt.

ELLIDA

Jeg også.

(rejser sig)

Kom, – lad os gå ind. Eller helst ned til Wangel! Jeg synes, her er så kvælende lummert.

Hun går ud af løvhytten.

LYNGSTRAND som ligeledes har rejst sig

Jeg, for min dél, får nok sige tak for mig. Det skulde bare være et lidet besøg for fødselsdagens skyld.

ELLIDA

Nå, som De vil da.

(rækker ham hånden)

Farvel og tak for blomsterne.

Lyngstrand hilser og går gennem stakitdøren ud til venstre.

ARNHOLM står op og går hen til Ellida

Jeg ser nok, at det er gåt Dem nær til hjerte, kære fru Wangel.

ELLIDA

Å ja, De kan gerne kalde det så, endskønt –

ARNHOLM

Men i grunden er det jo ikke andet, end De måtte være forberedt på.

ELLIDA ser studsende på ham

Forberedt!

ARNHOLM

Ja, jeg synes det.

ELLIDA

Forberedt på at nogen kunde komme igen –! Komme igen på slig en vis!

ARNHOLM

Men hvad i al verden –! Er det den forstyrrede billedhuggerens skipperhistorie –?

ELLIDA

Å, kære Arnholm, han er kanske ikke så forstyrret endda.

ARNHOLM

Er det altså denne snak om den døde mand, som har rystet Dem således? Og jeg, som trode, at –

ELLIDA

Hvad trode De?

ARNHOLM

Jeg trode naturligvis, at det bare var maskespil af Dem. At De sad her og pintes, fordi De var kommen efter, at der i lønlighed fejres familjefest i huset. At Deres mand og hans børn lever et erindringsliv, som De ingen dél har i.

ELLIDA

Å nej, nej. Det får være med det, som det være vil. Jeg har ingen ret til at kræve min mand helt og alene for mig.

ARNHOLM

Det synes jeg dog De måtte ha’.

ELLIDA

Ja. Men jeg har det ikke alligevel. Det er sagen. Jeg selv lever jo også i noget, – som de andre står udenfor.

ARNHOLM

De!

(sagtere)

Er det således at forstå –? De – De holder egentlig ikke af Deres mand!

ELLIDA

Å jo, jo, – af hele mit sind er jeg kommet til at holde af ham! Og just derfor er det så forfærdeligt, – så uforklarligt, – så rent utænkeligt –!

ARNHOLM

Nu skal De betro Deres sorger helt og holdent til mig! Vil De ikke det, fru Wangel?

ELLIDA

Jeg kan ikke, kære ven. Ikke nu i alle fald. Kanske senere.

Bolette kommer ud på verandaen og går ned i haven.

BOLETTE

Nu kommer far fra kontoret. Skulde vi så ikke alle sammen sætte os ind i havestuen?

ELLIDA

Jo, lad os det.

Wangel, omklædt, kommer med Hilde fra venstre bag huset.

WANGEL

Se så! Her har I mig frank og fri! Nu skal det smage at få sig et godt glas kølende til livs.

ELLIDA

Vent lidt.

Hun går ind i løvhytten og henter buketten.

HILDE

Nej se, se! Alle de dejlige blomster! Hvor har du fåt dem fra?

ELLIDA

Dem har jeg fåt af billedhugger Lyngstrand, min kære Hilde.

HILDE studser

Af Lyngstrand?

BOLETTE urolig

Har Lyngstrand været her – nu igen?

ELLIDA med et halvt smil

Ja. Han kom indom med denne her. I anledning af fødselsdagen, forstår du.

BOLETTE skotter til Hilde

Åh –!

HILDE mumler

Det bæst!

WANGEL i pinlig forlegenhed, til Ellida

Hm –. Ja, ser du vel –. Jeg skal sige dig, min kære, gode, velsignede Ellida –

ELLIDA afbrydende

Kom så, småpiger! Så vil vi sætte mine blomster i vand sammen med de andre.

Hun går op på verandaen.

BOLETTE sagte til Hilde

Å, men hun er da i grunden snil alligevel.

HILDE halvhøjt, ser vred ud

Abekatstreger! Hun lader bare så for at tækkes far.

WANGEL oppe på verandaen, trykker Ellidas hånd

Tak – tak! Inderlig tak for dette her, Ellida!

ELLIDA steller med blomsterne

Å hvad, – skulde ikke jeg også være med og gøre stads af – af mors fødselsdag?

ARNHOLM

Hm –.

Han går op til Wangel og Ellida. Bolette og Hilde blir nede i haven.

ANDEN AKT

Oppe på «Udsigten», en kratbevokset højde bag byen. Lidt tilbage står en varde og en vindfløj. Store stene, skikkede til siddepladse, er henlagt omkring varden og i forgrunden. Dybt nede i baggrunden ses den ydre fjord med øer og fremspringende næs. Det åbne hav ses ikke. Det er sommernat med halvlys. Gulrødt skær i luften og over fjeldtinderne langt ude i det fjerne. Lyden af firstemmig sang høres svagt nedenunder i bakkerne til højre.

Unge folk fra byen, damer og herrer, kommer parvis op fra højre, går under fortrolig samtale forbi varden og ud til venstre. Lidt efter kommer Ballested som vejviser for et selskab af udenlandske turister med deres damer. Han er belæsset med sjaler og rejsetasker.

BALLESTED peger opad med stokken

Sehen Sie, meine Herrschaften, – dort borte liegt eine andere højde. Das willen wir også besteigen und so herunter –

Han fortsætter på engelsk og fører selskabet ud til venstre.

Hilde kommer raskt op fra skråningen til højre, standser og ser sig tilbage. Lidt efter kommer Bolette op samme vej.

BOLETTE

Men, kære, hvorfor skulde vi da løbe fra Lyngstrand?

HILDE

Fordi jeg kan ikke udstå at gå så langsomt i bakkerne. Se, – se, hvor han kryber opover.

BOLETTE

Å, du ved jo, hvor dårlig han er.

HILDE

Tror du, det er svært farligt?

BOLETTE

Ja, det tror jeg rigtignok.

HILDE

Han var jo hos far i eftermiddag. Jeg gad vide, hvad far mener om ham.

BOLETTE

Far sa’ til mig, at det er forhærdelse i lungen, – eller sligt noget. Han blir ikke gammel, sa’ far.

HILDE

Nej, sa’ han det! Tænk, – det er akkurat det samme, som jeg har tro’d.

BOLETTE

Men du må for guds skyld ikke la’ dig mærke med noget.

HILDE

Å kan du da falde på sligt.

(halv sagte)

Se så, – nu har Hans fåt kravlet sig op. Hans –. Synes du ikke en kan se udenpå ham, at han heder Hans?

BOLETTE hvisker

Vær nu bare skikkelig! Det rå’r jeg dig til.

Lyngstrand kommer fra højre med en parasol i hånden.

LYNGSTRAND

Jeg må be’ frøkenerne undskylde, at jeg ikke kunde gå så fort som De.

HILDE

Har De fåt Dem en parasol også nu?

LYNGSTRAND

Det er Deres mors. Hun sa’, jeg skulde bruge den til stok. For jeg havde ingen med.

BOLETTE

Er de der nede endnu? Far og de andre?

LYNGSTRAND

Ja. Deres far gik lidt ind i beværtningen. Og de andre sidder udenfor og hører på musiken. Men siden så vilde de komme herop, sa’ Deres mor.

HILDE som står og ser på ham

De er nok svært træt nu.

LYNGSTRAND

Ja, jeg synes næsten, jeg er ligesom noget træt af mig. Jeg tror så sandelig, jeg får sætte mig en liden smule.

Han sætter sig på en sten i forgrunden til højre.

HILDE står foran ham

Véd De det, at siden skal der være dans nede på musikpladsen?

LYNGSTRAND

Ja, jeg hørte, der blev snakket om det.

HILDE

De synes vel, det er morsomt, det, at danse?

BOLETTE som går og plukker småblomster i lyngen

Å, Hilde, – lad nu herr Lyngstrand få puste ud.

LYNGSTRAND til Hilde

Ja, frøken, jeg vilde gerne danse – ifald jeg bare kunde.

HILDE

Å så. Har De aldrig lært det?

LYNGSTRAND

Nej, det har jeg ikke heller. Men det var ikke det, jeg mente. Jeg mente, jeg kan ikke for brystet.

HILDE

For dette her knækket, som De siger, De har?

LYNGSTRAND

Ja, derfor er det.

HILDE

Er De svært bedrøvet, fordi De har det knækket?

LYNGSTRAND

Å nej, jeg kan ikke sige det heller.

(smiler)

For deraf tror jeg det kommer, at alle mennesker er så snille og venlige og så godgørendes imod mig.

HILDE

Ja, og så er det jo slet ikke farligt heller.

LYNGSTRAND

Nej, det er ikke det mindste farligt. Det forstod jeg så godt på Deres far også.

HILDE

Og så går det jo over, straks De bare kommer ud at rejse.

LYNGSTRAND

Jaha. Da går det over.

BOLETTE med blomster

Se her, herr Lyngstrand, – disse her skal De stikke i knaphullet.

LYNGSTRAND

Å, tusend tak, frøken! Det er da også altfor snilt af Dem.

HILDE ser nedover til højre

Der kommer de nede på vejen.

BOLETTE ser også nedover

Bare de véd, hvor de skal bøje af. Nej, nu går de galt.

LYNGSTRAND rejser sig

Jeg vil løbe der ned til svingen og skrige til dem.

HILDE

De må skrige svært højt da.

BOLETTE

Nej, det er ikke værdt. De blir bare så træt igen.

LYNGSTRAND

Å nedover går det så glat.

Han går ud til højre.

HILDE

Ja nedover, ja.

(ser efter ham)

Nu hopper han også! Og så tænker han ikke på det, at han skal opover igen.

BOLETTE

Stakkers menneske –.

HILDE

Hvis Lyngstrand fri’de til dig, vilde du så ta’ ham?

BOLETTE

Er du ble’t gal nu?

HILDE

Å jeg mener naturligvis, dersom han ikke havde dette her knækket. Og dersom han ikke så snart skulde dø. Vilde du så ta’ ham?

BOLETTE

Jeg synes, det var bedst du tog ham.

HILDE

Nej såmæn om jeg vilde. Han ejer jo ikke et gran. Han har ikke engang det, han selv skal leve af.

BOLETTE

Hvorfor gir du dig da altid så meget af med ham?

HILDE

Å det gør jeg jo bare for det knækkets skyld.

BOLETTE

Jeg har slet ikke mærket noget til, at du ynker ham for det.

HILDE

Nej, det gør jeg ikke heller. Men jeg synes, det er så fristende.

BOLETTE

Hvilket?

HILDE

At se på ham og få ham til at fortælle, at det ikke er farligt. Og så at han skal få rejse udenlands, og at han skal bli’ kunstner. Alt det går han og tror på og er så sjæle-fornøjet for det. Og så blir det ikke til noget ligevel. Aldrig i verden. For han får ikke leve så længe. Det synes jeg er så spændende at tænke på.

BOLETTE

Spændende!

HILDE

Ja, jeg synes netop, det er spændende. Jeg tillader mig det.

BOLETTE

Fy, Hilde, du er rigtig en styg unge!

HILDE

Det vil jeg også være. På trods!

(ser nedover)

Nå endelig! Arnholm liker nok ikke det at stige tilvejrs.

(vender sig)

Nej, det er sandt, – véd du, hvad jeg så på Arnholm ved middagsbordet?

BOLETTE

Nå?

HILDE

Tænk, – håret begynder at falde af ham – her midt oppe i hodet.

BOLETTE

Å snak! Det er visst ikke sandt.

HILDE

Jo. Og så har han rynker her ved begge øjnene. Gud, Bolette, at du kunde være så forlibt i ham, dengang han læste med dig!

BOLETTE smiler

Ja, kan du skønne det? Jeg husker, jeg engang græd mine modige tårer, fordi han havde sagt, at han syntes Bolette var et stygt navn.

HILDE

Ja, tænk det!

(ser nedover igen)

Nej, vil du bare se der, du! Nu går «fruen fra havet» og prater med ham. Ikke med far. – Jeg undres på, om ikke de to har et godt øje til hinanden.

BOLETTE

Du skulde rigtig skamme dig, skulde du. Hvor kan du stå og sige sligt noget om hende? Nu var det ble’t så godt imellem os –

HILDE

Javisst, – bild dig bare det ind, min tøs! Å nej, du, det blir såmæn aldrig godt imellem os og hende. For hun passer slet ikke for os. Og ikke vi for hende heller. Gud véd, hvad far skulde trække hende ind i huset for! – Det skulde ikke undre mig, om hun gik hen og blev gal for os en vakker dag.

BOLETTE

Gal! Hvor kan du falde på sligt?

HILDE

Å, det var da ikke så underligt. Hendes mor blev jo også gal. Hun døde som gal, det véd jeg.

BOLETTE

Ja, gud véd, hvad ikke du har din næse i. Men gå bare ikke og snak om det. Vær nu snil – for fars skyld. Hører du det, Hilde?

Wangel, Ellida, Arnholm og Lyngstrand kommer op fra højre.

ELLIDA peger henover mod baggrunden

Der ude ligger det!

ARNHOLM

Ja, rigtig. I den retning må det være.

ELLIDA

Der ude ligger havet.

BOLETTE til Arnholm

Synes De ikke, det er smukt heroppe?

ARNHOLM

Her er storartet, synes jeg. Pragtfuld udsigt.

WANGEL

Ja, De har sagtens aldrig været her oppe før?

ARNHOLM

Nej, aldrig. I min tid tror jeg knapt her var fremkommeligt. Ikke en fodsti engang.

WANGEL

Og ingen anlæg heller. Alt det har vi fåt i de sidste år.

BOLETTE

Der borte på «Lodskollen» er det endnu mere storartet at se udover.

WANGEL

Skal vi kanské gå der bort, Ellida?

ELLIDA sætter sig på en sten til højre

Tak. Ikke jeg. Men gå kun I andre. Så blir jeg siddende her imens.

WANGEL

Ja, da blir jeg hos dig. Småpigerne kan jo vise herr Arnholm omkring.

BOLETTE

Har De lyst at gå med os, herr Arnholm?

ARNHOLM

Ja, meget gerne. Er der lagt vej did op også?

BOLETTE

Å ja. Der er god bred vej.

HILDE

Vejen er så bred, at der rundelig kan gå to mennesker arm i arm.

ARNHOLM spøgende

Ja mon tro det, lille frøken Hilde?

(til Bolette)

Skal vi to prøve, om hun siger sandt?

BOLETTE undertrykker et smil

Ja nok. Lad os det.

De går arm i arm ud til venstre.

HILDE til Lyngstrand

Skal vi også gå –?

LYNGSTRAND

Under arm –?

HILDE

Nå, hvorfor ikke det? Gerne for mig.

LYNGSTRAND tager hendes arm og lér fornøjet

Dette her er da rigtig løjerlig morsomt!

HILDE

Løjerlig –?

LYNGSTRAND

Ja, for det ser jo akkurat ud, som om vi var forlovet.

HILDE

De har visst aldrig promeneret med en dame under armen før, herr Lyngstrand.

De går ud til venstre.

WANGEL som står henne ved varden

Kære Ellida, nu har vi en stund for os selv –

ELLIDA

Ja, kom og sæt dig her hos mig.

WANGEL sætter sig

Her er frit og stille. Nu vil vi tale lidt sammen.

ELLIDA

Om hvad?

WANGEL

Om dig. Og så om vort forhold, Ellida. Jeg ser nok, at det kan ikke bli’ sådan ved.

ELLIDA

Hvad skulde komme i stedet, mener du?

WANGEL

Fuld fortrolighed, kære. Samliv mellem os, – som før.

ELLIDA

Å, om det kunde! Men det er så rent umuligt!

WANGEL

Jeg tror, jeg forstår dig. Af visse yttringer, som du nu og da har ladt falde, tror jeg det.

ELLIDA hæftigt

Det gør du ikke! Sig ikke, at du forstår –!

WANGEL

Å jo. Du er en ærlig natur, Ellida. Du har et trofast sind –

ELLIDA

Ja, det har jeg.

WANGEL

Hvert et forhold, som du skal kunne føle dig tryg og lykkelig i, må være et helt og fuldt forhold.

ELLIDA ser spændt på ham

Nå, – og så!

WANGEL

Du er ikke skikket til at være en mands anden hustru.

ELLIDA

Hvorledes kommer du på det nu?

WANGEL

Det har ofte skudt op i mig som en anelse. Idag stod det klart for mig. Børnenes mindefest –. Du så i mig et slags medskyldig –. Nu ja, – en mands erindringer kan jo ikke udslettes. Ikke mine i alle fald. Jeg har det ikke så.

ELLIDA

Det véd jeg. Å, det véd jeg så godt.

WANGEL

Men du tar fejl alligevel. For dig står det næsten som om børnenes mor var levende endnu. Som om hun var usynlig tilstede iblandt os. Du tror, at mit sind er delt lige imellem dig og hende. Den tanke er det, som oprører dig. Du ser ligesom noget usædeligt i vort forhold. Derfor er det, at du ikke længer kan – eller ikke længer vil leve med mig som min hustru.

ELLIDA rejser sig

Har du sét alt dette, Wangel? Sét ind i alt dette?

WANGEL

Ja, idag har jeg endelig sét inderst ind i det. Helt til bunds.

ELLIDA

Helt til bunds, siger du. Å tro bare ikke det.

WANGEL rejser sig

Jeg véd meget godt, at der er mere end dette her, kære Ellida.

ELLIDA angst

Véd du, at der er mere?

WANGEL

Ja. Der er det, at du ikke kan bære omgivelserne her. Fjeldene trykker og tynger på dit sind. Her er ikke lys nok for dig. Ikke vid himmel nok omkring dig. Ikke magt og fylde nok i luftstrømmen.

ELLIDA

Det har du så fuldt ret i. Nat og dag, vinter og sommer er den over mig – denne dragende hjemvé efter havet.

WANGEL

Jeg véd det jo nok, kære Ellida.

(lægger hånden på hendes hoved)

Og derfor så skal det stakkers syge barn få komme hjem til sit eget igen.

ELLIDA

Hvorledes mener du det?

WANGEL

Ganske lige frem. Vi flytter.

ELLIDA

Flytter!

WANGEL

Ja. Ud et steds ved åbne havet, – et steds, hvor du kan finde et rigtigt hjem efter dit sind.

ELLIDA

Å, kære, tænk aldrig på det! Det er rent umuligt. Du kan ikke leve lykkelig noget steds i verden uden her.

WANGEL

Det får gå med det, som det kan. Og desuden, – tror du, jeg kan leve lykkelig her – uden dig?

ELLIDA

Men jeg er her jo. Og jeg blir her. Du har mig jo.

WANGEL

Har jeg dig, Ellida?

ELLIDA

Å tal ikke om dette andet. Her har du da alt det, som du lever og ånder for. Hele dit livs gerning ligger jo netop her.

WANGEL

Det får gå med det, som det kan, siger jeg. Vi flytter herfra. Flytter did ud et steds. Den sag står nu uryggelig fast, kære Ellida.

ELLIDA

Å, men hvad tror du da vel, vi vilde vinde ved det?

WANGEL

Du vilde vinde sundhed og fred i sindet igen.

ELLIDA

Knapt nok det. Men så du selv da! Tænk dog på dig selv også. Hvad vilde vel du vinde?

WANGEL

Jeg vilde vinde dig igen, du kære.

ELLIDA

Men det kan du ikke! Nej, nej, du kan ikke det, Wangel! Det er jo netop det forfærdelige, – det fortvilende at tænke på.

WANGEL

Det får stå sin prøve. Går du her med slige tanker, så er der sandelig ingen anden redning for dig end – bort herfra. Og det jo før jo heller. Den sag står nu uryggelig fast, hører du.

ELLIDA

Nej! Så får jeg da i himlens navn heller sige dig al ting lige ud. Slig, som det er.

WANGEL

Ja, ja, – gør bare det!

ELLIDA

For ulykkelig skal du da ikke gøre dig for min skyld. Helst da det ikke kan hjælpe os til noget alligevel.

WANGEL

Jeg har nu dit ord på, at du vil sige mig al ting, – slig, som det er.

ELLIDA

Jeg skal sige dig det så godt jeg kan. Og slig, som jeg synes, at jeg véd det. – Kom her og sid hos mig.

De sætter sig på stenene.

WANGEL

Nu vel, Ellida? Altså –?

ELLIDA

Den dag, da du kom der ud og spurte mig, om jeg kunde og vilde tilhøre dig, – da talte du så åbent og så ærligt til mig om dit første ægteskab. Det havde været så lykkeligt, sa’ du.

WANGEL

Det var det også.

ELLIDA

Ja, ja, det tror jeg nok, kære. Det er ikke derfor, jeg nævner det nu. Jeg vil bare minde dig om, at jeg på min side også var oprigtig imod dig. Jeg sa’ dig jo ganske uforbeholdent, at jeg en gang i mit liv havde holdt af en anden. At det var kommet til – til et slags forlovelse mellem os.

WANGEL

Et slags –?

ELLIDA

Ja, noget sådant. Nå, det vared jo så ganske kort. Han rejste. Og så gjorde jeg det siden forbi. Det sa’ jeg dig alt sammen.

WANGEL

Men, kære Ellida, hvorfor ripper du så op i dette her? I grunden kom det jo slet ikke mig ved. Og jeg har da heller aldrig så meget som spurt dig en gang, hvem han var.

ELLIDA

Nej, det har du ikke. Du er altid så hensynsfuld imod mig.

WANGEL smiler

Å, i dette tilfælde –. Jeg kunde jo nok så omtrent sige mig navnet selv.

ELLIDA

Navnet!

WANGEL

Ude i Skjoldviken og der omkring var der jo ikke mange at gætte imellem. Eller, rettere sagt, der var vel bare en eneste en –

ELLIDA

Du tror visst, at det var – Arnholm.

WANGEL

Ja, var det kanské ikke –?

ELLIDA

Nej.

WANGEL

Ikke det? Ja, da står unægtelig min forstand stille.

ELLIDA

Kan du huske, at senhøstes en gang kom der et stort amerikansk skib ind til Skjoldviken for havari?

WANGEL

Ja, det husker jeg godt. Det var der ombord, at de en morgen fandt kaptejnen dræbt i kahytten. Jeg var selv ude og obducerte liget.

ELLIDA

Ja, du var vel det.

WANGEL

Understyrmanden var nok den, som havde dræbt ham.

ELLIDA

Det kan ingen sige! For det kom aldrig op.

WANGEL

Der er nok ingen tvil om det alligevel. Hvorfor skulde han ellers gå hen og drukne sig, som han gjorde?

ELLIDA

Han drukned sig ikke. Han rejste opover med en nordfarer.

WANGEL studser

Hvoraf véd du det?

ELLIDA med overvindelse

Jo, Wangel, – for det er den understyrmanden, som jeg har været – forlovet med.

WANGEL springer op

Hvad er det, du siger! Kan dette her være muligt!

ELLIDA

Ja, – således er det. Det var med ham.

WANGEL

Men i al verden, Ellida –! Hvor kunde du falde på sligt noget! Gå hen og forlove dig med en sådan en! Med et vildfremmed menneske! – Hvad hed han for noget?

ELLIDA

Dengang kaldte han sig Friman. Siden, i brevene, skrev han sig Alfred Johnston.

WANGEL

Og hvor var han fra?

ELLIDA

Oppe fra Finmarken, sa’ han. For resten var han født over i Finland. Var nok vandret ind som barn – med sin far, tror jeg.

WANGEL

Altså en kvæn.

ELLIDA

Ja, de kaldes jo så.

WANGEL

Hvad véd du ellers om ham?

ELLIDA

Bare det, at han var gået tidlig til sjøs. Og at han havde faret på lange rejser.

WANGEL

Ellers slet ingen ting?

ELLIDA

Nej. Vi kom aldrig til at tale om sådant noget.

WANGEL

Hvad talte I da om?

ELLIDA

Vi talte mest om havet.

WANGEL

Ah –! Om havet altså?

ELLIDA

Om storm og om stille. Om mørke nætter på havet. Havet på de glittrende solskinsdage talte vi også om. Men mest talte vi om hvalerne og om springerne og om sælerne, som plejer ligge der ude på skærene i middagsvarmen. Og så talte vi om mågerne og ørnene og alle de andre sjøfuglene, som du véd. – Tænk, – er ikke det underligt, – når vi talte om sådant noget, så stod det for mig, som om både sjødyrene og sjøfuglene var i slægt med ham.

WANGEL

Og du selv –?

ELLIDA

Ja, jeg syntes næsten, at jeg også kom i slægt med dem alle sammen.

WANGEL

Ja, ja. – Og så var det altså, at du forloved dig med ham?

ELLIDA

Ja. Han sa’, at jeg skulde gøre det.

WANGEL

Skulde? Havde du da ingen vilje selv?

ELLIDA

Ikke når han var i nærheden. Å, – bagefter syntes jeg, det var så rent ubegribeligt.

WANGEL

Kom du ofte sammen med ham?

ELLIDA

Nej, det var ikke ret ofte. En dag var han ude hos os og så sig om i fyrtårnet. Derved blev jeg kendt med ham. Og siden så traf vi hinanden en gang imellem. Men så kom jo dette her på med kaptejnen. Og så måtte han jo rejse.

WANGEL

Ja, ja, lad mig høre lidt mere om det!

ELLIDA

Det var tidligt i grålysingen, – da fik jeg en seddel fra ham. Og i den stod der, at jeg skulde komme ud til ham på Bratthammeren, – du véd, det næsset mellem fyrtårnet og Skjoldviken.

WANGEL

Ja visst, ja visst, – jeg kender det godt.

ELLIDA

Did ud skulde jeg komme straks, skrev han, for han vilde tale med mig.

WANGEL

Og du gik?

ELLIDA

Ja. Jeg kunde ikke andet. Nå, så fortalte han mig da, at han havde stukket kaptejnen om natten.

WANGEL

Det sa’ han altså selv! Sa’ det lige ud!

ELLIDA

Ja. Men han havde bare gjort, hvad som ret og rigtigt var, sa’ han.

WANGEL

Ret og rigtigt? Hvorfor stak han ham da?

ELLIDA

Det vilde han ikke ud med. Han sa’, at det var ikke noget for mig at høre på.

WANGEL

Og du trode ham på hans blotte og bare ord?

ELLIDA

Ja, der faldt mig ikke ind andet. Nå, rejse måtte han jo alligevel. Men i det han skulde til at sige mig farvel –. Nej, du kan aldrig tænke dig, hvad han da fandt på.

WANGEL

Nå? Så lad mig høre da!

ELLIDA

Han tog op af lommen en nøglehank og trak så af fingeren en ring, som han brugte gå med. Fra mig tog han også en liden ring, som jeg havde. Disse to ringene stak han sammen ind på nøglehanken. Og så sa’ han, at nu skulde vi to vie os sammen til havet.

WANGEL

Vie –?

ELLIDA

Ja, så sa’ han. Og dermed så kasted han hanken med ringene, af al sin magt, så langt han kunde, ud i dybet.

WANGEL

Og du, Ellida? Du gik med på det?

ELLIDA

Ja, tænk dig, – jeg syntes dengang, at det var, som om det skulde så være. – Men, gud ske lov, – så rejste han da!

WANGEL

Og da han vel var borte –?

ELLIDA

Å, du kan vel tænke, at jeg snart kom til besindelse igen. Kom til at skønne, hvor rent galt og meningsløst det havde været alt sammen.

WANGEL

Men du talte før om breve. Du har altså dog hørt fra ham siden?

ELLIDA

Ja, jeg har hørt fra ham. Først fik jeg et par korte linjer fra Arkangel. Han skrev bare, at han vilde over til Amerika. Og så opgav han, hvor hen jeg kunde sende svar.

WANGEL

Gjorde du da det?

ELLIDA

Straks. Jeg skrev naturligvis, at al ting måtte være forbi imellem os. Og at han ikke mere skulde tænke på mig, ligesom jeg aldrig mere vilde tænke på ham.

WANGEL

Men skrev han da så alligevel igen?

ELLIDA

Ja, han skrev igen.

WANGEL

Og hvad svared han på det, du havde ladt ham vide?

ELLIDA

Ikke et ord på det. Det var, som om jeg slet ikke havde brudt med ham. Han skrev ganske sindig og rolig, at jeg skulde vente på ham. Når han kunde ta’ imod mig, vilde han la’ mig det vide. Og da skulde jeg komme til ham straks.

WANGEL

Vilde altså ikke slippe dig?

ELLIDA

Nej. Så skrev jeg igen. Næsten ord til andet det samme som første gang. Eller endnu stærkere.

WANGEL

Og så gav han sig da?

ELLIDA

Å nej, tro ikke det. Han skrev rolig som før. Ikke et ord om, at jeg havde brudt med ham. Så skønte jeg nok, det var unyttigt. Og derfor så skrev jeg aldrig mere til ham.

WANGEL

Og hørte ikke heller fra ham?

ELLIDA

Jo, jeg har fåt tre breve fra ham efter den tid. En gang skrev han mig til fra Kalifornien og en anden gang fra Kina. Det sidste brev, jeg fik fra ham, var fra Australien. Da skrev han, at han vilde gå til guldminerne. Men siden har han aldrig ladt høre fra sig.

WANGEL

Den mand har havt en uvanlig magt over dig, Ellida.

ELLIDA

Å ja, ja. Det grufulde menneske!

WANGEL

Men det må du ikke tænke mere på. Aldrig! Lov mig endelig det, min kære, velsignede Ellida! Nu skal vi forsøge en anden kur for dig. En friskere luft, end her inde i fjordene. Den saltsvangre, fejende havluft, du! Hvad siger du til det?

ELLIDA

Å, tal ikke om den ting! Tænk ikke på sligt noget! Der er ingen hjælp i det for mig. Jeg føler det så godt, – jeg får ikke væltet det af mig derude heller.

WANGEL

Hvilket? Kære, – hvilket mener du egentlig nu?

ELLIDA

Det grufulde, mener jeg. Denne ubegribelige magt over sindet –

WANGEL

Men det har du jo væltet af dig. For længe siden. Dengang du brød med ham. Nu er jo det længst forbi.

ELLIDA springer op

Nej, det er netop det, det ikke er!

WANGEL

Ikke forbi!

ELLIDA

Nej, Wangel, – det er ikke forbi! Og jeg er ræd, at det aldrig blir forbi. Aldrig i dette liv!

WANGEL med kvalt stemme

Vil du dermed sige, at du inderst inde aldrig har kunnet glemme den fremmede mand?

ELLIDA

Jeg havde glemt ham. Men så var det med et ligesom om han kom igen.

WANGEL

Hvor længe er det siden?

ELLIDA

Det er nu omkring tre år siden. Eller lidt mere. – Det var imens jeg gik og vented barnet.

WANGEL

Ah! På den tid altså? Ja, Ellida, – da begynder jeg jo at få rede på så mangt og meget.

ELLIDA

Du tar fejl, kære! Det, som er kommet over mig –. Å, jeg tror, det er aldrig i verden til at få rede på.

WANGEL ser smertefuld på hende

Tænke sig til – at her har du gået i hele tre år og båret kærlighed til en anden mand. Til en anden! Ikke til mig, – men til en anden!

ELLIDA

Å, du tar så rent fejl. Jeg bærer ikke kærlighed til nogen anden end til dig.

WANGEL dæmpet

Hvorfor er det da, at du i al denne tid ikke har villet leve med mig som min hustru?

ELLIDA

Det er for den rædsels skyld, som står af den fremmede mand.

WANGEL

Rædsel –?

ELLIDA

Ja, rædsel. En rædsel så grufuld, som jeg synes bare havet kan ha’ den. For nu skal du høre, Wangel –

De unge folk fra byen kommer tilbage fra venstre, hilser og går ud til højre. Sammen med dem kommer Arnholm, Bolette, Hilde og Lyngstrand.

BOLETTE i det de går forbi

Nej, går I og vandrer her oppe endnu?

ELLIDA

Ja, det er så svalt og godt her oppe i højden.

ARNHOLM

Vi for vor part skal såmæn ned og danse.

WANGEL

Godt, godt. Vi kommer snart derned, vi også.

HILDE

Farvel så længe da.

ELLIDA

Herr Lyngstrand, – å, vent et øjeblik.

Lyngstrand standser. Arnholm, Bolette og Hilde går ud til højre.

ELLIDA til Lyngstrand

Skal De også danse?

LYNGSTRAND

Nej, frue, jeg tror ikke, jeg tør.

ELLIDA

Nej, det er bedst, De er forsigtig. Dette med brystet –. De har jo ikke rigtig forvundet det endnu.

LYNGSTRAND

Ikke så ganske rigtig, nej.

ELLIDA noget nølende

Hvor længe kan det vel nu være siden De gjorde den rejsen –?

LYNGSTRAND

Den gang jeg fik knækket?

ELLIDA

Ja, den rejsen, De fortalte om i formiddags.

LYNGSTRAND

Å, det er vel så omtrent –. Bi lidt. Jo, det er nu godt og vel tre år siden.

ELLIDA

Tre år altså.

LYNGSTRAND

Eller lidt mere. Vi gik fra Amerika i Februar. Og så forliste vi i Marts. Det var jævndøgnsstormene, vi var kommet ud for.

ELLIDA ser på Wangel

Altså på den tiden var det –.

WANGEL

Men, kære Ellida –?

ELLIDA

Nå, lad Dem ikke opholde, herr Lyngstrand. Gå De. Men dans ikke.

LYNGSTRAND

Nej, bare se på.

Han går ud til højre.

WANGEL

Kære Ellida, – hvorfor spurte du ham ud om den rejsen?

ELLIDA

Johnston har været med ombord. Det er jeg ganske viss på.

WANGEL

Hvoraf slutter du det?

ELLIDA uden at svare

Han har fåt vide ombord, at jeg havde giftet mig med en anden. Mens han var borte. Og så – i samme stunden så kom dette her over mig!

WANGEL

Dette med rædselen?

ELLIDA

Ja. Ret som det er, kan jeg pludselig komme til at se ham lys levende foran mig. Eller egentlig lidt til siden. Han ser aldrig på mig. Han bare er der.

WANGEL

Hvorledes synes du, han ser ud?

ELLIDA

Således, som da jeg så ham sidst.

WANGEL

For ti år siden?

ELLIDA

Ja. Ude på Bratthammeren. Aller tydeligst ser jeg hans brystnål med en stor, blåhvid perle i. Den perlen ligner et dødt fiskeøje. Og det ligesom stirrer på mig.

WANGEL

I guds navn –! Du er sygere, end jeg trode. Sygere end du selv véd af, Ellida.

ELLIDA

Ja, ja, – hjælp mig, om du kan! For jeg føler, at det trækker sig mere og mere sammen om mig.

WANGEL

Og i slig en tilstand har du nu gået her i hele tre år. Båret på disse lønlige lidelser uden at betro dig til mig.

ELLIDA

Men det kunde jeg jo ikke! Ikke før nu, da det blev nødvendigt – for din egen skyld. Skulde jeg ha’ betrod dig alt dette her, – så måtte jeg jo også ha’ betrod dig – det uudsigelige.

WANGEL

Det uudsigelige –?

ELLIDA afværgende

Nej, nej, nej! Spørg ikke! Bare en eneste ting til. Så ikke mere. – Wangel, – hvorledes skal vi grunde ud – dette gådefulde med barnets øjne –?

WANGEL

Kære, velsignede Ellida, jeg forsikrer dig, at det var bare en indbildning af dig. Barnet havde akkurat samme slags øjne som andre normale børn.

ELLIDA

Nej, det havde ikke! At du ikke kunde se det! Barnets øjne skifted farve efter sjøen. Lå fjorden i solskinsstille, så var øjnene derefter. I stormvejr også. – Å, jeg så det nok, jeg, om ikke du så det.

WANGEL eftergivende

Hm, – lad så være da. Men selv om så var? Hvad så?

ELLIDA sagte og nærmere

Jeg har set slige øjne før.

WANGEL

Når? Og hvor –?

ELLIDA

Ude på Bratthammeren. For ti år siden.

WANGEL viger et skridt

Hvad skal dette –!

ELLIDA hvisker bævende

Barnet havde den fremmede mands øjne.

WANGEL skriger uvilkårligt

Ellida –!

ELLIDA slår i jammer hænderne sammen over hovedet

Nu må du vel forstå, hvorfor jeg aldrig mere vil, – aldrig mere tør leve med dig som din hustru!

Hun vender sig hurtigt og flygter ned over bakkerne til højre.

WANGEL iler efter hende og råber

Ellida, – Ellida! Min stakkers ulykkelige Ellida!

TREDJE AKT

En afsides liggende del af doktor Wangels have. Stedet er fugtigt, sumpigt og overskygget af store gamle trær. Til højre ses bredden af en skimlet dam. Et lavt åbent gærde skiller haven fra fodstien og fjorden i baggrunden. Længst tilbage fjeldrækkerne og tinderne hinsides fjorden. Det er sen eftermiddag, henimod aften.

Bolette sidder og syr på en stenbænk til venstre. På bænken ligger et par bøger og en sykurv. Hilde og Lyngstrand, begge med fiskeredskaber, går ved bredden af dammen.

HILDE gør tegn til Lyngstrand

Stå stille! Der ser jeg en stor en.

LYNGSTRAND ser efter

Hvor står den henne?

HILDE peger

Kan De ikke se – der nede står den. Og se der! Der er, guds død, en til!

(ser hen mellem træerne)

Uh, – nu kommer han og skræmmer dem for os!

BOLETTE ser op

Hvem kommer?

HILDE

Din overlærer, mor!

BOLETTE

Min –?

HILDE

Ja, min har han, så gu’, aldrig været.

Overlærer Arnholm, fra højre, kommer frem mellem træerne.

ARNHOLM

Er der kommet fisk i dammen nu?

HILDE

Ja, her går nogen svært gamle karudser.

ARNHOLM

Nej, så de gamle karudserne er i live endnu?

HILDE

Ja, de er sejge, de. Men nu skal vi vel se at få has på nogen af dem.

ARNHOLM

De skulde da heller prøve ude på fjorden.

LYNGSTRAND

Nej, dammen – den er ligesom mere hemmelighedsfuld at kalde for.

HILDE

Ja, her er det mere spændende. – Har De været i sjøen nu?

ARNHOLM

Netop. Jeg kommer lige fra badehuset.

HILDE

De holdt Dem vel inde i kummen da?

ARNHOLM

Ja, jeg er ikke nogen særdeles svømmer.

HILDE

Kan De svømme på ryggen?

ARNHOLM

Nej.

HILDE

Jeg kan.

(til Lyngstrand)

Lad os prøve der borte på den andre siden.

De går langsmed dammen ud til højre.

ARNHOLM går nærmere hen til Bolette

Sidder De så alene, De, Bolette?

BOLETTE

Å ja, det gør jeg som oftest.

ARNHOLM

Er ikke Deres mor her nede i haven?

BOLETTE

Nej. Hun er visst ude og går med far.

ARNHOLM

Hvorledes står det til med hende i eftermiddag?

BOLETTE

Jeg véd ikke rigtig. Jeg glemte at spørge efter.

ARNHOLM

Hvad er det for bøger, De har der?

BOLETTE

Å, den ene er sådant noget om plantelære. Og den anden er en jordbeskrivelse.

ARNHOLM

Læser De gerne den slags ting?

BOLETTE

Ja, når jeg kan få tid til det, så –. Men husstellet må jeg jo først og fremst ta’ mig af.

ARNHOLM

Men hjælper ikke Deres mor – Deres stedmor – hjælper ikke hun Dem med det?

BOLETTE

Nej, det ligger til mig. Jeg måtte jo stå for det i de to år, far var alene. Og så er det ble’t ved det sidenefter også.

ARNHOLM

Men lige stor læselyst har De altså fremdeles.

BOLETTE

Ja, jeg læser, hvad jeg kan få fat på af nyttige bøger. En vil jo gerne vide lidt besked om verden. For her lever vi jo så rent udenfor alt det, som til er. Ja, næsten da.

ARNHOLM

Men, kære Bolette, sig dog ikke det.

BOLETTE

Å jo. Jeg synes ikke, vi lever synderlig anderledes, vi, end karudserne nede i dammen der. Fjorden har de så lige ind på sig og der stryger de store vilde fiskestimene ud og ind. Men det får de stakkers tamme husfiskene ikke vide nogen ting om. Og der får de aldrig være med.

ARNHOLM

Jeg tror ikke heller, det vilde bekomme dem videre bra’, om de slap ud der.

BOLETTE

Å, det fik næsten være det samme, synes jeg.

ARNHOLM

For resten kan De da ikke sige, at man er sat så rent udenfor livet her. Ikke om sommeren i alle fald. Her er jo nu om dagene netop ligesom et slags mødested for verdenslivet. Næsten et knudepunkt – sådan i forbigående.

BOLETTE smiler

Å ja, De, som selv er her bare sådan i forbigående, De har sagtens let nok for at gøre nar af os.

ARNHOLM

Gør jeg nar –? Hvor falder De på det?

BOLETTE

Jo, for alt dette her om mødested og knudepunkt for verdenslivet, det er noget, som De har hørt folk i byen sige. Ja, for de bruger at sige sådant noget.

ARNHOLM

Ja, oprigtig talt, så har jeg lagt mærke til det.

BOLETTE

Men der er jo ikke et sandt ord i det i grunden. Ikke for os, som lever her til stadig. Hvad nytter det os, at den store fremmede verden kommer her forbi for at rejse op og se på midnatssolen? Vi selv får jo ikke være med på det. Vi får såmæn ikke se nogen midnatssol. Å nej, vi får nok pent leve livet her i vor karudsdam.

ARNHOLM sætter sig hos hende

Sig mig en gang, kære Bolette, – er der ikke, mon tro, et eller andet, – noget bestemt, mener jeg, som De går her hjemme og længter efter?

BOLETTE

Å jo, det kunde nok være.

ARNHOLM

Og hvad er så det egentlig for noget? Hvad er det, De går og længter efter?

BOLETTE

Mest efter at få komme ud.

ARNHOLM

Det altså først og fremst?

BOLETTE

Ja. Og så efter at få lære noget mere. At få vide noget rigtig om alle ting.

ARNHOLM

I den tid, jeg læste med Dem, sa’ Deres far ofte, at De skulde få lov til at studere.

BOLETTE

Å ja, stakkers far, – han siger så meget. Men når det kommer til stykket, så –. Der er ikke nogen rigtig fremfærd i far.

ARNHOLM

Nej, desværre, det har De ret i. Der er ikke egentlig det. Men har De da nogensinde talt med ham om den sag? Sådan rigtig alvorligt og indtrængende?

BOLETTE

Nej, det har jeg egentlig ikke gjort heller.

ARNHOLM

Men, véd De hvad, det skulde De dog virkelig gøre. Før det blir for sent, Bolette. Hvorfor gør De ikke det?

BOLETTE

Å, det er vel fordi der ikke er nogen rigtig fremfærd i mig heller, kan jeg tro. Det er visst noget, jeg har efter far.

ARNHOLM

Hm, – mon tro De ikke gør Dem selv uret der?

BOLETTE

Å nej, desværre. Og så har jo far så liden tid til at tænke på mig og min fremtid. Liden lyst har han også til det. Sligt noget skyder han helst ifra sig, når han bare kan. For han er jo så rent optaget af Ellida –

ARNHOLM

Af hvem –? Hvorledes –?

BOLETTE

Jeg mener, at han og min stedmor –.

(afbrydende)

Far og mor har jo sit for sig selv, kan De skønne.

ARNHOLM

Nå, desto bedre vilde det da være, om De så til at komme væk fra dette her.

BOLETTE

Ja, men jeg synes ikke, jeg har ret til det heller. Ikke til at forlade far.

ARNHOLM

Men, kære Bolette, det blir De jo nødt til engang alligevel. Derfor så synes jeg, at De jo før jo heller –

BOLETTE

Ja, der blir vel ikke andet for. Jeg må jo tænke på mig selv også. Søge at komme ind i en eller anden stilling. Når far engang falder fra, så har jeg jo ingen, jeg kan holde mig til. – Men stakkers far, – jeg gruer for at rejse fra ham.

ARNHOLM

Gruer –?

BOLETTE

Ja, for fars egen skyld.

ARNHOLM

Men, herre gud, Deres stedmor da? Hun blir jo hos ham.

BOLETTE

Ja, det er jo så. Men hun er slet ikke skikket til alt det, som mor havde sådant et godt greb på. Der er så mangt og meget, som denne her ikke ser. Eller som hun kanske ikke vil se, – eller ikke bryr sig om. Jeg ved ikke, hvilken af delene det er.

ARNHOLM

Hm, – jeg tror nok, jeg forstår, hvad De sigter til.

BOLETTE

Stakkers far, – han er svag i enkelte stykker. De har kanske selv mærket det. Forretninger har han jo heller ikke nok af til at fylde tiden ud. Og så det, at hun er så rent ude af stand til at støtte ham. – Det har han nu for resten visst selv nogen skyld i.

ARNHOLM

Hvorledes det, tror De?

BOLETTE

Å, far vil nu altid så gerne se glade ansigter omkring sig. Der skal være solskinsvejr og fornøjelighed i huset, siger han. Derfor er jeg ræd, han mangen gang lar hende få medicin, som hun slet ikke har godt af i længden.

ARNHOLM

Tror De virkelig det.

BOLETTE

Ja, jeg kan ikke komme bort fra den tanke. For hun er så underlig iblandt.

(heftig)

Men er det så ikke ubilligt, at jeg skal bli’ ved at gå her hjemme! Det er jo i grunden ikke til nogen verdens nytte for far. Og jeg har da også pligter imod mig selv, synes jeg.

ARNHOLM

Ved De hvad, kære Bolette, – disse sager skal vi to tale nærmere om.

BOLETTE

Å, det nytter visst ikke stort. Jeg er vel skabt til at bli’ her i karudsdammen, kan jeg tro.

ARNHOLM

Slet ikke. Det kommer ganske an på Dem selv.

BOLETTE livfuldt

Siger De det?

ARNHOLM

Ja, tro De mig. Det ligger helt og holdent i Deres egen hånd.

BOLETTE

Å gid jeg så sandt –! Vil De kanske lægge ind et godt ord for mig hos far?

ARNHOLM

Det også. Men først og fremst vil jeg tale åbenhjertigt og uforbeholdent med Dem selv, kære Bolette.

(ser ud til venstre)

Hys! Lad Dem ikke mærke med noget. Vi skal komme tilbage til det siden.

Ellida kommer fra venstre. Hun er uden hat, kun med et stort tørklæde kastet over hovedet og skuldrene.

ELLIDA i urolig livlighed

Her er det godt! Her er det dejligt!

ARNHOLM rejser sig

Har De været ude at spadsere?

ELLIDA

Ja, en lang, lang herlig tur opover med Wangel. Og nu skal vi ud og sejle.

BOLETTE

Vil du ikke sætte dig?

ELLIDA

Nej tak. Ikke sidde.

BOLETTE flytter sig på bænken

For her er god plads.

ELLIDA går omkring

Nej, nej, nej. Ikke sidde. Ikke sidde.

ARNHOLM

Den turen har visst bekommet Dem vel. De ser så oplivet ud.

ELLIDA

Å, jeg befinder mig så inderlig vel! Jeg føler mig så usigelig lykkelig! Så tryg! Så tryg –.

(ser ud til venstre)

Hvad er det for et stort dampskib, som kommer der?

BOLETTE rejser sig og ser ud

Det må være det store engelske.

ARNHOLM

Det lægger til ude ved tønden. Plejer det stoppe her?

BOLETTE

Bare en halv times tid. Det skal længere indover i fjorden.

ELLIDA

Og så udover igen – imorgen. Ud på det store åbne hav. Helt over havet. Tænk, – at få være med der! Den, som kunde det! Den, som bare kunde!

ARNHOLM

Har De aldrig fåt gøre nogen større sørejse, fru Wangel?

ELLIDA

Aldrig nogensinde. Bare sådanne små farter her inde i fjordene.

BOLETTE med et suk

Å nej, vi får nok ta’ til takke med landjorden.

ARNHOLM

Nå, der hører vi jo også egentlig hjemme.

ELLIDA

Nej, det tror jeg slet ikke, at vi gør.

ARNHOLM

Ikke på landjorden?

ELLIDA

Nej. Jeg tror ikke det. Jeg tror, at dersom menneskene bare fra først af havde vænnet sig til at leve sit liv på havet, – i havet kanske, – så vilde vi nu ha’ været ganske anderledes fuldkomne end vi er. Både bedre og lykkeligere.

ARNHOLM

Tror De virkelig det?

ELLIDA

Ja, jeg gad vide, om vi ikke vilde været det. Jeg har mangen gang talt med Wangel om dette her –

ARNHOLM

Nå, og han –?

ELLIDA

Jo, han mener, det kunde kanske nok være.

ARNHOLM spøgende

Nå, lad gå. Men sket er sket. Vi er da altså en gang for alle kommet på gal vej og er ble’t landdyr istedet for havdyr. Under alle omstændigheder er det visst nu for sent at rette på fejlen.

ELLIDA

Ja, der siger De en sørgelig sandhed. Og jeg tror, at menneskene aner noget sådant selv. At de går og bærer på det, som på en lønlig anger og sorg. De kan tro mig, – deri er det, at menneskenes tungsind har sin dybeste grund. Jo, – tro De mig på det.

ARNHOLM

Men, bedste fru Wangel, – jeg har ikke fåt det indtryk, at menneskene er så svært tungsindige endda. Jeg synes tvert imod, at de fleste ser livet så lyst og let – og i en stor, stille, ubevidst glæde.

ELLIDA

Å nej, det er nok ikke så. Den glæden – den er nok ligesom vor glæde over det lange lyse sommerdøgn. Den har mindelsen om den kommende mørketid over sig. Og den mindelsen er det, som kaster sin skygge over menneskeglæden, – ligesom drivskyen kaster sin skygge over fjorden. Der lå den så blank og blå. Og så med et –

BOLETTE

Du skulde ikke gi’ dig af med slige triste tanker nu. Nylig var du jo så glad og så oplivet –

ELLIDA

Ja, ja, jeg var jo det. Å, dette her – det er så dumt af mig.

(ser sig urolig om)

Bare Wangel nu vilde komme her ned. Han lovte mig det så bestemt. Men han kommer jo ikke alligevel. Han har visst glemt det. Å, kære herr Arnholm, vil ikke De se til at finde ham for mig?

ARNHOLM

Jo, meget gerne.

ELLIDA

Sig ham, at han endelig må komme straks. For nu kan jeg ikke se ham –

ARNHOLM

Ikke se ham –?

ELLIDA

Å, De forstår mig ikke. Når han ikke er tilstede, så kan jeg tidt ikke huske, hvorledes han ser ud. Og så er det, som om jeg rent havde mistet ham. – Det er så forfærdelig pinligt. Men gå bare!

Hun driver om henne ved dammen.

BOLETTE til Arnholm

Jeg går med Dem. De ved jo ikke besked –

ARNHOLM

Å hvad. Jeg skal nok –

BOLETTE halvhøjt

Nej, nej, jeg er urolig. Jeg er ræd, han er ombord i dampskibet.

ARNHOLM

Ræd?

BOLETTE

Ja, han plejer se, om der er bekendte med. Og så er der jo restauration ombord –

ARNHOLM

Ah! Ja kom så.

Han og Bolette går ud til venstre.

Ellida står en stund og stirrer ned i dammen. Af og til taler hun sagte og afbrudt med sig selv.

Udenfor på fodstien bag havegærdet kommer fra venstre en fremmed rejseklædt mand. Han har busket rødligt hår og skæg. Skottehue på hovedet og rejsetaske i en rem over skulderen.

DEN FREMMEDE MAND går langsomt langs gærdet og spejder ind i haven. Da han får øje på Ellida, standser han, ser ufravendt og forskende på hende og siger dæmpet

God aften, Ellida!

ELLIDA vender sig om og råber

Å, kære, – kommer du da endelig!

DEN FREMMEDE

Ja, endelig en gang.

ELLIDA ser overrasket og ængstelig på ham

Hvem er De? Søger De nogen her?

DEN FREMMEDE

Det kan du vel forstå.

ELLIDA studser

Hvad er det! Hvorledes tiltaler De mig! Hvem ser De efter?

DEN FREMMEDE

Jeg ser da vel efter dig.

ELLIDA farer sammen

Ah –!

(stirrer på ham, tumler tilbage og bryder ud i et halvkvalt skrig)

Øjnene! – Øjnene!

DEN FREMMEDE

Nå, – begynder du endelig at dra’ kendsel på mig? Jeg kendte dig straks, jeg, Ellida.

ELLIDA

Øjnene! Se ikke sådan på mig! Jeg skriger om hjælp!

DEN FREMMEDE

Hys, hys! Vær ikke ræd. Jeg gør dig jo ikke noget.

ELLIDA holder hånden for øjnene

Se ikke så på mig, siger jeg!

DEN FREMMEDE læner sig med armene på havegærdet

Jeg er kommen med den engelske damperen.

ELLIDA skotter sky hen til ham

Hvad vil De mig?

DEN FREMMEDE

Jeg lovte dig jo at komme igen, så snart jeg kunde –

ELLIDA

Rejs! Rejs igen! Kom aldrig – aldrig mere her! Jeg har jo skrevet Dem til, at alt skulde være forbi mellem os! Alt sammen! Det véd De jo!

DEN FREMMEDE uforstyrret, uden at svare

Jeg vilde gerne kommet til dig før. Men det kunde jeg ikke. Nu kunde jeg da endelig. Og så har du mig da, Ellida.

ELLIDA

Hvad er det, De vil mig? Hvad er det, De tænker på? Hvad er det, De er kommet her for?

DEN FREMMEDE

Du kan da vel vide, jeg er kommet for at hente dig.

ELLIDA viger i rædsel

Hente mig! Er det det, De tænker på!

DEN FREMMEDE

Ja, forstår sig.

ELLIDA

Men De må jo dog vide, at jeg er gift!

DEN FREMMEDE

Ja, det véd jeg.

ELLIDA

Og så alligevel –! Alligevel så kommer De her for at – for at – hente mig!

DEN FREMMEDE

Ja vel gør jeg det.

ELLIDA griber sig med begge hænder om hovedet

Å, dette forfærdelige –! Å, dette grufulde, grufulde –!

DEN FREMMEDE

Vil du kanske ikke?

ELLIDA forvildet

Se ikke sådan på mig!

DEN FREMMEDE

Jeg spør’, om du ikke vil?

ELLIDA

Nej, nej, nej! Jeg vil ikke! Aldrig i evighed! Jeg vil ikke, siger jeg! Jeg hverken kan eller vil!

(sagtere)

Jeg tør ikke heller.

DEN FREMMEDE stiger over gærdet og kommer ind i haven

Ja ja da, Ellida, – så lad mig bare sige dig én eneste ting, før jeg rejser.

ELLIDA vil flygte, men kan ikke. Hun står som lammet af skræk og støtter sig til en træstamme ved dammen

Rør mig ikke! Kom ikke hid til mig! Ikke nærmere! Rør mig ikke, siger jeg!

DEN FREMMEDE varsomt, et par skridt imod hende

Du får ikke være så ræd for mig, Ellida.

ELLIDA slår hænderne for øjnene

Sé ikke sådan på mig!

DEN FREMMEDE

Bare ikke ræd. Ikke ræd.

Doktor Wangel kommer gennem haven fra venstre.

WANGEL endnu halvvejs inde mellem træerne

Nå, du har nok ventet dygtig længe på mig.

ELLIDA styrter hen til ham, klynger sig fast til hans arm og råber

Å, Wangel, – frels mig! Frels mig du – om du kan!

WANGEL

Ellida, – hvad i guds navn –!

ELLIDA

Frels mig, Wangel! Ser du ham da ikke? Der borte står han jo!

WANGEL ser derhen

Den mand der?

(går nærmere)

Må jeg spørge, – hvem er De? Og hvorfor kommer De her ind i haven?

DEN FREMMEDE tyder med et nik mod Ellida

Jeg vil tale med hende der.

WANGEL

Ja så. Så var det vel Dem –?

(til Ellida)

Jeg hører, der har været en fremmed mand inde i gården og spurt efter dig.

DEN FREMMEDE

Ja, det var mig.

WANGEL

Og hvad vil De så min hustru?

(vender sig)

Kender du ham, Ellida?

ELLIDA sagte, vrider hænderne

Å, om jeg kender ham! Ja, ja, ja!

WANGEL hurtigt

Nu!

ELLIDA

Å, det er jo ham, Wangel! Det er ham selv! Ham, som du véd –!

WANGEL

Hvad! Hvad er det, du siger!

(vender sig)

Er De den Johnston, som engang –?

DEN FREMMEDE

Nå, – De kan jo kalde mig Johnston. Gerne for mig. For resten heder jeg ikke så.

WANGEL

Ikke det?

DEN FREMMEDE

Ikke nu længer, nej.

WANGEL

Og hvad kan De så ville min hustru? Ja, for De véd jo altså, at fyrforvalterens datter er gift for længe siden. Og hvem hun er gift med, det må De jo også vide.

DEN FREMMEDE

Det har jeg nu vidst i over tre år.

ELLIDA spændt

Hvorledes fik De vide det?

DEN FREMMEDE

Jeg var på vejen hjem til dig. Så kom jeg over en gammel avis. Det var et blad her fra disse kanter. Og i det stod der om vielsen.

ELLIDA ser hen for sig

Vielsen –. Altså det var det –

DEN FREMMEDE

Det tog mig så underligt. For det med ringene, – det var jo også en vielse, Ellida.

ELLIDA slår hænderne for ansigtet

Åh –!

WANGEL

Hvor tør De –!

DEN FREMMEDE

Havde du glemt det?

ELLIDA føler hans blik og bryder ud

Stå ikke og se således på mig!

WANGEL stiller sig foran ham

De har at vende Dem til mig og ikke til hende. Altså, kort og godt, – når De nu kender forholdene, – hvad har De så egentlig her at gøre? Hvorfor kommer De hid og søger min hustru op?

DEN FREMMEDE

Jeg havde lovet Ellida at komme til hende så snart jeg kunde.

WANGEL

Ellida –! Nu igen!

DEN FREMMEDE

Og Ellida havde lovet mig så sikkert at bie på mig, til jeg kom.

WANGEL

Jeg hører, De kalder min hustru ved fornavn. Den slags fortrolighed bruges ikke her hos os.

DEN FREMMEDE

Jeg véd godt det. Men da hun nu først og fremst hører mig til –

WANGEL

Dem! Fremdeles –!

ELLIDA viger bag Wangel

Åh –! Han slipper mig aldrig!

WANGEL

Dem! Siger De, at hun hører Dem til!

DEN FREMMEDE

Har hun fortalt Dem noget om to fingerringe? Min ring og Ellidas?

WANGEL

Ja vel. Men hvad så? Hun gjorde det jo siden forbi igen. De har jo fåt hendes breve. De véd det altså selv.

DEN FREMMEDE

Både Ellida og jeg var enige om, at dette med ringene skulde stå ved magt og gælde så fuldt og godt som en vielse.

ELLIDA

Men jeg vil ikke, hører De jo! Aldrig i verden vil jeg vide noget af Dem mere! Sé ikke således på mig! Jeg vil ikke, siger jeg!

WANGEL

De må være en forstyrret mand, dersom De tror, De kan komme her og bygge nogen ret på slige barnestreger.

DEN FREMMEDE

Det er sandt. Nogen ret, – i den mening, som De tar det, – det har jeg jo slet ikke.

WANGEL

Men hvad vil De så gøre? De bilder Dem da vel aldrig ind, at De kan ta’ hende fra mig med magt! Mod hendes egen vilje!

DEN FREMMEDE

Nej. Hvad skulde det være godt for? Vil Ellida være med mig, så må hun rejse frivillig.

ELLIDA studser og bryder ud

Frivillig –!

WANGEL

Og det kunde De tænke Dem –!

ELLIDA hen for sig

Frivillig –!

WANGEL

De må være sindsforvirret. Gå Deres vej! Vi har ikke noget mere med Dem at skaffe.

DEN FREMMEDE ser på sit uhr

Det er snart på tiden for mig at komme ombord igen.

(et skridt nærmere)

Ja, ja, Ellida, – nu har jeg altså gjort min skyldighed.

(atter nærmere)

Jeg har holdt det ord, jeg gav dig.

ELLIDA bønligt, viger tilside

Å, rør mig ikke!

DEN FREMMEDE

Og så får du betænke dig til imorgen nat –

WANGEL

Her er ingen ting at betænke. Se til, at De kommer ud!

DEN FREMMEDE fremdeles til Ellida

Nu går jeg med damperen indover i fjorden. Imorgen nat kommer jeg altså igen. Og så ser jeg indom til dig. Du får vente på mig her i haven. For jeg vil helst gøre den sagen af med dig alene, forstår du.

ELLIDA sagte og bævende

Å, hører du det, Wangel!

WANGEL

Vær bare rolig. Det besøg skal vi nok vide at forhindre.

DEN FREMMEDE

Farvel da så længe, Ellida. Imorgen nat altså.

ELLIDA bønfaldende

Å nej, nej, – kom ikke imorgen nat! Kom aldrig mere igen!

DEN FREMMEDE

Og skulde du til den tid bli’ til sinds at følge med over havet –

ELLIDA

Å, sé da ikke sådan på mig!

DEN FREMMEDE

Jeg mener bare, at så får du holde dig rejsefærdig.

WANGEL

Gå op i huset, Ellida.

ELLIDA

Jeg kan ikke. Å, hjælp mig! Frels mig, Wangel!

DEN FREMMEDE

For du må vel tænke på den ting, at rejser du ikke med mig imorgen, så er det hele ude.

ELLIDA ser bævende på ham

Er så det hele ude? For bestandig –?

DEN FREMMEDE med et nik

Kan aldrig gøres om igen da, Ellida. Jeg kommer aldrig mere til disse lande. Du får aldrig se mig mere. Aldrig høre fra mig heller. Da er jeg som død og borte fra dig for bestandig.

ELLIDA ånder uroligt

Åh –!

DEN FREMMEDE

Tænk altså nøje over, hvad du gør. Farvel.

(går hen og stiger over gærdet, standser og siger)

Ja, Ellida, – hold dig så rejsefærdig til imorgen nat. For da kommer jeg her og henter dig.

Han går langsomt og rolig henad fodstien ud til højre.

ELLIDA ser en stund efter ham

Frivillig, sa’ han! Tænk, – han sa’, at frivillig skulde jeg rejse med ham.

WANGEL

Vær bare sindig. Nu er han jo borte. Og du skal aldrig få se ham mere.

ELLIDA

Å, hvor kan du da sige det? Han kommer jo igen imorgen nat.

WANGEL

Lad ham komme. Dig skal han i alle fald ikke mødes med.

ELLIDA ryster på hovedet

Å, Wangel, tro aldrig, at du kan hindre ham.

WANGEL

Jo, kære, – lid du bare på mig.

ELLIDA grublende, uden at høre på ham

Når han nu har været her – imorgen nat –? Og når han så er rejst over havet med dampskibet –?

WANGEL

Ja, hvad så?

ELLIDA

Gad vide, om han da aldrig – aldrig mere kommer?

WANGEL

Nej, kære Ellida, det kan du visst være ganske tryg for. Hvad skulde han vel gøre her bagefter dette? Nu har han jo fåt høre af din egen mund, at du slet ikke vil vide af ham. Dermed er den sag forbi.

ELLIDA hen for sig

Imorgen altså. Eller aldrig.

WANGEL

Og skulde han end finde på at komme her igen –

ELLIDA spændt

Hvad så –?

WANGEL

Da står det jo i vor magt at gøre ham uskadelig.

ELLIDA

Å, tro ikke det.

WANGEL

Det står i vor magt, siger jeg! Kan du ikke få fred for ham på anden måde, så skal han komme til at bøde for drabet på kaptejnen.

ELLIDA hæftigt

Nej, nej, nej! Aldrig det! Vi véd ingen ting om drabet på kaptejnen! Slet ingen ting!

WANGEL

Véd vi ikke! Han har jo selv tilståt det for dig!

ELLIDA

Nej, ingen ting om dette! Siger du noget, så nægter jeg det. Ikke spærre ham inde! Han hører til ude på det åbne hav. Der ude hører han til.

WANGEL ser på hende og siger langsomt

Ah, Ellida, – Ellida!

ELLIDA klynger sig voldsomt op til ham

Å, kære, trofaste, – frels mig for den mand!

WANGEL gør sig læmpeligt løs

Kom! Kom med mig!

Lyngstrand og Hilde, begge med fiskeredskaberne, kommer frem fra højre ved dammen.

LYNGSTRAND går hurtig hen til Ellida

Å nej, frue, nu skal De høre noget mærkeligt!

WANGEL

Hvad er det?

LYNGSTRAND

Tænk, – vi har sét amerikaneren!

WANGEL

Amerikaneren?

HILDE

Ja, jeg så ham også.

LYNGSTRAND

Han gik op bag om haven og så ombord i det store engelske dampskibet.

WANGEL

Hvor kender De den mand fra?

LYNGSTRAND

Jeg har faret til sjøs med ham en gang. Jeg trode så visst, at han var druknet. Og så er han ganske levendes.

WANGEL

Véd De noget nærmere om ham?

LYNGSTRAND

Nej. Men han er visst kommet for at hævne sig på sin troløse sjømandskone.

WANGEL

Hvad er det De siger?

HILDE

Lyngstrand vil bruge ham til at lave et kunstværk af.

WANGEL

Jeg begriber ikke et ord –

ELLIDA

Du skal få høre det siden.

Arnholm og Bolette kommer fra venstre på fodstien udenfor havegærdet.

BOLETTE til dem i haven

Kom her og sé! Nu går den engelske damperen indover fjorden.

Et stort dampskib glider langsomt forbi i nogen frastand.

LYNGSTRAND til Hilde henne ved havegærdet

Inat kommer han visst over hende.

HILDE nikker

Over den troløse sjømandskonen, – ja.

LYNGSTRAND

Tænk, – ved midnats tider.

HILDE

Jeg synes, det må bli’ spændende.

ELLIDA ser efter skibet

Imorgen altså –

WANGEL

Og så aldrig mere.

ELLIDA sagte og bævende

Å, Wangel, – frels mig for mig selv!

WANGEL ser angstfuldt på hende

Ellida! Jeg aner det, – her er noget bagved.

ELLIDA

Det dragende er bagved.

WANGEL

Det dragende –?

ELLIDA

Den mand er som havet.

Hun går langsomt og grublende gennem haven ud til venstre. Wangel går urolig ved siden af og iagttager hende forskende.

FJERDE AKT

Doktor Wangels havestue. Døre til højre og venstre. I baggrunden mellem begge vinduerne åben glasdør ud til verandaen. Nedenfor denne ses en del af haven. Sofa med bord foran til venstre. Til højre et pianoforte og længere tilbage en stor blomsteropsats. Midt på gulvet et rundt bord med stole omkring. På bordet et blomstrende rosentræ og andre potteplanter omkring. – Det er formiddag.

Inde i stuen ved bordet til venstre sidder Bolette i sofaen, beskæftiget med et broderi. Lyngstrand sidder på en stol ved den øvre ende af bordet. Nede i haven sidder Ballested og maler. Hilde står ved siden af og ser på ham.

LYNGSTRAND med armene på bordet, sidder en stund i taushed og ser på hvorledes Bolette arbejder

Det må visst være svært vanskeligt at sy slig en bord, frøken Wangel.

BOLETTE

Å nej. Det er ikke så vanskeligt. Når en bare passer på at tælle rigtig –

LYNGSTRAND

Tælle? Må De tælle også?

BOLETTE

Ja, stingene. Se her.

LYNGSTRAND

Rigtig, ja! Tænk bare! Det er jo næsten som en slags kunst. Kan De tegne også?

BOLETTE

Å ja, når jeg har mønster for mig.

LYNGSTRAND

Ikke ellers?

BOLETTE

Nej, ellers ikke.

LYNGSTRAND

Så er det ikke rigtig kunst alligevel.

BOLETTE

Nej, det er jo mest sådan – håndfærdighed.

LYNGSTRAND

Men jeg tror nu, at De kanske kunde lære kunst.

BOLETTE

Når jeg ikke har noget anlæg?

LYNGSTRAND

Alligevel. Hvis De bestandig kunde få være sammen med en rigtig ægte kunstner –

BOLETTE

Tror De, jeg så kunde lære af ham?

LYNGSTRAND

Ikke sådan lære på almindelig måde. Men jeg tror, det vilde komme over Dem lidt efter lidt. Ligesom ved et slags underværk, frøken Wangel.

BOLETTE

Det var underligt.

LYNGSTRAND lidt efter

Har De tænkt nærmere –? Jeg mener – om De har tænkt sådan dybere og alvorligt over ægteskabet, frøken?

BOLETTE ser flygtig på ham

Over –? Nej.

LYNGSTRAND

Jeg har.

BOLETTE

Så? Har De det.

LYNGSTRAND

Jaha, – jeg tænker svært ofte over slige ting. Mest over ægteskabet. Og så har jeg jo læst om det i adskillige bøger også. Jeg tror, at ægteskabet må være ligesom et slags underværk at regne for. At kvinden sådan efterhånden forvandler sig over til at bli’ sin mand lig.

BOLETTE

Får hans interesser, mener De?

LYNGSTRAND

Ja, netop det!

BOLETTE

Nå, men hans evner da? Og hans anlæg og hans færdigheder?

LYNGSTRAND

Hm, ja, – jeg gad vide, om ikke alt det også –

BOLETTE

Så tror De kanske også, at det, som en mand har læst sig til – eller tænkt sig til, – det skulde også kunne gå over på hans hustru?

LYNGSTRAND

Det også, ja. Lidt efter lidt. Ligesom ved et underværk. Men jeg véd nok, at sligt bare kan ske i et ægteskab, som er trofast og kærligt og rigtig lykkeligt.

BOLETTE

Er det aldrig faldet Dem ind, at en mand kanské også kunde drages således over i sin hustru? Bli’ hende lig, mener jeg.

LYNGSTRAND

En mand? Nej, det har jeg ikke tænkt mig.

BOLETTE

Men hvorfor ikke lige så godt det ene som det andet?

LYNGSTRAND

Nej, for en mand har jo et kald at leve for. Og det er det, som gør en mand så stærk og fast, frøken Wangel. Han har et livskald, han.

BOLETTE

Hver eneste en?

LYNGSTRAND

Å nej. Jeg tænker nu nærmest på kunstneren.

BOLETTE

Synes De, det er rigtigt af en kunstner, at han går hen og gifter sig?

LYNGSTRAND

Ja, det synes jeg da. Når han kan finde nogen, som han holder inderlig af, så –

BOLETTE

Alligevel. Jeg tænker mig, at han helst skulde leve bare for sin kunst alene.

LYNGSTRAND

Ja vel skal han det. Men det kan han jo så godt gøre, om han også gifter sig.

BOLETTE

Nå, men hun da?

LYNGSTRAND

Hun? Hvorledes –?

BOLETTE

Hun, som han gifter sig med. Hvad skal hun så leve for?

LYNGSTRAND

Hun skal også leve for hans kunst. Jeg synes, at en kvinde måtte føle sig så inderlig lykkelig ved det.

BOLETTE

Hm, – jeg véd ikke rigtig –

LYNGSTRAND

Jo, frøken, det kan De tro. Det er ikke bare al den ære og anseelse, som hun nyder for hans skyld –. For det synes jeg næsten er det mindste at regne for. Men det, at hun får hjælpe ham til at skabe, – at hun kan lette arbejdet for ham ved at være om ham og hygge for ham og pleje ham godt og gøre ham livet rigtig fornøjeligt. Det synes jeg måtte være så rent dejligt for en kvinde.

BOLETTE

Å, De véd ikke selv, hvor egenkærlig De er!

LYNGSTRAND

Er jeg egenkærlig! Nå, du store gud –! Å, dersom De bare kendte mig lidt bedre, end De gør –

(bøjer sig nærmere hen til hende)

Frøken Wangel, – når jeg nu engang er borte, – og det er jeg jo snart –

BOLETTE ser deltagende på ham

Men begynd da ikke at tro noget så trist.

LYNGSTRAND

I grunden er det nu ikke så svært trist, synes jeg.

BOLETTE

Hvorledes mener De da?

LYNGSTRAND

Jeg rejser jo om en måneds tid. Herfra først. Og siden så går jeg jo altså ned til de sydlige lande.

BOLETTE

Ah, således. Ja vel.

LYNGSTRAND

Vil De da en gang imellem tænke på mig, frøken?

BOLETTE

Ja, det vil jeg gerne.

LYNGSTRAND glad

Nej, lover De mig det!

BOLETTE

Ja, det lover jeg.

LYNGSTRAND

Helligt og dyrt, frøken Bolette?

BOLETTE

Helligt og dyrt.

(slår om)

Å, men hvad skal det egentlig til, dette her! Det fører jo dog ikke til nogen verdens ting.

LYNGSTRAND

Hvor kan De da sige det! For mig vilde det være så dejligt at vide, at De gik her hjemme og tænkte på mig.

BOLETTE

Nå, men hvad så videre?

LYNGSTRAND

Ja, noget videre véd jeg jo ikke sådan rigtig –

BOLETTE

Ikke jeg heller. Der står jo så meget i vejen. Al verdens ting står i vejen, synes jeg.

LYNGSTRAND

Å, der kunde vel ské et eller andet underværk. En lykkelig tilskikkelse af skæbnen – eller sligt noget. For jeg tror nu det, at jeg har lykken med mig.

BOLETTE levende

Ja, ikke sandt! Tror De ikke det!

LYNGSTRAND

Jo, det tror jeg så fuldt og fast. Og så – om nogen år – når jeg kommer hjem igen som en navnkundig billedhugger og i gode kår og i sundhedens fylde –

BOLETTE

Ja, ja visst. Det vil vi håbe, at De gør.

LYNGSTRAND

Det kan De så trygt håbe. Bare De tænker trofast og varmt på mig, mens jeg er ude i de sydlige lande. Og det har jeg jo nu Deres ord for.

BOLETTE

Det har De.

(ryster på hovedet)

Men det fører visst ikke til noget alligevel.

LYNGSTRAND

Jo, frøken Bolette, det vil da i det mindste føre til det, at så får jeg arbejde så meget des lettere og fortere på mit kunstværk.

BOLETTE

Tror De altså det?

LYNGSTRAND

Ja, det føler jeg indvendig. Og jeg synes da, det måtte være så oplivendes for Dem også – her i det afsides – når De vidste med Dem selv, at De ligesom hjalp mig med at skabe.

BOLETTE ser på ham

Nå, – men De, på Deres side da?

LYNGSTRAND

Jeg –?

BOLETTE ser ud mod haven

Hys! Lad os tale om noget andet. For der kommer overlæreren.

Overlærer Arnholm ses nede i haven fra venstre. Han standser og taler med Ballested og Hilde.

LYNGSTRAND

Holder De af Deres gamle lærer, frøken Bolette?

BOLETTE

Om jeg holder af ham?

LYNGSTRAND

Ja, jeg mener, om De synes godt om ham?

BOLETTE

Å ja, det gør jeg. For han er svært bra’ at ha’ til ven og rådgiver sådan. – Og så er han altid så hjælpsom, når han kan.

LYNGSTRAND

Men er ikke det underligt, at han ikke har giftet sig?

BOLETTE

Synes De, det er så underligt?

LYNGSTRAND

Ja. For han er jo en velhavendes mand, siger de.

BOLETTE

Han skal nok være det. Men det har vel ikke været så let for ham at finde nogen, som vilde ha’ ham, kan jeg tro.

LYNGSTRAND

Hvorfor det da?

BOLETTE

Å, han har jo været lærer for næsten alle de unge piger, som han kender. Det siger han selv.

LYNGSTRAND

Ja, hvad skulde det gøre?

BOLETTE

Men, herre gud, man gifter sig da ikke med én, som har været ens lærer!

LYNGSTRAND

Tror De ikke, at en ung pige kunde elske sin lærer?

BOLETTE

Ikke efter at hun er ble’t rigtig voksen.

LYNGSTRAND

Nej – tænk det!

BOLETTE advarende

Så, så, så!

Ballested har imidlertid samlet sine sager sammen og bærer dem ud til højre i haven. Hilde hjælper ham. Arnholm går op på verandaen og kommer ind i stuen.

ARNHOLM

God morgen, min kære Bolette. God morgen, herr – herr – hm!

Han ser misfornøjet ud og nikker koldt til Lyngstrand, som rejser sig og bukker.

BOLETTE står op og går hen til Arnholm

God morgen, herr overlærer.

ARNHOLM

Hvorledes står her til idag?

BOLETTE

Jo tak, bra’.

ARNHOLM

Er Deres stedmor kanske i bad idag også?

BOLETTE

Nej, hun er oppe på sit værelse.

ARNHOLM

Ikke rigtig rask?

BOLETTE

Jeg véd ikke. For hun har lukket sig inde.

ARNHOLM

Hm, – har hun det?

LYNGSTRAND

Fru Wangel blev nok svært altereret over den amerikaneren igår.

ARNHOLM

Hvad véd De om det?

LYNGSTRAND

Jeg fortalte fruen, at jeg havde set ham gå levendes bagom haven.

ARNHOLM

Åh, således.

BOLETTE til Arnholm

De og far blev visst siddende længe oppe inat.

ARNHOLM

Ja, temmelig længe. Vi kom til at tale om noget alvorligt.

BOLETTE

Fik De tale lidt med ham om mig og mine sager også?

ARNHOLM

Nej, kære Bolette. Jeg kom ikke til. For han var så helt inde på noget andet.

BOLETTE sukker

Ak ja, – det er han altid.

ARNHOLM ser betydningsfuldt på hende

Men siden idag så skal jo vi to tale nærmere om de ting. – Hvor er Deres far nu? Kanske ikke hjemme?

BOLETTE

Jo. Han må visst være nede på kontoret. Nu skal jeg hente ham her op.

ARNHOLM

Nej tak. Gør ikke det. Jeg vil heller gå ned til ham.

BOLETTE lytter mod venstre

Vent lidt, herr overlærer. Der tror jeg far kommer i trappen. Ja. Han har nok været ovenpå og set til hende.

Doktor Wangel kommer ind gennem døren til venstre.

WANGEL rækker Arnholm hånden

Nå, kære ven, – er De allerede der? Det var snilt, at De kom så tidligt. For jeg vil gerne tale noget mere med Dem.

BOLETTE til Lyngstrand

Skal vi kanske gå lidt ned i haven til Hilde?

LYNGSTRAND

Ja, så svært gerne det, frøken.

Han og Bolette går ned i haven og ud mellem træerne i baggrunden.

ARNHOLM som har fulgt dem med øjnene, vender sig til Wangel

Kender De noget nærmere til den unge manden?

WANGEL

Nej, slet ikke.

ARNHOLM

Men synes De så om, at han går og driver så meget med småpigerne?

WANGEL

Gør han da det? Det har jeg såmæn ikke lagt mærke til.

ARNHOLM

Sligt burde De dog ha’ et lidet øje med, synes jeg.

WANGEL

Ja, De har visst ret i det. Men, herre gud, hvad skal jeg arme mand gøre? Småpigerne er nu ble’t så vante til at skøtte sig selv. De lar sig ikke sige, hverken af mig eller af Ellida.

ARNHOLM

Ikke af hende heller?

WANGEL

Nej. Og for resten så kan jeg jo ikke forlange, at hun skal blande sig op i sligt noget. Det ligger slet ikke for hende.

(afbrydende)

Men det var jo ikke det, vi skulde tale om. Sig mig så, – har De tænkt videre over sagen? Over alt dette her, som jeg fortalte Dem?

ARNHOLM

Jeg har ikke tænkt på andet lige siden vi skiltes inat.

WANGEL

Og hvad mener De da, at der er her at gøre?

ARNHOLM

Kære doktor, jeg synes, at De som læge må vide det bedre end jeg.

WANGEL

Å, dersom De bare vidste, hvor vanskeligt det er for en læge at dømme rigtigt om en syg, som han holder inderlig af! Og dette her er jo ikke nogen almindelig sygdom heller. Her hjælper ingen almindelig læge, – og ingen almindelige lægemidler.

ARNHOLM

Hvorledes har hun det idag?

WANGEL

Jeg var nu netop oppe hos hende og da forekom hun mig ganske rolig. Men bag alle hendes stemninger ligger der noget dulgt, som det er mig umuligt at komme på det rene med. Og så er hun jo så foranderlig, – så uberegnelig, – så pludselig vekslende.

ARNHOLM

Det følger vel af hendes sygelige sindstilstand.

WANGEL

Ikke alene. I sin dybeste grund er det hende medfødt. Ellida hører til havfolket. Det er sagen.

ARNHOLM

Hvorledes mener De egentlig det, kære doktor?

WANGEL

Har De ikke lagt mærke til, at de mennesker der ude ved det åbne hav er ligesom et folk for sig selv? Det er næsten som om de leved havets eget liv. Der er bølgegang – og ebbe og flod også – både i deres tænkning og i deres fornemmelser. Og så lar de sig aldrig omplante. Å, jeg skulde jo ha’ betænkt det før. Det var en ren forsyndelse imod Ellida at ta’ hende bort der ude fra og flytte hende hid ind!

ARNHOLM

Er De kommen til den mening nu?

WANGEL

Ja, mere og mere. Men jeg burde jo ha’ sagt mig det på forhånd. Å, i grunden vidste jeg det jo også. Men jeg lod det ikke komme til orde i mig. For jeg holdt jo så meget af hende, ser De! Derfor tænkte jeg først og fremst på mig selv. Så rent uforsvarlig egenkærlig var jeg dengang!

ARNHOLM

Hm, – enhver mand er visst lidt egenkærlig under de omstændigheder. For resten så har jeg aldrig mærket noget til den lyde hos Dem, doktor Wangel.

WANGEL driver urolig om på gulvet

Å jo! Og jeg har været det sidenefter også. Jeg er jo så meget, meget ældre end hun. Jeg burde ha’ været for hende som en far – og en vejleder tillige. Burde ha’ gjort mit bedste for at udvikle og klarne hendes tankeliv. Men det er der desværre aldrig ble’t noget af. Jeg har ikke havt fremfærd nok til det, ser De! For jeg vilde jo helst ha’ hende slig, som hun var. Men så blev det jo værre og værre med hende. Og jeg gik her og vidste ikke, hvad jeg skulde finde på.

(sagtere)

Derfor var det, at jeg i min vånde skrev til Dem og bad Dem komme til os.

ARNHOLM ser forbauset på ham

Hvad for noget! Var det derfor, at De skrev?

WANGEL

Ja. Men lad Dem ikke mærke med det.

ARNHOLM

Men i al verden, kære doktor, – hvad gavn vented De da egentlig af mig? Det forstår jeg ikke.

WANGEL

Nej, det er så rimeligt. For jeg var ledet på vildspor. Jeg trode, at Ellidas hjerte havde hængt ved Dem engang. At det lønligt hang en smule ved Dem endnu. At det kanske vilde gøre hende godt at få sé Dem igen og få tale med Dem om hjemmet og om gamle dage.

ARNHOLM

Det var altså Deres hustru, De mente, da De skrev, at her gik en og vented på mig og – og kanske længted efter mig!

WANGEL

Ja, hvem ellers?

ARNHOLM hurtigt

Nej, nej, De har ret. – Men jeg forstod det ikke.

WANGEL

Meget rimeligt, som sagt. Jeg var jo rent på vildspor.

ARNHOLM

Og De siger om Dem selv, at De er egenkærlig!

WANGEL

Å, jeg havde jo så stor en skyld at bøde på. Jeg syntes ikke, jeg turde vrage noget middel, når det kanske kunde lette hendes sind en smule.

ARNHOLM

Hvorledes forklarer De nu egentlig den magt, som denne fremmede mand øver over hende?

WANGEL

Hm, kære ven, – der turde være sider ved den sag, som ikke lar sig forklare.

ARNHOLM

Noget, som i og for sig er uforklarligt, mener De? Aldeles uforklarligt?

WANGEL

I alle fald uforklarligt indtil videre.

ARNHOLM

Tror De da på noget sådant?

WANGEL

Jeg hverken tror eller benægter. Jeg bare véd ikke. Derfor lar jeg det stå hen.

ARNHOLM

Ja, men sig mig nu én ting. Denne hendes underlige, uhyggelige påstand om, at barnets øjne –?

WANGEL ivrig

Det med øjnene tror jeg aldeles ikke på! Jeg vil ikke tro på sligt noget! Det må være den pure indbildning af hende. Ikke noget andet.

ARNHOLM

La’ De mærke til mandens øjne, da De så ham igår?

WANGEL

Ja visst gjorde jeg det.

ARNHOLM

Og De fandt ikke nogen slags lighed?

WANGEL undvigende

Hm, – herre gud, hvad skal jeg svare? Det var jo ikke ganske lyst, da jeg så ham. Og desuden så havde jo Ellida talt så meget om denne ligheden i forvejen –. Jeg véd slet ikke, om jeg var i stand til at se ganske uhildet på ham.

ARNHOLM

Nej, nej, det kan så være. Men så det andet da? At al denne angst og uro kom over hende netop på den tid, da dette fremmede menneske lader til at ha’ været på hjemrejsen?

WANGEL

Ja, ser De, – det er også noget, som hun må ha’ digtet og drømt sig ind i siden i forgårs. Det kom aldeles ikke så pludselig – med én gang – over hende, som hun nu påstår. Men siden hun hørte af denne unge Lyngstrand, at Johnston – eller Friman – eller hvad han nu heder, – at han var på hidrejsen for tre år siden – i Marts måned, – så tror hun åbenbart nu, at sindsuroen greb hende netop i den selv-samme måned.

ARNHOLM

Gjorde den da ikke det?

WANGEL

Ikke på nogen måde. Der har været spor og tegn at påvise længe før den tid. – Rigtignok kom det – tilfældigvis – netop i Marts måned for tre år siden til et temmelig voldsomt udbrud hos hende –

ARNHOLM

Altså dog –!

WANGEL

Ja, men det lar sig ganske simpelt hen forklare af den tilstand – de omstændigheder, – som hun netop på den tid befandt sig i.

ARNHOLM

Altså tegn imod tegn.

WANGEL knuger hænderne

Og så ikke kunne hjælpe hende! Ikke vide sin arme råd! Ikke øjne noget som helst middel –!

ARNHOLM

Om De nu kunde beslutte Dem til at skifte opholdssted? Flytte andetsteds hen? Så hun kunde få leve under forholde, som arted sig hjemligere for hende?

WANGEL

Å, kære, – tror De ikke, jeg har tilbudt hende det også! Jeg har foreslåt, at vi skulde flytte ud til Skjoldviken. Men hun vil ikke.

ARNHOLM

Ikke det heller?

WANGEL

Nej. For hun tror ikke, der vilde være nogen nytte i det. Og det kan hun jo kanske ha’ ret i også.

ARNHOLM

Hm, – siger De det?

WANGEL

Ja, og så desuden, – når jeg tænker mig nærmere om, – så véd jeg virkelig ikke, hvorledes jeg skulde kunne sætte det i værk. For jeg synes næsten ikke, jeg kan forsvare for småpigernes skyld at flytte ud til slig en afkrog. De må jo dog leve på et sted, hvor der i det mindste er nogen udsigt til at få dem forsørget en gang.

ARNHOLM

Forsørget? Tænker De allerede så meget på det?

WANGEL

Ja, herre gud, – jeg må da tænke på det også! Men så – på den anden side igen – hensynet til min stakkers syge Ellida –! Å, kære Arnholm, – jeg står virkelig – på mange måder – som midt imellem ild og vand!

ARNHOLM

For Bolette behøver De kanske ikke at være så særdeles bekymret –

(afbrydende)

Jeg gad vide, hvor hun – hvor de er gåt hen?

Han går op til den åbne dør og ser ud.

WANGEL henover mod pianoet

Å, jeg skulde så gerne bringe hvad offer det end var – for dem alle tre. – Bare jeg vidste noget.

Ellida kommer ind gjennem døren til venstre.

ELLIDA hurtig til Wangel

Gå endelig ikke ud i formiddag!

WANGEL

Nej, nej visst. Jeg blir hjemme hos dig.

(tyder mod Arnholm, som nærmer sig)

Men vil du ikke hilse på vor ven?

ELLIDA vender sig

Å, er De der, herr Arnholm!

(rækker ham hånden)

Godmorgen.

ARNHOLM

Godmorgen, frue. Nå, altså ikke i bad idag ligesom ellers?

ELLIDA

Nej, nej, nej! Der kan ikke være tale om det idag. Men kanske De vil sidde ned et lidet øjeblik?

ARNHOLM

Nej, mange tak, – ikke nu.

(ser hen på Wangel)

Jeg lovte småpigerne at komme ned til dem i haven.

ELLIDA

Ja, gud véd, om De træffer dem i haven. Jeg har aldrig rede på, hvor de færdes.

WANGEL

Å jo, de holder visst til nede ved dammen.

ARNHOLM

Nå, jeg skal sagtens nok komme på spor efter dem.

Han nikker og går over verandaen ud i haven til højre.

ELLIDA

Hvad er klokken, Wangel?

WANGEL ser på sit uhr

Den er nu lidt over elleve.

ELLIDA

Lidt over. Og klokken elleve – halv tolv inat kommer dampskibet. Å, når jeg bare havde overståt det!

WANGEL går nærmere hen til hende

Kære Ellida, – der er en ting, jeg gerne vilde spørge dig om.

ELLIDA

Hvad er det for noget?

WANGEL

I forgårs aftes – der oppe på «Udsigten» – sa’ du, at i de sidste tre år havde du så ofte set ham lys-levende for dig.

ELLIDA

Ja, det har jeg også. Det må du tro mig på.

WANGEL

Nå, men hvorledes så du ham da?

ELLIDA

Hvorledes jeg så ham?

WANGEL

Jeg mener, – hvorledes syntes du, han så ud, når du trode, at du så ham for dig?

ELLIDA

Men, kære Wangel, – du véd jo nu selv, hvorledes han ser ud.

WANGEL

Så han også således ud i dine forestillinger?

ELLIDA

Ja, det gjorde han da.

WANGEL

Netop således, som du igår aftes så ham i virkeligheden?

ELLIDA

Ja, netop således.

WANGEL

Nå, men hvoraf kom det da, at du ikke straks kendte ham igen?

ELLIDA studser

Gjorde jeg ikke det?

WANGEL

Nej. Du sa’ selv siden, at i førstningen vidste du slet ikke, hvem den fremmede manden var.

ELLIDA slået

Ja, jeg tror virkelig, du har ret! Synes du ikke, det var besynderligt, Wangel? Tænk, – at jeg ikke straks kendte ham!

WANGEL

Det var bare på øjnene, sa’ du –

ELLIDA

Å ja, – øjnene! Øjnene!

WANGEL

Nå, – men oppe på «Udsigten» sa’ du, at han altid viste sig for dig, slig, som han var, da I skiltes. Der ude for ti år siden.

ELLIDA

Sa’ jeg det?

WANGEL

Ja.

ELLIDA

Så har han vel dengang set ud omtrent som nu.

WANGEL

Nej. Du gav en ganske anden skildring af ham i forgårs på hjemvejen. For ti år siden var han uden skæg, sa’ du. Ganske anderledes klædt var han også. Og så brystnålen med perlen i –? Den havde jo slet ikke manden igår.

ELLIDA

Nej, den havde han ikke.

WANGEL ser forskende på hende

Tænk dig altså lidt om, kære Ellida. Eller – kan du kanske ikke længer huske, hvorledes han så ud, da han stod med dig på Bratthammeren?

ELLIDA eftertænkende, lukker øjnene en stund

Ikke ganske tydeligt. Nej, – idag kan jeg det slet ikke. Er ikke det besynderligt?

WANGEL

Ikke så besynderligt endda. Der er nu trådt et nyt virkelighedsbillede frem for dig. Og det skygger for det gamle, – så du ikke længer kan sé det.

ELLIDA

Tror du det, Wangel?

WANGEL

Ja. Og det skygger for dine syge forestillinger også. Derfor er det godt, at virkeligheden kom.

ELLIDA

Godt! Siger du, at det er godt?

WANGEL

Ja. Det, at den kom, – det tør bli’ helsebod for dig.

ELLIDA sætter sig i sofaen

Wangel, – kom og sæt dig hos mig her. Jeg må sige dig alle mine tanker.

WANGEL

Ja, gør det, kære Ellida.

Han sætter sig på en stol ved den anden side af bordet.

ELLIDA

Det var egentlig en stor ulykke – for os begge – at just vi to skulde komme sammen.

WANGEL studser

Hvad er det du siger!

ELLIDA

Å jo. Det var det. Og det er jo så rimeligt også. Det kunde ikke bli’ til andet end ulykke. Ikke efter den måde, vi to kom sammen på.

WANGEL

Hvad skulde der da være i vejen ved måden –!

ELLIDA

Hør nu, Wangel, – det nytter ikke, at vi går her længer og lyver for os selv – og for hinanden.

WANGEL

Gør vi da det! Lyver vi, siger du!

ELLIDA

Ja, vi gør. Eller – vi fordølger sandheden i alle fald. For sandheden – den rene, skære sandhed – er jo dog det, – at du kom der ud og – og købte mig.

WANGEL

Købte –! – Siger du – købte!

ELLIDA

Å, jeg var jo ikke et hår bedre end du. Jeg slog til. Gik hen og solgte mig til dig.

WANGEL ser smærtefuld på hende

Ellida, – har du virkelig hjerte til at kalde det så?

ELLIDA

Men er der da noget andet navn for det! Du kunde ikke længer bære tomheden i dit hus. Du så dig om efter en ny hustru –

WANGEL

Og efter en ny mor for børnene, Ellida.

ELLIDA

Kanske det også – sådan ved siden af. Skønt – du vidste jo slet ikke, om jeg dued til den stilling. Du havde jo bare set mig – og talt lidt med mig et par gange. Så fik du lyst til mig, og så –

WANGEL

Ja, kald du det kun, hvad du helst synes.

ELLIDA

Og jeg, på min side –. Jeg stod jo der hjælpeløs og rådløs og så rent alene. Det var jo så rimeligt, at jeg slog til – da du kom og tilbød dig at forsørge mig for livstid.

WANGEL

Det stod så visst ikke for mig som en forsørgelse, kære Ellida. Jeg spurte dig ærligt, om du vilde dele med mig og børnene den smule, jeg kunde kalde mit.

ELLIDA

Ja, det gjorde du. Men jeg skulde ikke ha’ ta’t imod det alligevel! Aldrig for nogen pris skulde jeg ha’ ta’t imod det! Ikke solgt mig selv! Heller det usleste arbejde, – heller de fattigste vilkår i – i frivillighed – og efter eget valg!

WANGEL rejser sig

Har altså de fem–sex år, vi har levet sammen, været så rent uden værd for dig?

ELLIDA

Å, tro da endelig ikke det, Wangel! Jeg har havt det så godt her hos dig, som noget menneske kan ønske sig det. Men jeg gik ikke ind til dit hjem i frivillighed. Det er sagen.

WANGEL ser hen på hende

Ikke i – frivillighed!

ELLIDA

Nej. Det var ikke frivillig jeg rejste med dig.

WANGEL dæmpet

Ah, – jeg mindes – vendingen fra igår.

ELLIDA

I den vendingen ligger det alt sammen. Den har lyst op for mig. Og derfor så ser jeg det jo nu.

WANGEL

Hvad ser du?

ELLIDA

Jeg ser, at det liv, vi to lever med hinanden, – det er i grunden ikke noget ægteskab.

WANGEL bittert

Der sa’ du et sandt ord. Det liv, vi nu lever, er ikke noget ægteskab.

ELLIDA

Ikke før heller. Aldrig. Ikke fra først af.

(ser hen for sig)

Det første – det kunde ble’t et helt og rent ægteskab.

WANGEL

Det første? Hvilket første, mener du?

ELLIDA

Mit – med ham.

WANGEL ser forundret på hende

Jeg forstår dig aldeles ikke!

ELLIDA

Å, kære Wangel, – lad os ikke lyve for hinanden. Ikke for os selv heller.

WANGEL

Nej, vel! Men hvad så videre?

ELLIDA

Jo, ser du, – vi kan aldrig komme bort fra den ting – at et frivilligt løfte er fuldt ud så bindende som en vielse.

WANGEL

Men hvad i al verden –!

ELLIDA rejser sig i hæftighed

Lad mig få lov til at rejse fra dig, Wangel!

WANGEL

Ellida –! Ellida –!

ELLIDA

Jo, jo, – gi’ mig bare lov til det! Du kan tro mig, – det blir så ikke til andet alligevel. Ikke efter den måde, vi to kom sammen på.

WANGEL i behersket smerte

Så vidt skulde det altså komme imellem os.

ELLIDA

Det måtte komme således. Kunde ikke andet.

WANGEL ser tungt på hende

Altså ikke vundet dig gennem samlivet heller. Aldrig, – aldrig ejet dig helt.

ELLIDA

Å, Wangel, – om jeg kunde holde af dig, således, som jeg så gerne vilde! Så inderligt, som du fortjener det! Men jeg føler det så godt, – det kommer aldrig.

WANGEL

Skilsmisse altså? Det er skilsmisse, – en fuld lovformelig skilsmisse, – som du vil ha’?

ELLIDA

Kære, du forstår mig så lidt. Det er slet ikke formerne, jeg bryr mig om. For det er jo ikke slige nogen ydre ting, som det kommer an på, synes jeg. Det, jeg vil, det er, at vi to skal bli’ enige om i frivillighed at løse hinanden.

WANGEL bittert, nikker langsomt

La’ handelen gå om igen, – ja.

ELLIDA levende

Netop det! La’ handelen gå om igen!

WANGEL

Og så siden, Ellida? Bagefter? Har du tænkt over, hvorledes det så vil se ud for os begge? Hvorledes livet så vil komme til at arte sig både for dig og for mig?

ELLIDA

Det får være det samme. Bagefter får det arte sig, som det kan. Det, som jeg be’r og bønfalder dig om, Wangel, – det er jo dog det vigtigste! Gi’ mig bare fri! Gi’ mig min fulde frihed igen!

WANGEL

Ellida, – det er et forfærdeligt krav, du stiller til mig. Lad mig da i det mindste få frist til at samle mig til en beslutning. Lad os få tale nærmere med hinanden. Og und dig da også selv tid til at overveje, hvad du gør!

ELLIDA

Men her er jo ingen tid at spilde med sligt! Jeg må jo ha’ min frihed igen i denne dag!

WANGEL

Hvorfor just det?

ELLIDA

Jo, – for det er jo inat han kommer.

WANGEL farer sammen

Kommer! Han! Hvad har den fremmede mand med dette her at gøre?

ELLIDA

Jeg vil stå frem for ham i fuld frihed.

WANGEL

Og hvad – hvad tænker du så videre at gøre?

ELLIDA

Jeg vil ikke skyde mig ind under, at jeg er en anden mands hustru. Ikke skyde mig ind under, at jeg intet valg har. For ellers vilde der ingen afgørelse være i det.

WANGEL

Du taler om valg! Valg, Ellida! Valg i denne sag!

ELLIDA

Ja, valg må jeg ha’. Valg til begge sider. Må kunne la’ ham rejse alene –. Eller også – følge med ham.

WANGEL

Forstår du selv, hvad du siger? Følge med ham! Gi’ din hele skæbne i hans hænder!

ELLIDA

Men gav jeg da ikke min hele skæbne i dine hænder! Og det – sådan uden videre.

WANGEL

Lad så være. Men han! Han! En vild-fremmed! Et menneske, som du kender så lidet til!

ELLIDA

Å, men dig kendte jeg jo kanske endnu mindre. Og jeg fulgte dog alligevel med dig.

WANGEL

Den gang vidste du da i alle fald så nogenlunde, hvad slags liv du gik imøde. Men her? Her? Tænk dig dog om! Hvad véd du her? Ikke det ringeste véd du. Ikke engang hvem han er – eller hvad han er.

ELLIDA ser hen for sig

Det er sandt. Men det er netop det grufulde.

WANGEL

Ja, vel er det grufuldt –

ELLIDA

Derfor synes jeg også, at jeg ligesom må ind i det.

WANGEL ser på hende

Fordi det står for dig som noget grufuldt?

ELLIDA

Ja. Netop derfor.

WANGEL nærmere

Hør her, Ellida, – hvad forstår du da egentlig ved det grufulde?

ELLIDA tænker sig om

Det grufulde, – det er det, som skræmmer og drager.

WANGEL

Drager også?

ELLIDA

Mest drager, – tror jeg.

WANGEL langsomt

Du er i slægt med havet.

ELLIDA

Det er det grufulde også.

WANGEL

Og det grufulde igen med dig. Du både skræmmer og drager.

ELLIDA

Synes du det, Wangel?

WANGEL

Jeg har nok aldrig kendt dig rigtig alligevel. Aldrig helt til bunds. Det begynder at gå op for mig nu.

ELLIDA

Derfor skal du også gi’ mig fri! Løse mig fra ethvert forhold til dig og dit! Jeg er ikke den, du tog mig for. Nu ser du det jo selv. Nu kan vi skilles i forståelse – og i frivillighed.

WANGEL tungt

Det var kanske bedst for os begge – om vi skiltes. – Men jeg kan det ikke alligevel! – Du er for mig som det grufulde, Ellida. Det dragende, – det er det stærkeste i dig.

ELLIDA

Siger du det?

WANGEL

Lad os se at komme over denne dag med overlæg. Med fuld ro i sindet. Jeg tør ikke løse og slippe dig idag. Har ikke lov til det. Ikke lov for din egen skyld, Ellida. Jeg gør gældende min ret og min pligt at værge for dig.

ELLIDA

Værge? Hvad er da her at værge imod? Det er jo slet ikke nogen vold og magt udenfra, som truer mig. Det grufulde ligger dybere, Wangel! Det grufulde, – det er dragningen i mit eget sind. Og hvad kan vel du gøre ved den?

WANGEL

Jeg kan styrke og støtte dig til at stride imod.

ELLIDA

Ja, – hvis jeg vilde stride imod.

WANGEL

Vil du da ikke det?

ELLIDA

Å, det er jo det, jeg ikke selv véd!

WANGEL

Inat er alting afgjort, kære Ellida –

ELLIDA bryder ud

Ja, tænk! Afgørelsen så nær! Afgørelse for hele livet!

WANGEL

– og så imorgen –

ELLIDA

Ja, imorgen! Kanske min rette fremtid da er forspildt!

WANGEL

Din rette –?

ELLIDA

Et helt og fuldt liv i frihed forspildt, – forspildt for mig! Og kanske – for ham også.

WANGEL sagtere, griber hende om håndledet

Ellida, – elsker du denne fremmede mand?

ELLIDA

Om jeg –? Å, hvad véd jeg det! Jeg véd bare, at han er for mig den grufulde og at –

WANGEL

– og at?

ELLIDA river sig løs

– og at det er hos ham, jeg synes, at jeg hører til.

WANGEL sænker hovedet

Jeg begynder at forstå det meste.

ELLIDA

Og hvad hjælp har så du imod dette her? Hvad råd véd du for mig?

WANGEL ser tungt på hende

Imorgen, – da er han altså rejst. Da er ulykken afvendt fra dit hode. Og da skal jeg være villig til at løse og slippe dig. Vi lar handelen gå om igen, Ellida.

ELLIDA

Å, Wangel –! Imorgen – da er det jo for sent –!

WANGEL ser ud mod haven

Børnene! Børnene –! Lad os da i det mindste skåne dem – indtil videre.

Arnholm, Bolette, Hilde og Lyngstrand kommer frem i haven. Lyngstrand tager afsked dernede og går ud til venstre. De øvrige kommer ind i stuen.

ARNHOLM

Nu kan De tro, vi har gået og lagt planer –

HILDE

Vi vil ud på fjorden ikveld og –

BOLETTE

Nej, ikke sig noget!

WANGEL

Vi to har også gået her og lagt planer.

ARNHOLM

Ah, – virkelig?

WANGEL

Imorgen rejser Ellida ud til Skjoldviken – for en tid.

BOLETTE

Rejser –?

ARNHOLM

Se, det var jo meget fornuftigt, fru Wangel.

WANGEL

Ellida vil hjem igen. Hjem til havet.

HILDE med et spring imod Ellida

Rejser du! Rejser du ifra os!

ELLIDA forskrækket

Men Hilde da! Hvad går der af dig?

HILDE fatter sig

Å, det var ingenting.

(halvhøjt, vender sig fra hende)

Rejs bare du!

BOLETTE angst

Far, – jeg ser det på dig, – du rejser også – til Skjoldviken!

WANGEL

Visst ikke, nej! Jeg ser kanske derud en gang imellem –

BOLETTE

Og her ind til os –?

WANGEL

Ser jeg også –

BOLETTE

– en gang imellem, ja!

WANGEL

Kære barn, det må så være.

Han går henover gulvet.

ARNHOLM hvisker

Vi tales siden ved, Bolette.

Han går hen til Wangel. De taler sagte sammen oppe ved døren.

ELLIDA halvhøjt til Bolette

Hvad var det med Hilde? Hun så jo ud som forstyrret!

BOLETTE

Har du aldrig mærket, hvad Hilde dag ud og dag ind har gået og tørstet efter?

ELLIDA

Tørstet efter?

BOLETTE

Lige siden du kom i huset?

ELLIDA

Nej, nej, – hvad er det?

BOLETTE

Et eneste kærligt ord fra dig.

ELLIDA

Ah –! Skulde her være gerning for mig!

Hun slår hænderne sammen om hovedet og ser ubevægelig frem for sig, ligesom gennemkrydset af stridende tanker og stemninger.

Wangel og Arnholm kommer i hviskende samtale fremover gulvet.

Bolette går hen og ser ind i sideværelset til højre. Derpå slår hun døren op.

BOLETTE

Ja, kære far, – nu står maden på bordet – i fald du –

WANGEL med tiltvungen fatning

Gør den det, barn? Det var jo bra’. Vær så god, overlærer! Nu vil vi gå ind og tømme en afskedspokal med – med «fruen fra havet».

De går mod døren til højre.

FEMTE AKT

Den afsides del af doktor Wangels have ved karudsdammen. Tiltagende sommernatsskumring.

Arnholm, Bolette, Lyngstrand og Hilde, i en båd, stager sig frem fra venstre langs stranden.

HILDE

Se, her kan vi så magelig hoppe iland!

ARNHOLM

Nej, nej, gør ikke det!

LYNGSTRAND

Jeg kan ikke hoppe, frøken.

HILDE

De, Arnholm, kan ikke De heller hoppe?

ARNHOLM

Jeg vil helst la’ det være.

BOLETTE

Lad os så lægge til henne ved badehustrappen.

De stager sig ud til højre.

I det samme kommer Ballested fra højre frem på fodstien, bærende notebøger og et valdhorn. Han hilser til dem i båden, vender sig og taler til dem. Svar høres fjernere og fjernere udenfor.

BALLESTED

Hvad siger De? – Ja visst er det for den engelske damperens skyld. For det er sidste gang, han kommer her iår. Men vil De nyde godt af tonerne, så må De ikke drøje for længe.

(råber)

Hvad?

(ryster på hovedet)

Kan ikke høre, hvad De siger!

Ellida, med sit sjal over hovedet, kommer, fulgt af doktor Wangel, ind fra venstre.

WANGEL

Men, kære Ellida, – jeg forsikkrer dig, – der er rundelig tid endnu.

ELLIDA

Nej, nej, – der er ikke! Hvert øjeblik kan han komme.

BALLESTED udenfor ved havegærdet

Se, god aften, herr doktor! God aften, frue!

WANGEL blir ham var

Å, er De der? Skal her være musik inat også?

BALLESTED

Ja. «Hornforeningen» agter at la’ sig høre. Det skorter os ikke på festlige anledninger i denne tid. I nat skal det være til ære for englænderen.

ELLIDA

Englænderen! Er han alt i sigte?

BALLESTED

Ikke endnu. Men han kommer jo inde fra – mellem holmerne. En véd ikke ordet af, før han er lige over os.

ELLIDA

Ja, – just så er det.

WANGEL halvt mod Ellida

Inat er det sidste rejsen. Så kommer han ikke mere.

BALLESTED

En sørgelig tanke, herr doktor. Men derfor vil vi også, som sagt, gøre ære på ham. Ak ja, ak ja! Nu går snart den glade sommertid til ende. Snart er alle sunde lukket, som det heder i sørgespillet.

ELLIDA

Alle sunde lukket, – ja.

BALLESTED

Trist at tænke på. Nu har vi været sommerens glade børn i uger og måneder. Det holder hårdt at forsone sig med mørketiden. Ja, i førstningen, mener jeg. For menneskene kan alki-a-klimatisere sig, fru Wangel. Ja, såmæn kan de så.

Han hilser og går ud til venstre.

ELLIDA ser ud over fjorden

Å, denne pinefulde spænding! Denne opjagende sidste halvtime før afgørelsen.

WANGEL

Det står altså fast, at du selv vil tale med ham?

ELLIDA

Jeg må tale med ham selv. For det er jo i frivillighed, at jeg skal træffe mit valg.

WANGEL

Du har ikke noget valg, Ellida. Du får ikke lov at vælge. Får ikke lov for mig.

ELLIDA

Valget kan du aldrig hindre. Hverken du eller nogen anden. Du kan forbyde mig at rejse med ham, – følge ham, – ifald jeg vælger det. Du kan holde mig tilbage her med magt. Imod min vilje. Det kan du. Men at jeg vælger, – vælger inderst inde i mit sind, – vælger ham og ikke dig, – ifald jeg vil og må vælge således, – det kan du ikke hindre.

WANGEL

Nej, det har du ret i. Det kan jeg ikke hindre.

ELLIDA

Og så har jeg jo slet ingen ting at stå imod med! Her hjemme er der jo ingen verdens ting, som drager og binder mig. Jeg er jo så rent rodløs i dit hus, Wangel. Børnene ejer jeg ikke. Ejer ikke deres sind, mener jeg. Har aldrig ejet det. – Når jeg rejser, – om jeg rejser da, – enten med ham inat – eller ud til Skjoldviken imorgen, så har jeg ikke en nøgle at gi’ fra mig, – ikke en besked at lægge efter mig, hverken om det ene eller om det andet. Så rent rodløs er jeg i dit hus. Så rent udenfor alt sammen har jeg været lige fra første stund af.

WANGEL

Du har selv villet det således.

ELLIDA

Nej, jeg har ikke det. Jeg har hverken villet det eller ikke villet det. Jeg har bare simpelt hen ladet alting bli’ således, som jeg fandt det den dag, jeg kom. Det er dig – og ingen anden, – som har villet ha’ det således.

WANGEL

Jeg tænkte at gøre det på det bedste for dig.

ELLIDA

Å ja, Wangel, det véd jeg jo så godt! Men der er en gengældelse i dette. Noget, som hævner sig. For nu findes her ingen bindende magt, – ingen støtte for mig, – ingen hjælp, – ingen dragning ind imod alt det, som skulde ha’ været vort fælles inderste eje.

WANGEL

Jeg ser det jo nok, Ellida. Og derfor så skal du jo også fra imorgen af få din frihed igen. Du skal herefter få leve dit eget liv.

ELLIDA

Og det kalder du mit eget liv! Å nej, mit eget rigtige liv kom ud af sporet, da jeg gik ind på samlivet med dig.

(knuger hænderne i angst og uro)

Og nu, – inat – om en halv time – kommer han, som jeg har svigtet, – han, som jeg skulde ha’ holdt ubrødelig fast ved, ligesom han har holdt fast ved mig! Nu kommer han og byder mig – for sidste og eneste gang – at få leve livet om igen, – få leve mit eget rigtige liv, – det liv, som skræmmer og drager – og som jeg ikke kan gi’ slip på. Ikke i frivillighed!

WANGEL

Just derfor trænger du til, at din mand – og din læge også – tar magten fra dig – og handler på dine vegne.

ELLIDA

Ja, Wangel, jeg forstår det så godt. Å, du må ikke tro andet, end at der er stunder imellem, da jeg synes, der vilde være fred og redning i at ty inderligt ind til dig – og prøve på at trodse alle dragende og skræmmende magter. Men jeg kan ikke det heller. Nej, nej, – jeg kan det ikke!

WANGEL

Kom, Ellida, – lad os gå lidt op og ned sammen.

ELLIDA

Jeg vilde så gerne. Men jeg tør ikke. For han sa’ jo, jeg skulde vente på ham her.

WANGEL

Kom bare. Du har god tid endnu.

ELLIDA

Ja, tror du det?

WANGEL

Rundelig tid, siger jeg.

ELLIDA

Lad os gå lidt da.

De går ud i forgrunden til højre. I det samme kommer Arnholm og Bolette frem ved den øvre bred af dammen.

BOLETTE bemærker de bortgående

Se der –!

ARNHOLM sagte

Hys, – lad dem gå.

BOLETTE

Kan De begribe, hvad der er imellem dem i de sidste dage?

ARNHOLM

Har De mærket noget?

BOLETTE

Om jeg har!

ARNHOLM

Noget sådan særligt?

BOLETTE

Å ja. Både det ene og det andet. Har ikke De?

ARNHOLM

Å, jeg véd ikke så rigtig –

BOLETTE

Jo, såmæn har De så. Men De vil bare ikke ud med det.

ARNHOLM

Jeg tror, det vil være godt for Deres stedmor, at hun får gøre den lille rejsen.

BOLETTE

Tror De det?

ARNHOLM

Ja, jeg gad vide, om det ikke vil være bra’ for alle parter, at hun får komme lidt ud en gang imellem?

BOLETTE

Flytter hun nu imorgen hjem igen til Skjoldviken, så kommer hun visst aldrig mere her ind til os.

ARNHOLM

Men, kære Bolette, hvor falder De da på sligt?

BOLETTE

Jo, det tror jeg fuldt og fast. Pas De bare på! De skal sé, – hun kommer ikke igen. I alle fald ikke så længe jeg og Hilde er her i huset.

ARNHOLM

Hilde også?

BOLETTE

Nå, med Hilde kunde det kanske endda gå. For hun er jo ikke stort mere end barn endnu. Og så forguder hun Ellida i grunden, tror jeg. Men med mig er det anderledes, ser De. En stedmor, som ikke er så svært meget ældre end en selv –

ARNHOLM

Kære Bolette, – for Dem turde det kanske ikke vare så ret længe, før De får komme ud.

BOLETTE levende

Siger De det! Har De altså talt med far om det?

ARNHOLM

Det har jeg også gjort, ja.

BOLETTE

Nå, – og hvad sa’ han så!

ARNHOLM

Hm, – Deres far er jo så stærkt optaget af andre tanker i disse dage –

BOLETTE

Ja, ja, det var jo det samme, jeg sa’ før.

ARNHOLM

Men så meget fik jeg dog ud af ham, at De nok ikke må gøre regning på nogen hjælp fra ham.

BOLETTE

Ikke –!

ARNHOLM

Han forklarte mig så indlysende om sine forhold. Mente, at sligt noget var rent ud en umulig ting for ham.

BOLETTE bebrejdende

Og så kunde De endda ha’ hjerte til at stå her og narre mig.

ARNHOLM

Det gjorde jeg så visst ikke, kære Bolette. Det beror helt og holdent på Dem selv – om De vil komme ud eller ikke.

BOLETTE

Hvad beror på mig, siger De?

ARNHOLM

Om De skal få komme ud i verden. Få lære alt det, som De mest har lyst til. Få del i alt det, som De går her hjemme og tørster efter. Få leve livet under lysere vilkår, Bolette. Hvad siger De til det?

BOLETTE slår hænderne sammen

Å, du store gud –! Men det er jo rent umuligt, dette her. Når far hverken vil eller kan, så –. For jeg har jo ingen anden i hele verden, som jeg kunde vende mig til.

ARNHOLM

Skulde De ikke kunne bekvemme Dem til at ta’ imod en håndsrækning af Deres gam- af Deres fordums lærer?

BOLETTE

Af Dem, herr Arnholm! Skulde De være villig til at –?

ARNHOLM

At stå Dem bi? Ja, så inderlig gerne. Både med råd og med dåd. Det kan De lide på. – Slår De altså til? Hvad? Går De ind på det?

BOLETTE

Om jeg går ind på det! Få komme ud, – få se verden, – få lære noget rigtig grundigt! Alt det, som har stået for mig som den store dejlige umulighed –!

ARNHOLM

Ja, alt det kan nu bli’ til virkelighed for Dem. Hvis De bare selv vil.

BOLETTE

Og al denne usigelige lykke vil De hjælpe mig frem til! Å nej, – men sig mig, – kan jeg ta’ imod sligt et offer af noget fremmed menneske?

ARNHOLM

Af mig kan De så godt ta’ imod det, Bolette. Af mig kan De ta’ imod, hvad det så skal være.

BOLETTE griber hans hænder

Ja, jeg synes næsten, at jeg kan det også! Jeg véd ikke hvorledes det er; men –

(bryder ud)

Å, jeg kunde både le og græde af glæde! Af lyksalighed! Å, – så skal jeg da få leve rigtig alligevel. Jeg begyndte at bli’ så ræd for, at livet skulde gå ifra mig.

ARNHOLM

Det behøver De ikke at ængste Dem for, kære Bolette. Men nu må De også si’ mig ganske oprigtigt – om der er noget – noget, som binder Dem her?

BOLETTE

Binder mig? Nej, det er der ikke.

ARNHOLM

Ikke noget som helst?

BOLETTE

Nej, slet ikke. Det vil si’, – far binder mig jo nok på en måde. Og Hilde også. Men –

ARNHOLM

Nå, – Deres far må De jo dog bort fra før eller senere. Og Hilde kommer jo også en gang til at gå sin egen vej gennem livet. Dette her er altså bare tidsspørsmål. Ikke andet. Men ellers er der altså ikke noget, som binder Dem, Bolette? Ikke noget slags forhold?

BOLETTE

Nej, slet ikke. For den sags skyld kan jeg så godt rejse, hvor hen det så skal være.

ARNHOLM

Ja, når så er, kære Bolette, – så skal De også få rejse med mig.

BOLETTE klapper i hænderne

Å gud i himmelen, – hvilken lykke at tænke på!

ARNHOLM

For jeg håber da, at De har fuld tillid til mig?

BOLETTE

Ja, det har jeg rigtignok!

ARNHOLM

Og De tør altså trygt og fuldt betro Dem selv og Deres fremtid i mine hænder, Bolette? Ikke sandt? Tør De ikke det?

BOLETTE

Å jo, visst! Skulde jeg ikke det? Kan De tænke Dem andet! De, som har været min gamle lærer – min lærer i gamle dage, mener jeg.

ARNHOLM

Ikke blot derfor. Den side af sagen hæfter jeg mig ikke videre ved. Men –. Nå, – De er altså fri, Bolette. Der er intet forhold, som binder Dem. Og så spør’ jeg Dem da – om De kunde ville – kunde ville knytte Dem til mig – for livet?

BOLETTE viger tilbage i skræk

Åh, – hvad er det De siger!

ARNHOLM

For hele livet, Bolette. Om De vil bli’ min hustru.

BOLETTE halvt fra sig selv

Nej, nej, nej! Dette her er umuligt! Aldeles umuligt!

ARNHOLM

Skulde det virkelig være så rent umuligt for Dem at –?

BOLETTE

Men De kan da vel aldrig i verden mene, hvad De siger, herr Arnholm!

(ser på ham)

Eller –. Alligevel –. Var det således, De mente det – da De tilbød Dem at gøre så meget for mig?

ARNHOLM

Nu skal De høre lidt på mig, Bolette. Jeg har nok overrasket Dem stærkt, lader det til.

BOLETTE

Å, hvor kunde sådant noget – fra Dem, – hvor kunde det andet end – end overraske mig!

ARNHOLM

Det kan De ha’ ret i. De vidste jo ikke, – kunde ikke vide, at det var for Deres skyld jeg har gjort denne rejsen hid.

BOLETTE

Er De kommet hid for – for min skyld!

ARNHOLM

Ja, det er jeg, Bolette. I våres fik jeg et brev fra Deres far. Og i det forekommer der en vending, som bragte mig på den tro – hm –, at De havde bevaret Deres fordums lærer i – i lidt mere end venskabelig erindring.

BOLETTE

Hvor kunde far skrive sligt noget!

ARNHOLM

Det var slet ikke således, han havde ment det. Men jeg leved mig nu altså ind i den indbildning, at der her gik en ung pige og længted efter, at jeg skulde komme igen. – Nej, nu må De ikke afbryde mig, kære Bolette! Og, – ser De vel, – når man, som jeg, ikke længer står i de egentlige ungdomsår, da gør en sådan tro – eller indbildning – et overmåde stærkt indtryk. Der vokste frem i mig en levende – en taknemmelig tilbøjelighed for Dem. Jeg syntes, jeg måtte rejse til Dem. Se Dem igen. Sige Dem, at jeg delte de følelser, som jeg bildte mig ind, at De gik her og bar på for mig.

BOLETTE

Men når De nu véd, at det ikke var så! At det var en fejltagelse!

ARNHOLM

Hjælper ikke, Bolette. Deres billede, – således, som jeg bærer det i mig, – vil altid stå farvet og præget af den stemning, som fejltagelsen satte mig i. De kan kanske ikke forstå dette her. Men således er det.

BOLETTE

Aldrig havde jeg tænkt mig muligt, at noget sligt kunde bli’ af.

ARNHOLM

Men når det nu altså har vist sig, at det dog kunde? Hvad siger De så, Bolette? Kunde De så ikke beslutte Dem til at, – ja, til at bli’ min hustru?

BOLETTE

Å, men jeg synes, det er så rent umuligt, herr Arnholm. De, som har været min lærer! Jeg kan ikke tænke mig at skulle stå i noget slags andet forhold til Dem.

ARNHOLM

Ja, ja, – når De aldeles ikke synes, at De kan –. Så blir altså forholdet uforandret, kære Bolette.

BOLETTE

Hvorledes, mener De?

ARNHOLM

Jeg står naturligvis ved mit tilbud alligevel. Jeg skal sørge for, at De kommer ud og får se Dem om i verden. Får lære noget, som De rigtig har lyst til. Får leve under trygge og uafhængige vilkår. Deres senere fremtid skal jeg nok også sikkre, Bolette. For i mig vil De altid ha’ en god, trofast, pålidelig ven. Vær De viss på det!

BOLETTE

Å gud, – herr Arnholm, – alt dette er jo ble’t rent umuligt nu.

ARNHOLM

Er dette også umuligt?

BOLETTE

Ja, De kan da vel tænke Dem det! Efter det, De her har sagt mig, – og efter det svar, jeg har gi’t Dem –. Å, De må da selv kunne forstå, at jeg nu umulig kan ta’ imod så umådelig meget af Dem! Ikke nogen verdens ting kan jeg ta’ imod af Dem. Aldrig efter dette!

ARNHOLM

Vil De altså heller bli’ ved at sidde her hjemme og la’ livet gå fra Dem?

BOLETTE

Å, det er så forfærdelig våndefuldt at tænke på!

ARNHOLM

Vil De gi’ afkald på at få se noget af verden udenfor? Gi’ afkald på at få være med om alt det, som De selv siger, De går her og tørster efter? Vide, at der er så uendelig meget til, – og så alligevel aldrig få rigtig rede på noget af det? Betænk Dem vel, Bolette.

BOLETTE

Ja, ja, – De har så storlig ret, herr Arnholm.

ARNHOLM

Og så, – når engang Deres far ikke er her mere, – da kanske at stå hjælpeløs og alene i verden. Eller også at måtte gi’ Dem hen til en anden mand, – som De – muligens – heller ikke kunde føle nogen godhed for.

BOLETTE

Å ja, – jeg ser jo nok, hvor sandt det er, – alt det, som De siger. Men alligevel –! – Eller kanske dog –?

ARNHOLM hurtigt

Nu!

BOLETTE ser tvilrådig på ham

Kanske det da ikke var så rent umuligt alligevel –.

ARNHOLM

Hvilket, Bolette!

BOLETTE

At det kunde la’ sig gøre, – at gå ind på – på det, – som De foreslog mig.

ARNHOLM

Mener De, at De kanske dog kunde være villig til at –? At De i alle fald kunde ville unde mig den glæde at få hjælpe Dem som en trofast ven?

BOLETTE

Nej, nej, nej! Aldrig det! For det vilde nu være så rent aldeles umuligt. – Nej, – herr Arnholm, – tag mig så heller.

ARNHOLM

Bolette! Vil De alligevel!

BOLETTE

Ja, – jeg tror – jeg vil det.

ARNHOLM

De vil altså dog bli’ min hustru!

BOLETTE

Ja. Hvis De endnu synes, at – at De bør ta’ mig.

ARNHOLM

Om jeg synes –!

(griber hendes hånd)

Å, tak, – tak, Bolette! Hvad De ellers sa’, – Deres tvilrådighed før, – det afskrækker mig ikke. Har jeg end ikke fuldt ud Deres hjerte nu, så skal jeg nok vide at vinde det. Å, Bolette, jeg skal bære Dem på hænderne!

BOLETTE

Og så får jeg sé mig om i verden. Får leve med i livet. Det har De lovet mig.

ARNHOLM

Og det står jeg ved.

BOLETTE

Og får lov til at lære alt, hvad jeg har lyst til.

ARNHOLM

Jeg skal selv være Deres lærer. Ligesom før, Bolette. Husk på det sidste skoleåret –.

BOLETTE stille og fordybet i sig selv

Tænk, – at vide sig fri – og få komme ud i det fremmede. Og så ikke behøve at gå og ængste sig for fremtiden. Ikke gå og grue for dette tossede udkomme –.

ARNHOLM

Nej, sligt noget skal De aldrig ha’ nødig at spilde en tanke på. Og – ikke sandt, min kære Bolette, – det er også en ganske god ting? Hvad?

BOLETTE

Ja. Det er det rigtignok. Det er visst og sandt.

ARNHOLM lægger armen om hendes liv

Å, De skal bare se, hvor hyggeligt og lunt vi skal indrette os sammen! Og hvor godt og trygt og fortroligt vi to skal komme ud af det med hinanden, Bolette!

BOLETTE

Ja, jeg begynder også at –. Jeg tror i grunden – at dette her må kunne gå.

(ser ud til højre og gør sig hurtig løs)

Ah! Sig endelig ikke noget!

ARNHOLM

Hvad er det, kære?

BOLETTE

Å, det er den stakkers –.

(peger ud)

Se der borte.

ARNHOLM

Er det Deres far –?

BOLETTE

Nej, det er den unge billedhuggeren. Han går der henne med Hilde.

ARNHOLM

Nå, Lyngstrand. Hvad er der i vejen med ham?

BOLETTE

Å, De véd jo, hvor svag og dårlig han er.

ARNHOLM

Ja, hvis det ikke bare er indbildning.

BOLETTE

Å nej, det er nok sandt. Han gør det visst ikke længe. Men det er kanske det bedste for ham.

ARNHOLM

Kære, hvorfor skulde det være bedst?

BOLETTE

Jo, fordi – fordi det blir visst aldrig til noget med hans kunst alligevel. – Lad os gå før de kommer.

ARNHOLM

Så hjertelig gerne, min kære Bolette.

Hilde og Lyngstrand kommer frem ved dammen.

HILDE

Hej, – hej! Vil ikke herskabet vente på os?

ARNHOLM

Bolette og jeg går helst lidt i forvejen.

Han og Bolette går ud til venstre.

LYNGSTRAND lér stille

Det er svært fornøjeligt her i denne tid. Alle mennesker så går de parvis. Altid to og to sammen.

HILDE ser efter dem

Jeg tør næsten bande på, at han går og frier til hende.

LYNGSTRAND

Så? Har De mærket noget sligt?

HILDE

Å ja. Det er da ikke vanskeligt, – når en har øjnene med sig.

LYNGSTRAND

Men frøken Bolette tar ham ikke. Det er jeg sikker på.

HILDE

Nej. For hun synes, han er ble’t så fælt gammel at se til. Og så tror hun, at han snart blir skaldet også.

LYNGSTRAND

Nå, det er ikke for det alene. Hun vilde ikke ta’ ham alligevel.

HILDE

Hvor kan nu De vide det?

LYNGSTRAND

Jo, for der er en anden en, som hun har lovet at gå og tænke på.

HILDE

Bare tænke på?

LYNGSTRAND

Mens han er borte, ja.

HILDE

Å, så er det vel sagtens Dem selv, som hun skal gå og tænke på da!

LYNGSTRAND

Det kunde nok kanske være.

HILDE

Har hun lovet Dem det?

LYNGSTRAND

Ja, tænk, – det har hun lovet mig! Men De må endelig ikke si’e hende, at De véd om det.

HILDE

Å, gud bevare min mund. Jeg er så taus som graven.

LYNGSTRAND

Jeg synes, det er så svært snilt af hende.

HILDE

Og når De så kommer her hjem igen, – vil De så forlove Dem med hende da? Og gifte Dem med hende også?

LYNGSTRAND

Nej, det vilde ikke passe godt sammen. For jeg tør jo ikke tænke på sligt noget i de første årene. Og når jeg engang kommer så vidt, så vil hun ligesom være ble’t noget for gammel for mig, synes jeg.

HILDE

Men endda så vil De ha’, at hun skal gå her og tænke på Dem?

LYNGSTRAND

Ja, for det er så nyttigt for mig. For mig som kunstner, forstår De. Og hun kan jo så let gøre det, hun, som ikke selv har noget rigtigt livskald. – Men snilt er det af hende alligevel.

HILDE

Tror De, De kan arbejde fortere på kunstværket da, når De véd, at Bolette går her og tænker på Dem?

LYNGSTRAND

Ja, jeg forestiller mig det. Dette her, ser De, at vide, at der et steds i verden er en ung, fin og taus kvinde, som går stille og drømmer om en –. Jeg synes, det må være noget så – så –. Ja, jeg véd ikke rigtig, hvad jeg skal kalde det for.

HILDE

Mener De kanske – spændende?

LYNGSTRAND

Spændende? Å ja. Spændende er det, jeg mener. Eller noget sligt noget.

(ser en stund på hende)

De er så klog, De, frøken Hilde. Rigtig svært klog er De. Når jeg kommer hjem igen, så vil De være omtrent i samme alder, som Deres søster er i nu. Kanske De da også ser ud, som Deres søster nu ser ud. Og kanske De da har fåt det samme sind også, som hun nu har. At De kanske da er ble’t ligesom både Dem selv og hende – i én gestalt at kalde for.

HILDE

Vilde De gerne ønske det?

LYNGSTRAND

Jeg véd ikke rigtig. Jo, jeg tror næsten. Men nu – for i sommer – vil jeg helst, at De skal være lig Dem selv alene. Og akkurat slig, som De er.

HILDE

Liker De mig bedst sådan?

LYNGSTRAND

Ja, jeg liker Dem svært godt så.

HILDE

Hm, – sig mig, De, som er kunstner, – synes De godt om det, at jeg altid går lyst sommerklædt?

LYNGSTRAND

Ja, det synes jeg rigtig godt om.

HILDE

Synes De, at de lyse farverne klæ’r mig da?

LYNGSTRAND

Ja, rigtig dejligt klæ’r det lyse Dem, efter min smag.

HILDE

Men sig mig, – De, som er kunstner, – hvorledes tror De, jeg vilde ta’ mig ud i sort?

LYNGSTRAND

I sort, frøken Hilde?

HILDE

Ja, i helt sort. Tror De, jeg vilde ta’ mig godt ud i det?

LYNGSTRAND

Sort er jo ikke egentlig sådan for sommertiden. For resten vilde De visst ta’ Dem udmærket godt ud i sort også. Netop De med Deres udseende.

HILDE ser hen for sig

I sort helt op til halsen. – Sort krus omkring. – Sorte handsker. – Og et langt sort slør bagover.

LYNGSTRAND

Hvis De klædte Dem slig, frøken Hilde, så vilde jeg ønske, jeg var maler – og skulde male en ung, dejlig, sørgende enke.

HILDE

Eller en ung, sørgende brud.

LYNGSTRAND

Ja, det passed De endnu bedre til. Men De kunde da vel ikke ønske at klæ’ Dem slig?

HILDE

Jeg véd ikke rigtig. Men jeg synes, det er spændende.

LYNGSTRAND

Spændende?

HILDE

Spændende at tænke på, ja.

(peger pludselig ud til venstre)

Nej, men ser De der!

LYNGSTRAND ser derhen

Den store engelske damperen! Og helt inde ved bryggen!

Wangel og Ellida kommer frem ved dammen.

WANGEL

Nej, jeg forsikkrer dig, kære Ellida, – du tar fejl!

(ser de andre)

Nå, er I to her? Ikke sandt, herr Lyngstrand, – han er ikke i sigte endnu?

LYNGSTRAND

Den store engelske?

WANGEL

Ja vel!

LYNGSTRAND peger hen

Der ligger han alt, herr doktor.

ELLIDA

Ah –! Jeg vidste det nok.

WANGEL

Kommen!

LYNGSTRAND

Kommen som en tyv om natten, kan en gerne sige. Så rent stilfærdig lydløst –

WANGEL

De må følge Hilde hen på bryggen. Skynd Dem! Hun vil visst høre på musiken.

LYNGSTRAND

Ja, nu skulde vi just til at gå, herr doktor.

WANGEL

Vi andre kommer kanske efter. Om lidt kommer vi.

HILDE hvisker til Lyngstrand

De to går også parvis.

Hun og Lyngstrand går ud gennem haven til venstre. Hornmusik høres fjernt ude på fjorden under det følgende.

ELLIDA

Kommen! Han er her! Ja, ja, – jeg føler det.

WANGEL

Du skal helst gå ind, Ellida. Lad mig få tale med ham alene.

ELLIDA

Å, – det er umuligt! Umuligt, siger jeg!

(udstøder et skrig)

Ah, – ser du ham, Wangel!

Den fremmede mand kommer fra venstre og standser på fodstien udenfor havegærdet.

DEN FREMMEDE hilser

God aften. Her har du mig altså igen, Ellida.

ELLIDA

Ja, ja, ja, – timen er kommen nu.

DEN FREMMEDE

Er du så rejsefærdig? Eller er du det ikke?

WANGEL

De ser da vel selv, at hun ikke er det.

DEN FREMMEDE

Det er ikke rejseklæ’r eller sligt noget, jeg spør’ efter. Ikke fyldte kufferter heller. Alt det, hun behøver på rejsen, har jeg med mig ombord. Kahyt til hende har jeg også sørget for.

(til Ellida)

Jeg spør’ dig altså, om du er rede til at følge med mig, – i frivillighed følge med mig?

ELLIDA bønfaldende

Å, spørg mig ikke! Frist ikke således!

En dampskibsklokke høres i frastand.

DEN FREMMEDE

Nu ringer det første gang ombord. Nu får du sige ja eller nej.

ELLIDA vrider hænderne

Afgørelse! Afgørelse for hele livet! Aldrig kunne gøre det om igen!

DEN FREMMEDE

Aldrig. Om en halv time er det for sent.

ELLIDA ser sky og forskende på ham

Hvorfor er det, at De holder så uryggelig fast ved mig?

DEN FREMMEDE

Føler ikke du ligesom jeg, at vi to hører sammen?

ELLIDA

Mener De for det løftes skyld?

DEN FREMMEDE

Løfter binder ingen. Hverken mand eller kvinde. Når jeg holder så uryggelig fast ved dig, så er det, fordi jeg ikke kan andet.

ELLIDA sagte og bævende

Hvorfor kom De ikke før?

WANGEL

Ellida!

ELLIDA bryder ud

Å, – dette, som drager og frister og lokker – ind i det ukendte! Hele havets magt er samlet i dette ene!

Den fremmede mand stiger over havegærdet.

ELLIDA viger bag Wangel

Hvad er det? Hvad vil De?

DEN FREMMEDE

Jeg ser det – og jeg hører det på dig, Ellida, – det blir altså dog mig, du vælger til slut.

WANGEL træder imod ham

Min hustru har ikke noget valg her. Jeg er sat både til at vælge og til at – værge for hende. Ja, værge! Hvis De ikke forføjer Dem herfra, – ud af landet, – og aldrig kommer igen, – véd De da vel, hvad De så udsætter Dem for?

ELLIDA

Nej, nej, Wangel! Ikke dette!

DEN FREMMEDE

Hvad vil De gøre mig?

WANGEL

Jeg vil la’ Dem sætte fast – som en forbryder! Straks! Inden De kommer ombord! For jeg véd fuld besked om drabet ude i Skjoldviken.

ELLIDA

Å, Wangel, – hvor kan du –!

DEN FREMMEDE

Det var jeg forberedt på. Og derfor –

(tager en revolver frem af brystlommen)

– derfor så har jeg også forsynet mig med denne her.

ELLIDA kaster sig foran Wangel

Nej, nej, – dræb ham ikke! Dræb så heller mig!

DEN FREMMEDE

Hverken dig eller ham. Vær rolig for det. Denne her er til eget brug. For jeg vil leve og dø som en fri mand.

ELLIDA i stigende oprør

Wangel! Lad mig sige dig det, – sige det, så at han hører på det! Vel kan du holde mig tilbage her! Det har du jo magt og midler til! Og det vil du jo også gøre! Men mit sind, – alle mine tanker, – alle mine dragende længsler og begær, – dem kan du ikke binde! De vil hige og jage – ud i det ukendte, – som jeg var skabt for – og som du har lukket for mig!

WANGEL i stille smerte

Jeg ser det vel, Ellida! Skridt for skridt glider du fra mig. Kravet på det grænseløse og endeløse – og på det uopnåelige, – det vil drive dit sind helt ind i nattemørket til slut.

ELLIDA

Å ja, ja, – jeg føler det – som sorte lydløse vinger over mig!

WANGEL

Did skal det ikke komme. Der er ingen anden redning mulig for dig. Jeg øjner i alle fald ingen anden. Og derfor – derfor så lar jeg – handelen nu straks gå om igen. – Nu kan du altså vælge din vej – i fuld – fuld frihed.

ELLIDA stirrer en stund som målløs på ham

Er det sandt, – sandt, – hvad du siger! Mener du det – af dit inderste hjerte!

WANGEL

Ja, – af hele mit inderste, våndefulde hjerte mener jeg det.

ELLIDA

Og kan du det også! Kan du la’ det ske!

WANGEL

Ja, det kan jeg. Jeg kan det – fordi jeg elsker dig så højt.

ELLIDA sagte og bævende

Så nær – og så inderligt – skulde jeg være kommet ind til dig!

WANGEL

Det har årene og samlivet virket.

ELLIDA slår hænderne sammen

Og jeg, – som så lidet har set det!

WANGEL

Dine tanker gik andre veje. Men nu altså, – nu er du fuldt ud løst fra mig og mit. Og fra mine. Nu kan dit eget rigtige liv – komme ind på – på sit rette spor igen. For nu kan du vælge i frihed. Og under eget ansvar, Ellida.

ELLIDA griber sig om hovedet og stirrer frem for sig imod Wangel

I frihed og – og under ansvar! Under ansvar også? – Der er – forvandling i dette her!

Dampskibsklokken lyder atter.

DEN FREMMEDE

Hører du, Ellida! Nu ringer de for sidste gang. Kom så!

ELLIDA vender sig imod ham, ser fast på ham og siger med magt i stemmen

Aldrig går jeg med Dem efter dette.

DEN FREMMEDE

Går du ikke!

ELLIDA klynger sig op til Wangel

Å, – aldrig rejser jeg fra dig efter dette!

WANGEL

Ellida, – Ellida!

DEN FREMMEDE

Altså forbi?

ELLIDA

Ja! Forbi for alle tider!

DEN FREMMEDE

Jeg ser det nok. Der er noget her, som er stærkere end min vilje.

ELLIDA

Deres vilje mægter ikke et fnug over mig længer. For mig er De en død mand, – som er kommen hjem fra havet. Og som går did igen. Men jeg gruer ikke længer for Dem. Og jeg drages ikke heller.

DEN FREMMEDE

Farvel, frue!

(han svinger sig over havegærdet)

Fra nu af er De ikke andet – end et overstået skibbrud i mit liv.

Han går ud til venstre.

WANGEL ser en stund på hende

Ellida, – dit sind er som havet. Det har både ebbe og flod. Hvorfra kom forvandlingen?

ELLIDA

Å, forstår du da ikke, at forvandlingen kom, – at forvandlingen måtte komme – da jeg fik vælge i frihed.

WANGEL

Og det ukendte, – det drager dig ikke længer?

ELLIDA

Hverken drager eller skræmmer. Jeg har kunnet få sé ind i det, – få gå ind til det, – ifald jeg bare selv havde villet. Jeg har kunnet vælge det nu. Derfor kunde jeg også forsage det.

WANGEL

Jeg begynder at forstå dig – lidt efter lidt. Du tænker og fornemmer i billeder – og i synbare forestillinger. Din længsel og higen efter havet, – din dragning imod ham, – imod denne fremmede mand, – det har været udtrykket for et vågnende og voksende frihedskrav i dig. Andet ikke.

ELLIDA

Å, jeg véd ikke, hvad jeg skal sige til det. Men du har været en god læge for mig. Du fandt, – og du voved at bruge det rette middel, – det eneste, som kunde hjælpe mig.

WANGEL

Ja, – i den yderste nød og fare vover vi læger så meget. – Men nu kommer du altså til mig igen, Ellida?

ELLIDA

Ja, kære, trofaste Wangel, – nu kommer jeg til dig igen. Nu kan jeg det. For nu kommer jeg til dig i frihed, – frivillig – og under ansvar.

WANGEL ser hjerteligt på hende

Ellida! Ellida! Å, – at tænke sig til, at nu kan vi to få leve helt for hinanden –

ELLIDA

– og med fælles livsminder. Dine – så vel som mine.

WANGEL

Ja, ikke sandt, du kære!

ELLIDA

– og for vore to børn, Wangel.

WANGEL

Vore kalder du dem!

ELLIDA

Dem, som jeg ikke ejer, – men som jeg nok skal vinde.

WANGEL

Vore –!

(kysser glad og ilsomt hendes hænder)

Å, – usigelig tak for det ord!

Hilde, Ballested, Lyngstrand, Arnholm og Bolette kommer fra venstre inde i haven.

Samtidigt mange af byens unge folk og sommergæster udenfor på fodstien.

HILDE halvhøjt til Lyngstrand

Nej, sé – hvor rent forlovet hun og far ser ud!

BALLESTED som har hørt det

Det er sommertid, lille frøken.

ARNHOLM ser mod Wangel og Ellida

Nu sejler engelskmanden.

BOLETTE går til gærdet

Herfra kan man bedst se ham.

LYNGSTRAND

Sidste rejs’ for iår.

BALLESTED

Snart er alle sunde lukket, som digteren siger. Det er trist, fru Wangel! Og nu mister vi jo Dem også for en tid. Imorgen flytter De jo ud til Skjoldviken, hører jeg.

WANGEL

Nej, – det blir der ikke noget af. For nu inat har vi to bestemt os om igen.

ARNHOLM ser afvekslende på dem

Ah, – virkelig!

BOLETTE kommer fremover

Far, – er det sandt!

HILDE hen imod Ellida

Blir du hos os alligevel!

ELLIDA

Ja, kære Hilde, – ifald du vil ha’ mig.

HILDE kæmpende mellem gråd og glæde

Åh, – tænk – om jeg vil –!

ARNHOLM til Ellida

Men dette her kommer da sandelig som en overraskelse –!

ELLIDA smiler, alvorligt

Nå, ser De, herr Arnholm –. Husker De, – vi talte om det igår? Når en nu engang er ble’t en fastlandsskabning, – så finder en ikke vejen tilbage igen – ud til havet. Og ikke ud til havlivet heller.

BALLESTED

Men det er jo akkurat som med min havfrue!

ELLIDA

Omtrent, ja.

BALLESTED

Bare med den forskel at havfruen – hun dør af det. Menneskene derimod – de kan aklam-akli-matisere sig. Jo, jo, – jeg forsikrer Dem, fru Wangel, – de kan a-kli-matisere sig!

ELLIDA

Ja, i frihed kan de det, herr Ballested.

WANGEL

Og under ansvar, kære Ellida.

ELLIDA hurtigt, rækker ham hånden

Netop det er det.

Det store dampskib glider lydløst ud over fjorden. Musiken høres nærmere inde mod land.

Innledning til Fruen fra havet

ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

I norsk historie representerer 1880-årene først og fremst den politiske konfrontasjonen mellom de konservative og de liberale, og Ibsen hadde merket seg at begge sider svært gjerne ønsket å få ham med på deres lag, en følelse som det er tydelige spor etter i Rosmersholm. Han var også klar over at ingen av sidene var tilfreds med hans forhold til politikk. Fra München skrev Ibsen 19. desember 1886 til Frederik Hegel og kommenterte tilsendte avisutklipp fra Norden: «Det har gjort et pinligt indtryk på mig i forskellige blade at finde vidnesbyrd om den råhed, som er kommen ind i sindene under de senere års partistridigheder i Danmark og Norge» . Han takket for det han hadde mottatt, men ønsket ikke mer av den slags lesestoff. Erfaringene fra besøket i hjemlandet sommeren 1885 hadde nok også vært blandet. Til Jonas Lie skriver han 27. januar 1887 om sommerplanene:

Vi tænker stærkt på, hvis alt går efter ønske, at tilbringe den kommende sommer oppe ved Skagen. Stedet har jo længe været søgt af malere og det store åbne hav drager os mægtigt. Helt op til Norge går i hvert fald jeg ikke. Forholdene, ånden og tonen der oppe, synes jeg, har lidet tiltrækkende ved sig. Det er højst pinligt at se med hvilken glubsk ivrighed de kaster sig over alskens småting, ret som om det var højvigtige sager.

Ibsens kjølige forhold til Norge på denne tiden hadde trolig sammenheng med at han nå hadde så mye å glede seg over i utlandet. Først og fremst hadde han vunnet en sentral posisjon i Tyskland. I desember 1886 hadde han vært en høyt æret gjest hos hertug Georg av Meiningen i anledning en oppførelse av Gengangere, og i januar 1887 var han gjenstand for sterk hyllest ved en tilsvarende privatforestilling av det samme skuespillet på Residenz-Theater i Berlin. Etter hvert ble han en kjent og omdiskutert dramatiker også i Frankrike og England.

Hva som beveget seg i norsk litteratur i disse årene, var han ikke spesielt opptatt av. Han fulgte godt med i hva Bjørnson og Jonas Lie gav ut, og i et brev datert 4. mars 1887 til sin agent, bokhandler Nils Lund i Kristiania, ber han om å få tilsendt Arne Garborgs roman Mannfolk, som han har hørt rosende omtalt. Hans Jægers «rå bog» Fra Kristiania-Bohmen har han lest, mens Christian Krohgs Albertine har han ingen interesse av å lese. Dette var bøker han helst ville distansere seg fra; sosial tematikk tiltalte ikke Ibsen. Det han kalte dragningen mot det store åpne havet, pekte i en helt annen retning. Sammen med sin hustru valgte han å tilbringe sommeren 1887 i Sæby, en liten kystby i Nord-Jylland, ikke langt fra Frederikshavn. I et brev til Hegel 12. juni hadde han skrevet at både hans hustru og han «glæder os overordentlig til at få sé havet igen», og i et nytt brev, postlagt i Sæby 13. august, skriver han at Jylland er et deilig land å tilbringe sommeren i, at menneskene er vennlige og elskverdige, og utsikten er han også tilfreds med: «det åbne hav har vi daglig for øje i umiddelbar nærhed». Oppholdet i Sæby varte halvannen måned, og det er ikke overraskende at det neste skuespillet Ibsen gav ut, har menneskets forhold til havet som et altoverskyggende emne. Det kommer også til uttrykk i verkets tittel, Fruen fra havet.

Under arbeidet med å planlegge et nytt verk var Ibsen vanligvis åpen for inntrykk og impulser som stammet fra lesning av andre forfattere. Samtidig var han kritisk til at en forfatter skulle opptre i samsvar med doktriner eller programmer som var formulert av aktuelle moteretninger. I et brev til Hegel 27. desember 1883 hadde han kommentert «en literær borgerkrig oppe i København» i sammenheng med at Holger Drachmann hadde brutt med sin gamle venn Georg Brandes: «Jeg for mit vedkommende kan for øvrigt ikke se nogen ulykke deri, om det literære venstre skulde blive sprængt. Jeg tror at disse mange højt begavede forfattere er bedst tjent med at arbejde hver for sig uden at skotte til siden efter et fælles program» . De tidlige 1880-årene hadde stått i den såkalte naturalismens tegn, men Émile Zolas profilerte litteratursyn var innrettet primært for å gjelde fiksjonsprosa og dramatikk og tiltalte i mindre grad lyriske diktere som Drachmann. Ibsen var først og fremst dramatiker, men ikke en gang i samtidsskuespillene hadde han vist noen utpreget naturalistisk tilbøyelighet. Som individualist gikk han sin egen vei, og bare slik kunne han oppnå den virkningen han søkte, å overraske og kanskje aller helst forbløffe sine lesere.

Ibsen hadde bodd i München i noen år fra 1875, og da hadde han og den tyske dikteren Paul Heyse vært omgangsvenner. Forholdet var mindre hjertelig da Ibsen igjen slo seg ned i München fra 1885. På grunnlag av en kommentar han kom med i et brev til Georg Brandes av 30. januar 1875, kan vi gå ut fra at Ibsen kjente Heyses Kinder der Welt (1873). Brandes hadde i sin anmeldelse av Kejser og Galilæer vært kritisk til nødvendighetslæren i boken, og Ibsen peker på en viss motsigelse mellom dette og «Deres godkendelse af noget lignende i P: Heyses ‹Kinder der Welt›». I femte bok av dette verket fortelles det om et gjensyn mellom Edwin, nå overlærer og gift, og hans tidligere kjæreste Toinette, som i mellomtiden har giftet seg med en greve. Toinette har fått et barn, men det lever ikke lenge. Etter barnets fødsel og død har hun ikke villet leve med greven som hans hustru, og hun har bedt ham om skilsmisse, noe han ikke kan gå med på. Hun er mentalt meget utilpass, ligger til sengs om dagen og går oppe om natten og kan ikke falle til ro. Greven kjenner til Toinette og Edwins tidligere forhold, og i et siste forsøk på å avvende den ulykken han frykter vil inntreffe, ber han overlæreren komme og observere grevinnen, og deretter gi ektemannen råd om hva han bør gjøre. Edwin samtykker i dette. Om natten går han ned i parken, hvor det er en slottsdam. Her får han se grevinnen, «den sælsomme Havfruskikkelse», kaste seg ut i dammen og svømme flere ganger frem og tilbake. Et øyeblikk slutter hun å svømme, og det virker som om hun vil la seg dra ned av bølgene, men så tar hun noen sterke svømmetak og kommer seg bort til badetrappen. Da Edwin senere får anledning til å samtale med henne og uttrykker medfølelse i anledning tapet av barnet, sier hun blant annet: «Jeg led, saa længe Barnet levede, og jeg hørte op at lide, da det døde» (sitert etter Bing 1906, 902–04). Hun sier også at barnet var så likt faren at det minnet henne om hvilken pris hun hadde fått det for. Hun opplever det som om barnet anklager henne fordi hun har solgt seg uten kjærlighet. Siden oppsøker Toinette Edwin på hans værelse og ønsker å erobre ham igjen, uten hensyn til deres respektive ektefeller, men møtet blir avbrutt. Edwins råd til greven er å gi henne friheten tilbake. Han frykter for at hun ellers vil ta livet av seg. Greven avslår å følge dette rådet, og Edwin reiser hjem.

Just Bing peker i en artikkel på de ytre likhetene mellom Kinder der Welt og Fruen fra havet, men legger større vekt på forskjellene mellom Heyses episke og Ibsens dramatiske handlingsrekke. Ibsen har benyttet mye av Heyses handling, men det vesentligste har han omformet. Det gjelder især grevens nokså konvensjonelle beslutning. Doktor Wangel griper dypere, idet han er i stand til å gi Ellida friheten. En annen omforming er at Ibsen ikke har kunnet stille en borgerlig overlærer opp som ektemannens jevnbyrdige motstander. Derfor fører han en skikkelse inn på scenen som tilhører en helt annen symbolsk orden, en orden som også Ellida relateres til, det åpne havet, som både drar og skremmer. Dramaet krever at den kvinnelige hovedpersonen stilles overfor et mer radikalt valg enn mellom en doktor og en overlærer. Kampen som utkjempes i siste akt må være «en Kamp mellem Naturmagt og Sjælsadel» (Bing 1906, 907).

Når det gjelder Den fremmedes hensynsløshet og sterke vilje, kan linjen trekkes tilbake til Rosmersholm, ifølge Bing. Rebekka kommer nordfra, mens Den fremmede sies å være kven. Rebekka går inn for å erobre den plassen som Beate har på Rosmersholm, liksom Den fremmede gjør krav på Ellida uten hensyn til at hun er en annen manns hustru. Det som skjer med Rebekka, er at hun ikke slipper unna virkningen av det rosmerske livssynet, og det er en ny Rebekka som opptrer i siste akt av Rosmersholm. Den demoniske makten er nøytralisert, slik det også skjer med Den fremmedes makt over Ellida. Ibsen har lånt trekk av handlingen fra Heyses bok, men han har satt sitt tydelige preg på personene og forholdet mellom dem.

En kjent engelsk roman som kan nevnes som mulig del av bakgrunnen for Fruen fra havet, er Emily Brontës Wuthering Heights (1847). I første halvdel av denne romanen fortelles det om funnet av et hittebarn i Liverpool, en gutt som får navnet Heathcliff, og som blir adoptert og vokser opp på en ensomtliggende gård i Yorkshire. Han og datteren på gården, Cathy, blir som én sjel, der de løper sammen hele dagen på den ville heden. Cathy blir etter hvert betatt av den kultiverte Edgar Linton og det behagelige livet han lever på en herregård i dalen, men hun mister ikke sin følelse av egentlig samhørighet med Heathcliff. Da denne rømmer og blir borte, gifter Cathy seg med Edgar og lever fredelig sammen med ham og hans søster. Noe senere dukker Heathcliff plutselig og uventet opp igjen og vil treffe Cathy. Den første som møter ham, er husholdersken Nelly Dean. Først kjenner hun ham ikke igjen, men så husker hun øynene hans, noen egenartede øyne som gjør et sterkt inntrykk. Cathy kommer i sjelekvaler, og Edgar stiller henne overfor valget mellom Heathcliff og seg selv. Hun klarer ikke å svare på dette, men blir syk og drømmer seg tilbake til friheten på heden. Den betydningen heden har i Brontës roman, svarer til havets plass i Ibsens skuespill. Ibsen leste ikke engelsk, og vi vet ikke om han kjente dette verket, men han kan ha blitt introdusert for det i den tyske oversettelsen, Die Sturmhöhe, som kom ut i 1851.

I det danske månedsskriftet Tilskuerens septembernummer 1887 offentliggjorde Georg Brandes en avhandling om naturalismens ledende romanforfatter: «Virkeligheden og Temperamentet hos Emile Zola». Brandes hadde påvist en klar divergens hos Zola mellom hans litterære program og hans litterære kunst i flere av romanene. Tradisjonelt har man i litteraturhistorien pekt på den store avstanden mellom naturalisme og symbolisme i fransk litteratur fra 1880-årene, men Brandes viser med flere eksempler hvordan Zolas fremstilling er preget av symboliserende trekk, både ved at detaljer kan få en utvidet betydning, og ved at hovedpersoner kan bli til store symboler. Et av eksemplene tar han fra Nana (1880), en roman som i liten grad er resultat av observasjon og erfaring: «Fra først af er denne Nana et tilfældigt Individ, et løst, utugtigt Væsen, født i et Baghus. Men alt som Romanen udfolder sig, stiger hun, bliver større og større, indtil hun tilsidst ses som den Løsagtighedens Aand, der svævede over Kejserdømmets Paris» (G. Brandes 1887, 668). En annen symbolistisk strategi er å velge en gjenstand og la alt dreie seg omkring den, slik at den får liv som et overnaturlig vesen, slik for eksempel haven i La faute de l’abbé Mouret (1875) blir til en guddommelig og begjærfylt paradishave der den ligger i Sør-Frankrike (jf. G. Brandes 1887, 674). Når Zola på denne måten anvender et slikt symboliserende virkemiddel, er formålet «at holde alle Enkelhederne sammen og tilvejebringe den Enhedsvirkning, han attraar» (1887, 678). Blant dem Brandes sendte dette arbeidet til, var Ibsen. Det gikk mer enn ett år før Ibsen i brev av 30. oktober 1888 takket for det, og da med en kanskje symptomatisk feilerindring med hensyn til tittelen, «Temperamentet og Virkeligheden hos Emile Zola». Man kunne nemlig få inntrykk av at «Virkeligheden» ifølge Brandes var noe sekundært i forhold til det dikteriske bidraget hos Zola. Ibsen forsikret at han «gentagne gange» hadde lest avhandlingen med levende interesse. Francis Bull har pekt på denne avhandlingens sannsynlige betydning for Ibsen under planleggingen av Fruen fra havet, og han hevder at den kan ha virket oppmuntrende på dikteren, slik at han denne gangen

«gav symbolikken en større og mere central plass enn han nogen gang tidligere hadde gjort» (HU 11, 36).

At Ibsen også forsøkte å følge med i samtidens naturvitenskapelige teorier og forskningsresultater, og ønsket å gjøre bruk av dem i sine skuespill, er det en del eksempler på, blant annet i Vildanden, hvor vi kan se at han har satt seg inn i deler av Charles Darwins utviklingsteori (jf. innledningen til Vildanden, under Bakgrunn). Også når det gjelder Fruen fra havet, kan Darwins hovedverk On the Origin of Species by Means of Natural Selection (1859) – i J.P. Jacobsens danske oversettelse fra 1872 – føres opp blant kildene. Ballesteds betoning av nødvendigheten av å akklimatisere seg, et ord han har vanskeligheter med å artikulere, kan trolig tilbakeføres til kapittel 5 ( «Varieringslove») i Darwins verk, hvor han drøfter nødvendigheten av «Akklimatisation» hos plante- og dyrearter, deres evne til å tilpasse seg endringer i levevilkårene, ikke minst vekslinger i temperaturen. Når det har vist seg at mennesket og dets husdyr kan tåle meget ulike former for klima, tyder det på et betydelig anlegg for tilvenning, mens det også kan ha sammenheng med artenes kvalitetsvalg i formeringsprosessen (Darwin 1872, 183–87). Darwins interesse for akklimatisering som en utfordring for artene i plante- og dyreriket blir av Ibsen på en humoristisk måte overført til fremstillingen av dekorasjonsmaleren Ballested, som er blitt værende igjen i den lille fjordbyen, mens de øvrige medlemmene av det oppløste teaterselskapet har forlatt stedet flere år tidligere. Ballested har visst å tilpasse seg det lille samfunnet han er havnet i: Han trives, og han føler seg «knyttet til stedet ved tidens og vanens bånd» (). Han er aktiv som amatørmaler, frisør, danselærer og formann i «Hornforeningen», og dessuten gjør han seg nyttig ved å yte hjelp i ulike praktiske forhold, som flaggheising.

Også på andre måter har Ibsen lagt inn henvisninger til samtidens debatt om Darwins utviklingsteori. En av Darwins mest kjente tilhengere, den tyske biologen Ernst Häckel, professor i Jena, hadde i 1868 gitt ut en samling forelesninger over darwinismen, Natürliche Schöpfungsgeschichte. Dette verket var populært i formen, kom raskt i flere opplag og ble oversatt til andre språk, blant annet til dansk i 1877: Skabelseshistorien fra et naturvidenskabeligt Standpunkt. Häckel betoner den nære sammenhengen mellom organisk og uorganisk natur og går inn for å trekke evolusjonens tråder fra de enkleste encellede organismene til mennesket og dets åndsliv. Om man tenker seg utviklingen av livet på jorden i dets forskjellige fremtredelsesformer som en rekke trinn, vil det være særlig interesse knyttet til overgangen fra et trinn til et annet. Tidlig på 1800-tallet hadde franskmannen Jean Baptiste de Lamarck hevdet at artene har evnen til å forandre seg, og at alle organismers livsytringer har sin opprinnelse i et felles kjemisk stoff som han kalte urslim (jf. Häckel 1877, 48). At livet i en fjern urtid oppstod i havet, ble etter hvert en utbredt forestilling blant biologene. For eksempel hevder Häckel med henvisning til den sveitsiske zoologen Louis Agassiz’ studier av fiskefossiler at «af Hvirveldyrene har der først kun existeret Fisk, dernæst Krybdyr og først senere Fugle og Pattedyr» (Häckel 1877, 38). Populært uttrykt kunne en slik teori innebære ideen om at mennesket som art hadde sin opprinnelse i havet. Dette er en tanke som Ellida i sin vantrivsel finner mening i: «Jeg tror, at dersom menneskene bare fra først av havde vænnet sig til at leve sit liv på havet, – i havet kanske, – så vilde vi nu ha’ været ganske anderledes fuldkomne end vi er. Både bedre og lykkeligere» ().

Det som for den vitenskapelige tenkemåten fremstod som en komplisert prosess med mange ledd, kunne for folk flest fortone seg som en overgang fra mennesket som havvesen til mennesket som landvesen. Ibsen har moret seg med å flette inn i handlingen en situasjon som kan oppfattes som et radikalt forenklet bilde, nærmest en karikatur av denne tenkte overgangen fra havet til landjorden. Det er i innledningen til femte akt, hvor fire av bipersonene har vært en tur i båt på fjorden og nå staker seg frem langs stranden:

HILDE

Se, her kan vi så magelig hoppe iland!

ARNHOLM

Nej, nej, gør ikke det!

LYNGSTRAND

Jeg kan ikke hoppe, frøken.

HILDE

De, Arnholm, kan ikke De heller hoppe?

ARNHOLM

Jeg vil helst la’ det være.

BOLETTE

Lad os så lægge til henne ved badehustrappen.

()

I tredje og femte akt er handlingen lagt til en «afsides liggende del af doktor Wangels have. Stedet er fugtigt, sumpig og overskygget af store gamle trær. Til højre ses bredden af en skimlet dam» (). Ideen til havepartiet med den skimlede dammen har Ibsen trolig fått fra Jonas Lies roman En Malstrøm (1884), en skildring av industrielt og økonomisk turbulente tider som rammer eieren av Fossegaard med tilhørende møllebruk, teglverk o.a. Som en kontrast til bedriftsmessig og familiemessig uro er det lagt inn en beskrivelse av en parklignende gammel have:

Nedenfor laa en fed, sumpig Strækning med et hist og her opdukkende Krat, hvor Morgen- og Aftentaagen altid lagde sig – om Sommeren let dunstagtig, om Høsten som en tæt hvid Stribe langs Marken.

Det var en med Grønske næsten helt overvokset Dam. Det skimlede grønne Havegjerde gik tvertover det nederste af den, hvor alle de fede Vandplanter stod og trykkede sig sammen. Af og til kunde en stille Lurer overkomme at høre et dæmpet Plask, – en gulbuget Karuds, som snappede en Flue eller et Froskeembryo i nogen Skikkelse …

Ellers laa Dammen lang, smal og taus, næsten igjengroet, og gjemte sin Tilværelse under Græstørven, der varmede den om Vinteren, medens Taagen lagde sig som Uld over den om Høsten, – til Isen kom, da Karudserne stod med Hovederne sammen i Dyndet midt nede paa Dybet, hvor det aldrig naade til at bundfryse, eller tyde til mørke, hemmelighedsfulde Lunheder langt indunder Myrvolden (J. Lie 1914, b. 5, 19–20; jf. Aarseth 1999, 193, note 96).

En viktig del av bakgrunnen for Fruen fra havet kan man finne i populære forestillinger om møter mellom mennesker og mytiske figurer av typen havfruer og havmenn. Fortellinger og ballader om ulykkelig kjærlighet mellom mennesker og havvesen var flere romantiske diktere tiltrukket av, blant andre Jens Baggesen i balladen «Agnete fra Holmegaard» (1808), en utvidet omdiktning av den kjente danske folkevisen «Agnete og Havmanden», og H.C. Andersen i eventyret «Den lille Havfrue» (1837).

I romantikkens fascinasjon over forestillingen om havmennesker og deres problematiske forhold til landmennesker er det gjerne tale om dysfunksjonell erotikk, billedlige fremstillinger av mentale blokkeringer av en eller annen art, slik vi også finner det i skuespillet om Ellida Wangel. Hun taler om den makten som Den fremmede har over henne, særlig når han fester sine øyne på henne, og hun taler om det grufulle, det «som skræmmer og drager». I samtalens løp blir ektefellene Wangel enige om at hun er syk. Ellidas psykiske problemer og doktor Wangels forsøk på å forstå hennes tilstand er kjernen i Ibsens drama. Bakgrunnen for denne interessen er blant annet studiet av hypnose, som ble drevet ved enkelte vitenskapelige institusjoner, ikke minst aktivt i 1880-årene. I 1883 hadde Bjørnson gitt ut sitt drama Over Ævne I, hvor hovedmotivet er en prests forsøk på å helbrede sin syke hustru på overnaturlig vis, ved bønn, salmesang og kirkeklokkeringing. Til videre opplysning om de kreftene som hadde vært i aksjon, er førsteutgaven forsynt med henvisning til to aktuelle verk av franske forskere: « Leons sur le système nerveux faites par J.M. Charcot. Recueillies et publiées par le Dr. Bourneville. 3e édition. 2 vol. Paris 1881, chez A. Delahaye et E. Lecrosnier. Études cliniques sur l’hystéro-épilepsie ou grande hystérie par le Dr. Richer. 1 vol. Paris 1881, chez A. Delahaye et E. Lecrosnier» (Bjørnson 1883, [100]). Av de to forskerne var især Jean Martin Charcot kjent for sine forelesninger og kliniske forsøk ved det gamle kvinnehospitalet La Salptrière i Paris, hvor han hadde hatt sin virksomhet fra 1862. Bjørnson var blant hans publikum under sitt Paris-opphold tidlig på 1880-tallet. Ibsen fulgte også trolig interessert med i tidens debatt omkring hypnosen og dens muligheter i behandlingen av visse sykdommer. I et brev fra Gossensass 17. september 1884 til Susanna forteller Ibsen at han har overvært noen forsøk som ser ut til å ha med hypnose å gjøre:

I en liden afsluttet kreds har vi havt en højst ejendommelig og interessant underholdning. Frøken Schirmer fra München beskæftiger sig nemlig med spiritisme, eller hvad det skal kaldes. Hun har den evne, ved berøring af et andet individ at få dette til at udføre hvad hun vil. Her fandt hun et meget brugbart medium i en frøken v. Pfeuffer, en ung nervøs dame, og har med denne foretaget en række af de mest utrolige experimenter, senere også med andre; nu er hun rejst.

I marsnummeret av Tilskueren 1887 hadde han kunnet lese en populærvitenskapelig orientering «Om Hypnotisme» av den danske legen John de Christmas-Dirckinck-Holmfeld. Med en rekke eksempler fra især franske eksperimenter og demonstrasjoner illustrerer forfatteren sitt hovedpoeng, nemlig at de alle viser «det samme Fænomen, det hypnotiserede Individs fuldstændige Afhængighed af Hypnotisørens Vilje» (Christmas-Dirckinck-Holmfeld 1887, 234). Han trekker også frem eksempler på at hypnotisøren kan fremkalle fysiske symptomer, blant annet blødninger, men dette lykkes bare med enkelte individer. Et annet poeng er at hypnotismen er blitt en virkningsfull helbredelsesmetode især ved såkalte hysteriske lidelser:

d.v.s. Lidelser af «nervøs» Oprindelse, hvis Aarsag og Natur i Almindelighed er os ubekendt, fordi de ikke giver sig tilkende ved anatomiske Forandringer af Nervesystemet, men hvis Virkninger er i høj Grad iøjnefaldende og besværlige for Patienten (Christmas-Dirckinck-Holmfeld 1887, 242).

Sykdommen som Ellida Wangel synes å lide av, har kjennetegn som røper at den nærmest kan klassifiseres som en slik hysterisk lidelse. Hennes mann doktoren har store problemer med å stille en diagnose: «dette her er jo ikke nogen almindelig sygdom heller. Her hjælper ingen amindelig læge, – og ingen almindelige lægemidler» ().

I tråd med synspunktene i artikkelen om hypnotisme skulle man kanskje vente at skuespillet ville legge opp til en helbredelse av Ellida ved bruk av hypnose. Imidlertid har ikke Ibsen valgt en slik løsning. Snarere kan man si at det er en hypnoselignende relasjon som ser ut til å være noe av problemet. En vesentlig side ved Ellidas situasjon er den virkningen som Den fremmede – især ved sine øyne – har på henne. Dette peker ham ut som hennes hypnotisør. Han anvender all sin kraft på å få bøyd henne under sin vilje, for å få henne til å reise bort sammen med ham. Det får til følge at hun ikke kan velge om hun vil bli værende, eller om hun vil reise. Dette maktforholdet er gjenstand for noe av samtalen mellom doktor Wangel og overlærer Arnholm midt i fjerde akt:

ARNHOLM

Hvorledes forklarer De nu egentlig den magt, som denne fremmede mand øver over hende?

WANGEL

Hm, kære ven, – der turde være sider ved den sag, som ikke lar sig forklare.

()

I artikkelen om hypnotisme stilles spørsmålet på tilsvarende vis: «Hvorledes skal man fysiologisk forklare de hypnotiske Fænomener?» (Christmas-Dirckinck-Holmfeld 1887, 246). Og forfatterens svar går ut på at de lærde ikke er enige om dette. Mange teorier er stilt opp, men ingen av dem har vunnet alminnelig anerkjennelse. Det eneste som står fast, er kjensgjerningene. I dramaet er det ikke tale om kjensgjerninger, men om diktning, og den måten dramatikeren løser knuten på, kan selvsagt diskuteres på medisinske premisser, men den er og må være litterær. Doktoren ser at han ikke kan tvinge sin hustru til å velge å bli i ekteskapet, og han gir henne friheten. I det øyeblikket hun kan velge fritt og i full bevissthet om konsekvensene, har Den fremmede mistet sin hypnotiske makt over henne. Dramaets emne er altså ikke hva man kan oppnå ved hypnose, men hvordan et hypnoselignende maktforhold kan bringes til opphør.

IBSENS SPRÅKLIGE UTVIKLING

Fruen fra havet følger nærmest etter Rosmersholm i tid, og det er naturlig å sammenholde ortografien i de to stykkene når det gjelder Ibsens valg av forkortede former med og uten apostrof og fulle tostavede former. Det er stort sett valgt de samme formene i begge stykkene, så langt det er materiale til å sammenligne dem. Men at Ibsen har valgt samme form i to skuespill, betyr ikke at han har valgt den for godt. Både Rosmersholm og Fruen fra havet har spurte, men spurgte dukker opp igjen to år senere i Hedda Gabler.

En rekke faktorer avgjør formvalget. For det første kan det selv hos Ibsen (eller hans korrekturlesere) opptre tilfeldigheter og inkonsekvens. Når Rosmersholm har trode, trod og Fruen fra havet har trode, tro’d, kan det knapt være annet enn tilfeldig, hva det neppe ville vært den andre veien: nytt fravær av apostrof eller bokstav, som når Ibsen i Fruen fra havet for første gang skriver spurt i stedet for spurgt (, ). For det andre kommer det an på situasjonen. Når Hilde roper «La’ mig være!» (), men «Lad os prøve der borte på den andre siden» (), er det naturlig at hun sløyfer d-en i imperativ i den første replikken. Lyngstrand sier sige (), men «De må endelig ikke si’e hende, at De véd om det» (), der replikken vel kommer raskt og «si’e hende» nærmest blir «si’henne». Arnholm sier sige, men har imperativen si’ mig (). For det tredje kan formen skifte med betydningen. Lyngstrand sier «så drivendes våd, som de dra’r en op af sjøen»; Ellida sier « det, som skræmmer og drager» (, og tilsvarende drager, , ). For det fjerde kan ordet inngå i en fast forbindelse og derfor kreve (eller av Ibsen tillegges) en form som avviker fra hva personen ellers sier. Arnholm sier si’, men «med skam at sige» (), Wangel sier ta, men «i det hele og store taget» (), og Bolette sier sige, men «Det vil si’» ().

Ballested har setningsemner, det vil si ytringer uten subjekt og/eller verbal, i hans tilfelle begge deler, som et markant innslag i de tidlige replikkene: «Mand af faget måské?» (); «Nyde badelivets behageligheder? Hvad?» (); «Dog vel ikke svagelig?» (). Det passer med inntrykket av en mangfoldig flottenfeier med en viss fasade, men uten dyperegående kultur, noe Ibsen lar ham demonstrere med tre mislykkede forsøk på å si «akklimatisere».

Den til dels eksalterte Ellida har ikke en tilsvarende språkbruk; «urolig livlighed» (sceneanvisning ) gjelder mer opptreden enn ordvalg. Men hun har et muntlig innslag i sin polysyndetiske oppregning av sine venner blant havdyrene (). En muntlig detalj er også dobbeltbestemt substantiv i «de andre sjøfuglene» og det etterstilte adverbialet i «i havet kanske» () og «Ja, det er sygt. Og jeg tror det gør én syg også» (). Markant er også en del innledende interjeksjoner: «Uh, – hvor kvælende hedt her er under dette taget» (); «Å hvad! Lad de gamle triste erindringer fare» (); «Nå da! Jeg får prøve på det» (); «Nå! Og så!» (); «Ja vel! Ja vel!» (s. 543 l. 8); «Puh, – hvor lummert her er i dag» ().

Bolette opptrer fornuftig og snakker fornuftig. Hun prøver å holde faren tørrlagt, og flere replikker som ender med utropstegn, går ut på å holde Hilde noenlunde i tømme. Utropstegnene for øvrig gjelder hennes første reaksjon på å skulle gifte seg med Arnholm, og særlig hennes lengsel etter å komme ut. Hun faller litt ut av rollen () ved det første synet av Arnholm: «Tror du den halvgamle fyren er Arnholm!», når hun refser Lyngstrand: «Å, De véd ikke selv, hvor egenkærlig De er!» (), og kanskje særlig i avstanden til stemoren, som hun ellers har omtalt i nøytrale vendinger og til og med dempet Hilde ( «Å, men hun er da i grunden snil alligevel» ()): «Der er så mangt og meget, som denne her ikke ser» ().

Hilde gir en selvkarakteristikk etter at Bolette har kalt henne «rigtig en styg unge»: «Det vil jeg også være. På trods!» (). Hun har noen kraftuttrykk som «guds død» () og «så gu’» (), og hun sier: «Jeg tør næsten bande på, at han går og frier» (). Hennes mest markante enkeltord er «spændende», som hun bruker syv ganger (samme antall fire år etter i Bygmester Solness, noe som underbygger at dette kan være den samme Hilde). Ingen av de andre bruker ordet uten i reaksjon på eller tilsvar til Hildes replikk. Hun er også alene om adjektivet «fristende», men bruker det bare én gang. At hun spør: «véd du, hvad jeg så på Arnholm ved middagsbordet?» (), er en anerkjent morsomhet, idet tilhøreren, basert på vanlig bruk av «å se noe på en», for eksempel at vedkommende er sint, sulten eller har et bestemt yrke, ikke venter at hun skal svare «Tænk, – håret begynder at falde af ham – her midt oppe i hodet», der «på» peker ut det som befinner seg på en – Arnholms – overflate.

Lyngstrand er den som har fått tildelt flest karakteristiske språklige trekk. Han slår straks an en tone av språklig beskjedenhet: «Måtte jeg ikke få lov at komme lidt indenfor?» (); «Ja, jeg tog mig den frihed at gå lidt indenfor» (). Da han har sagt «geburtsdagen» til Ellida, og hun svarer med «fødselsdag», går han straks over til «fruens ge – fruens fødselsdag» (). Slik er det også når han omtaler seg selv og sin tilstand: «Jo, jeg er ligesom lidt svagelig af mig. Men det er ikke noget videre farligt. Det er bare sådant noget med trangpustenhed for brystet» (); «Ja, jeg synes næsten, jeg er ligesom noget træt af mig. Jeg tror så sandelig, jeg får sætte mig en liden smule» ().

Den språklige beskjedenheten ytrer seg også i selvkorrigering eller «sproglig selvkritik» (Diderichsen 1962, 197): «Ja, jeg har også tænkt på at gøre et besøg. Sådan en visit at kalde for» (); «Sådan en gruppe, som de kalder det» (); «jeg har også oplevet dette her. På en måde, at sige» (). Enda en type er grads- og forsikringsadverbialer: «Ja, det vilde jeg så svært gerne» (); «Det skal jeg så inderlig gerne gøre» (); «Jeg skal så sandelig ikke nævne det til noget levendes menneske» (); «Å, det traf sig så svært heldigt» (); «Men netop derfor har jeg fåt slig svær lyst til at gøre et kunstværk af det» (); «Dette her er da rigtig løjerlig morsomt!» (); «Det synes jeg måtte være så rent dejligt for en kvinde» ().

Lyngstrands folkelige opphav kommer til syne særlig ved den ene tilbakevendende detaljen at han, i likhet med snekker Engstrand og flere, lar presens partisipp ende på - es: levendes, gåendes, drivendes, godgørendes, oplivendes, velhavendes.

I tillegg til at Lyngstrand virker beskjeden, fremstår han også som naiv. Dette uttrykkes blant annet gjennom strømmen av spørsmål fra begynnelse til slutt. Men etter hvert kan man kanskje ane noe mer. Han har greid å skaffe seg en «velgjører», han er helt klar på mannens og sin egen overordnede rolle overfor kvinnen og en eventuell hustru, og han har et kall (billedhugger) og en plan for hva kallet skal realiseres i, «et stort værk. Sådan en gruppe, som de kalder det» (). Han forteller om «knekket» og får samtidig anbragt at det er derfor «alle mennesker er så snille og venlige og så godgørendes imod mig» () – et ganske effektivt grep for å sikre seg fortsatt godhet og vennlighet.

Wangel og Arnholm er begge middelaldrende og uttrykker seg som man kan vente. Den gåtefulle Friman / Alfred Johnston, er også middelaldrende. At han dessuten er kven, merkes ikke på noe han sier i teksten. At Wangel gjerne vil ha døtrene som barn lengst mulig, uttrykker Ibsen gjennom en språklig detalj. Wangel kaller dem «småpigerne», mens Arnholm etter å ha kalt dem «pigebørn» () blir stadig tydeligere på at han gjerne vil anse Bolette som voksen og heller vil være hennes «fordums» lærer enn «gamle» ().

I brev til Julius Hoffory 27. september 1888 skriver Ibsen om oversetterutfordringene i Fruen fra havet: «Der hører f. ex. en intim fortrolighed med det dansk-norske sprog til for at opfatte det usikre og seminaristisk halvdannede i Lyngstrands udtryksmåde eller det lette anstrøg af pædagogisk pedanteri, som nu og da giver sig tilkende i Arnholms yttringer og talevendinger.»

TILBLIVELSE

Fruen fra havet ble skrevet i München sommeren 1888. En del av våren hadde gått med til korrespondanse i anledning feiringen av dikterens 60-årsdag, utgivelsen av Henrik Jægers bok om ham og ulike forretningsmessige forhold omkring forfatterskapet. Til Jæger skriver han 13. april at han er «overlæsset med brevskrivning». Likevel er noe i ferd med å skje. I et brev datert 14. april til maleren Bernt Grønvold takker han for et maleri som denne har gledet og beriket ham med:

De ved ikke og kan ikke vide, hvilket værd dette billede, – ganske bortsét fra det kunstneriske, – har for mig netop nu, da jeg går og tumler i tankerne med et nyt skuespil. I Deres friluftsbillede er der hav og sollys og sommerstemning. At disse magter kom til mig anskuelige og levendegjorte tager jeg for et godt varsel; thi de kommer på sin vis til at spille med i det, som jeg nu forbereder.

Til Jacob Hegel, som etter farens død i desember 1887 hadde overtatt ledelsen av forlaget Gyldendal, skriver Ibsen 1. juni 1888 at han ikke har anledning til å besøke København, hvor det er en mye omtalt utstilling: «Denne sommer må jeg tilbringe i ro hersteds for at få mit nye arbejde færdig.» Senere på sommeren, 23. juli, forklarer han i et brev til Laura Kieler at hans svar på hennes brev av 13. juni er forsinket fordi «jeg i denne tid har været og fremdeles er beskæftiget med at skrive et stort nyt skuespil og derfor har måttet sætte al brevskrivning tilside» .

Det eldste bevarte forarbeidet til det nye skuespillet er datert 5. juni 1888 og har overskriften «Udkast» (NBO Ms. 4° 1116a, bl. 1–4, 7–8). Det er trykt i ES 3, 141–47 og i HU 11, 162–69. Først orienterer utkastet om stedet som er valgt for handlingen, et lite anløpssted for turistdampskip. Denne gangen er det ikke planlagt som et gjennomført interiørskuespill, som alle stykkene helt siden Samfundets støtter i 1877 hadde vært: «Høje, bratte, skyggende fjelde omkring. Frit, åbent hav ses ikke. Bare den bugtede fjord» (ES 3, 141). I utkastet fokuseres det videre på menneskenes forhold til havet; det stilles spørsmål om menneskeartens utvikling, som kanskje er forfeilet, og havets dragende makt. I siste del av utkastet trer noen av de aktuelle individene frem, og deres situasjon skisseres, samtidig som det antydes hva som vil bli emnet for deres samtaler i første akt. Den mannlige hovedpersonen nevnes som en sakfører som med sin annen hustru og sine to døtre av første ekteskap bor i huset med en stor veranda og en rommelig have. Av de øvrige nevnes en byråsjef, en ung billedhugger, en grosserer og hans hustru, en maler og en timelærer, foruten byens folk, sommergjester osv. I et annet forarbeid (NBO Ms. 4° 1116a, bl. 5–6), som kan være skrevet etter det første, er sakførerens navn Wangel, ellers har personene navn som byttes ut etter hvert.

Ikke lenge etter det første utkastet har dikteren tatt fatt på utarbeidelsen av de enkelte aktene (NBO Ms. 4° 1116b). De er datert både ved begynnelsen og slutten av hver enkelt akt, og den jevne progresjonen faller i øynene: Første akt har Ibsen holdt på med fra 10. til 16. juni, annen akt fra 21. til 28. juni, tredje akt fra 2. til 7. juli, fjerde akt fra 12. til 22. juli og femte akt fra 24. til 31. juli. Hver akt har tatt rundt én uke, unntatt fjerde akt som har tatt ti dager, og mellom hver akt har det vært nødvendig med en skrivepause på fire–fem dager, bortsett fra mellom fjerde og femte akt, da det bare var to dagers pause.

Under utarbeidelsen av de enkelte aktene har Ibsen strøket noen av personene som var med i utkastet, og andre har fått nye navn. Navneendringene gir holdepunkt for en relativ tidfesting av en del replikkutkast. Etter at de fem aktene var utarbeidet, ble det nødvendig med en ny gjennomskrivning, noe som resulterte i en del strykninger og enkelte nye replikker, også noen endringer av navn. Dette arbeidet er også datert i noen av de enkelte delene; det fant sted utover i august (jf. Manuskriptbeskrivelse, manuskript 4). Til fjerde og femte akt skrev han en del nye replikker (NBO Ms. 4° 1116a, bl. 9–10, 12–15). Den 1. september informerer Ibsen sin forlegger Jacob Hegel om at manuskriptet til det nye femakts skuespillet vil bli sendt til forlaget omkring midten av september. Han er nå opptatt med å renskrive fjerde akt. Med tanke både på teatrene og bokhandlene ønsker han at trykkingen kan komme i gang snarest mulig etter at manuskriptet er kommet til forlaget.

Ikke overraskende ble det i løpet av oktober 1888 i en del aviser spekulert på hva man kunne vente fra Ibsen denne gangen. Blant annet sirkulerte det en uttalelse tillagt dikteren om at hans nye skuespill ville være vanskelig å forstå utenfor Norge. Dette ble Ibsen informert om av sin faste korrekturleser ved Gyldendal, August Larsen, og i et brev av 8. november skriver han til Larsen at han er glad for å ha blitt gjort oppmerksom på det, og han vil offentlig imøtegå at han skulle ha sagt noe slikt (jf. HIS 14k, 611).

I Berlingske Tidende 21. november ble følgende linjer av Ibsen meddelt leserne (Anonym 1888d), med et brev fra dikteren til en ukjent mottager som kilde (av HIS datert [november 1886]):

Hvad flere nordiske blade har berettet om, at mit nye skuespil ifølge mit eget udsagn neppe vilde blive fuldt ud forstået udenfor Norge, er aldeles grundløst. Jeg har aldrig sagt eller frygtet noget sådant. Hidtil har jeg havt det held at se mine arbeider fuldt så godt forståede udenfor som i Norge, og jeg nærer ingen tvil om, at det samme vil blive tilfældet denne gang.

UTGIVELSE

Etter Frederik Hegels død 27. desember 1887 gikk Ibsens korrespondanse med forlaget i København når det gjaldt manuskriptsendinger, sats, trykking, oversettelser og andre rutinemessige sider ved forlagskontakten stort sett gjennom fullmektig August Larsen. Spørsmål som hadde med opplagenes størrelse og forfatterhonorarene å gjøre, sorterte under den nye forleggeren, Jacob Hegel.

Det renskrevne manuskriptet til Fruen fra havet (KBK Collin 262, 4°, III.3) ble sendt fra München 25. september 1888. Ting kan tyde på at avslutningen av renskrivingen har tatt lenger tid enn forutsatt; Ibsen har nemlig ikke hatt noen tid å miste, og har sendt fra seg den eneste korrekte avskriften av det ferdige stykket. Dagen etter skriver han til Jacob Hegel at det «vilde […] være mig til stor beroligelse gennem et par ord på et brevkort at få visshed for at pakken rigtig er fremkommet» . Han ber også om at tittelen foreløpig ikke gjøres kjent, og at tittelsiden blir trykt sist. Det var tydeligvis ønskelig med et visst hemmelighold, slik at publikums nysgjerrighet og forventning ble holdt ved like så lenge som mulig.

Den 3. oktober 1888 sendte Jacob Hegel brev til Ibsen hvor han informerer om at skuespillet er antatt til utgivelse, og at det allerede er overlevert til trykkeriet. Samtidig kommer han med sitt tilbud om honorar og størrelse på opplaget. Han forsikrer dikteren om at han og hans frue omfatter det nye arbeidet med personlig interesse. Brevet er ikke bevart, men at innholdet svarer til det som her er antydet, kan uten vanskelighet leses ut av Ibsens svarbrev datert 6. oktober 1888, hvor han aksepterer tilbudet og gir uttrykk for glede over forleggerens positive respons. Det var tydelig at Jacob Hegel la stor vekt på å bevare det gode forholdet som var blitt etablert mellom Ibsen og Gyldendal i hans fars tid.

Ikke før i brevet 8. november til August Larsen gir Ibsen forlaget tillatelse til å informere om skuespillets tittel. Skulle man innhente forhåndsbestillinger av boken, måtte tittelen selvsagt være kjent.

Fruen fra havet : skuespil i fem akter forelå trykt i København 28. november 1888, i et førsteopplag på 10 000. Det var 2000 mer enn for de to foregående skuespillene Vildanden og Rosmersholm. Ibsen skriver 11. desember til Jacob Hegel:

Jeg beder Dem herved modtage min bedste og forbindtligste tak for den særdeles smukt udstyrede udgave, hvori De har ladet «Fruen fra havet» udkomme. Den nye skriftsort, som er anvendt til navnene over replikerne, tager sig overmåde godt ud. Også andre forandringer i udstyret har jeg med påskønnelse og erkendtlighed bemærket. Nu vil jeg blot ønske at det må gå livligt med afsætningen. Oplaget er jo vovelig stort.

Dikteren kunne ha rett i at opplagets størrelse var dristig. Ikke før 14 år senere ble det nødvendig å sende ut annet opplag, som var på 1000.

Som vanlig med nye samtidsskuespill av Ibsen var det i Tyskland en betydelig interesse. Flere oversettere og forlag konkurrerte om å komme først på markedet. Dikteren hadde i januar 1887 fått kontakt med en krets av beundrere i Berlin, blant annet en dansk professor, Julius Hoffory, som var fonetiker og filolog og dessuten en kvalifisert oversetter. I et brev av 27. september 1888 til Hoffory viser han til «den mellem Dem og mig trufne aftale» som gjelder oversettelse til tysk av det skuespillet han nettopp er ferdig med. «Manuskriptet er for et par dage siden sendt til København og de trykte ark vil derfra efterhånden blive Dem tilstillede hurtigst muligt» . Den 16. november kan Ibsen kvittere for brev fra Julius Hoffory, hvor denne opplyser at oversettelsen til tysk er ferdig. Dermed ser Ibsen en mulighet for at Berlin-utgaven kan foreligge som bok samtidig med originalen, «nemlig ved udgangen af denne eller i begyndelsen af næste måned». Han har en sterk tro på Hofforys evner som oversetter av dette skuespillet. Det er en språklig krevende tekst ved at flere av personene har spesielle måter å uttrykke seg på: «jeg ved ikke nogen anden, end Dem, som kunde tænkes at sidde inde med alle betingelser for at løse opgaven fuldt ud tilfredsstillende.» Det var nok for optimistisk å tenke seg at den tyske utgaven ville kunne foreligge samtidig med originalen, men det var ikke mange dager om å gjøre: Den 6. desember 1888 kom Die Frau vom Meere : Schauspiel in fünf Akten. Utgaven innledet Fischer-forlagets serie Nordische Bibliothek, utgitt av Julius Hoffory, og kom i tre nye opplag i 1889, før den i 1890 ble innlemmet i «Henrik Ibsen’s Werke» i serien Moderne Dramen (jf. Beck 1986, 17, 21). Etter hvert kom det flere oversettelser til tysk og til andre språk (jf. Oversettelser i Ibsens levetid nedenfor).

Samme dag som originalutgaven av Fruen fra havet ankom Helsingfors, begynte Helsingfors Dagblad uten samtykke av forfatteren i sin «Udklipningsføljeton» å offentliggjøre en oversettelse til svensk. Mot dette nedla Zacharias Topelius en protest i bladet Finland (jf. Morgenbladet 1888, 29/12 nr. 731 og Dagbladet 1889, 4/1 nr. 3). I USA ble verk av nordiske diktere på denne tiden straks trykt i nordisk-språklige aviser og tidsskrifter og deretter utgitt i særtrykk. Det første heftet av Samfundet : illustreret Maanedsskrift for skandinavisk Literatur, Familie- og Foreningsliv, som kom ut i mai 1889 i Chicago, åpnet med Ibsens Fruen fra havet (jf. HFL 3, 79). Slike ettertrykk skyldtes manglende internasjonale konvensjoner om forfatterrettigheter og innebar tapte inntekter for Ibsen som for andre forfattere.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Den første norske avisen som kunne informere sine lesere om det nye skuespillet, var Verdens Gang. Det skjedde ved et telegram avsendt fra København 28. november kl. 23.35 og trykt i avisen dagen etter. Hovedsaken i telegrammet er en rask oversikt over handlingen, med en meget kortfattet vurdering til slutt:

Ellida er en overmaade interessant Figur, Wangel svagere. Datteren Hilda [sic] fortryllende Backfisch. Endvidere: En udmærket brystsvag Kunstner, en hverdagslig, halvgammel Overlærer, der forloves med Bolette, og en komisk afdanket Danselærer. Samt: Den Fremmede, holdt i Halvmørke med faa Repliker. Sceneriet betagende: megen Symbolik og stor Skjønhed i Replikkerne (Anonym 1888e).

Etter Ibsens ønske la forlaget vekt på at førsteutgaver av hans skuespill skulle være å få kjøpt samtidig i bokhandlene i alle de viktigste byene i Norden (jf. HIS 7k, 604–06). Kassene med eksemplarer av Fruen fra havet skulle ha foreligget i Kristiania 28. november 1888. På grunn av dampskipsforsinkelse kom de først ved middagstid dagen etter. Den 30. november gir Verdens Gang en rapport om situasjonen ved bokkassenes ankomst i Kristiania: «Hos alle Boghandlere var Efterspørslen stor, og nede paa Toldbodbryggen formelig sloges igaar Morges Byens Boghandlere om, hvem der først skulde faa sine Kasser op.» Triumferende legger avisen til at den var «det eneste Blad i Byen, som igaarmorges gjennem sit Kjøbenhavnertelegram saa sig i stand til at bringe Publikum nogen Besked om det med saa megen Spænding ventede Værk» (Anonym 1888g). Et nytt skuespill av Ibsen representerte i disse årene en stor og viktig nyhet, og det gjorde at avisene prioriterte stoff om slike begivenheter.

Ibsen fulgte som alltid interessert med i hva som ble skrevet, og noen ganger er hans kommentarer til det han leste, bevart. I en serie artikler i Morgenbladet fra 5. til 12. desember 1888 var Fruen fra havet gjenstand for en lang, anonym omtale. Om denne anmeldelsen skriver Ibsen i et post scriptum til et brev av 6. februar 1889 til teatersjef Hans Schrøder:

I «Morgenbladet» findes en række af artikler, hvori de i mit stykke forekommende personer er ganske fortræffeligt og korrekt karakteriserede således som jeg har ment det. Skulde derfor nogen af de rollehavende svæve i uvisshed om den rette opfatning, kan jeg kun henvise til disse artikler, hvilke først for nylig er komne mig i hænde.

Ibsens tilfredshet med denne gjennomgangen ble meddelt Morgenbladet, hvor forfatteren, Alfred Sinding-Larsen, hadde en sentral stilling i redaksjonen, og resultatet var at de ble gitt ut på ny, samlet i egen publikasjon under fullt navn og med tittelen Om Henrik Ibsen: Fruen fra Havet og Personerne deri.

Anmelderen uttrykker innledningsvis glede over at Ibsen med det nye skuespillet synes å ha forlatt den gåtefulle og dystre menneskeskildringen som preger de foregående skuespillene, og nå har skrevet et verk som er «frit for Pessimismens trykkende Mare» (Sinding-Larsen 1889c, 2). Etter å ha gitt et grundig referat av handlingen omtaler han stykkets personer en for en, rangert etter deres betydning. Ellida har den sentrale posisjonen i handlingen, og spørsmålet kan stilles om denne skikkelsen kan bære den interessen som hun omfattes med. Det finner anmelderen at hun kan. Hennes egenskaper er slik at de sikrer henne vår sympati. Hun er syk, men hun er samtidig ærlig og åpen. Det er ikke patologien som blir hovedsaken, men det at mennesket er utstyrt med en vilje og har et valg. Hvordan hun er havnet i sin ulykkelige situasjon, er ikke avgjørende – etter anmelderens syn blir ikke stykkets fremstilling i seg selv mer dramatisk fordi dikteren «har formaaet at gjennemtrænge det med Noget af Nordlandshavets dunkle og dystre Eventyrpoesi» (1889c, 27). Både i forholdet til Den fremmede og til Wangel er hennes grunnleggende konflikt frivillighet mot tvang. At sinnslidelse kan fungere utmerket som dramatisk motiv, vet man av Ophelia i Hamlet. I Ibsens stykke er det ikke bare et motiv, men det er både utgangspunkt og hovedtema, og utviklingen av Ellidas kasus gjennom fem akter er virkningsfullt fremstilt, med de to scenene med Den fremmede som høydepunkter.

I doktor Wangel ser anmelderen klare karaktersvakheter, men viktigere er hans styrke, som er kjærligheten til hustruen. Det er ikke hans legekunst, men hans uselviske kjærlighet som utvirker helbredelsen, at han tenker på henne mer enn på seg selv. Den fremmede er på sitt vis frastøtende og gåtefull, men i sin ærlighet er han ikke ond. Han er dominert av en naturmakt. For Ellida (og for Ibsen, antar anmelderen) kan denne møtes bare med «den frie, selvstændige, ansvarlige Menneskevilje» (Sinding-Larsen 1889c, 38). Dialogene mellom Arnholm og Bolette ser Sinding-Larsen som «en ikke uvelkommen Hvile» (1889c, 40) for tilskueren. Bolette er som en stille karussdam i forhold til Ellidas brusende hav. Hun er tenksom, hun nøler, men tror til slutt «at dette her maa kunne gaa» (1889c, 47) – og det samme tror anmelderen. Lyngstrand er stykkets naive egoist, mens Hilde er «et lidet Trold, kvik og hensynsløs» (1889c, 52), men samtidig med lengselen etter å komme til forståelse med sin stemor. Ballested representerer komedien i stykket og bidrar til den forsonlige helhetsvirkningen. I sin oppsummering slår Sinding-Larsen fast at emnet i Fruen fra havet som så mange ganger før hos Ibsen er ekteskapet. I motsetning til Nora velger Ellida å bli. Hun opplever at mannen oppgir sitt eget, og han er sånn sett den første av Ibsens ektemenn som ikke er egoist. For en gangs skyld ender ikke stykket med et spørsmålstegn, men med et punktum.

Dagbladets anmelder Johan Irgens Hansen ser Fruen fra havet primært som Ibsens tolkning og omdiktning av «den gamle nordiske Saga om Havets underfulde Magt over Sindene», slik den har vært overlevert i den danske folkevisen «Agnete og Havmanden». Også han finner det nødvendig å ofre stor plass på et referat av handlingen, et dramas fabel er nemlig «det væsentlige». Samtidig ser han det slik at «Fabelen er af indre Art», og da blir den dramatiske komposisjonen utslagsgivende: «i jo højere Grad Handlingen er psychologisk pointeret, desto mere føler man, at det kun er Dramaet selv, der kan give den fulde Forstaaelse.» Den fremmede har en underlig makt over Ellida. Dette må man som leser akseptere slik dikteren har fremstilt det. Enkelte vil kanskje stirre seg blind på noen enkeltheter og ikke se «den indre, store Handling», men forholdet er at det uutgrunnelige i Ellidas psyke er introdusert, motivert, utviklet og løst på en så å si «naturalistisk» måte (Hansen 1888).

En romanforfatter kan utpensle bakgrunn og miljø, mens en dramatiker må få frem stemningen og lokalfarven ved hjelp av noen få, nesten umerkelige strøk. Ibsen er en mester i denne kunsten, men det krever at leseren anstrenger seg for å gripe helheten. Også i dette skuespillet «kastes der Strejflys fra Sidehandlingerne ind over Hovedmomentet». Og hovedmomentet er Ellidas psykologiske utvikling. Det er den man må forsøke å se trinnene i, slik de synliggjøres gjennom replikkene. Her medgir Irgens Hansen en vanskelighet. Han forstår Ellida når hun sier at Den fremmede er som havet, at han er grufull, skremmende og lokkende. Men når Wangel sier om Ellida at hun er som havet, blir bildet av henne ikke klarere, synes anmelderen: «det kommer vel af, at hvor vi ser hende, er hun lidende, vistnok vexlende i Stemningen, men det dragende, det lokkende ved hende synes af en helt anden Art» (Hansen 1888).

Om løsningen skriver Irgens Hansen at den er «saa enkelt ført og saa sublim tænkt, at kun Mesteren kan vove den – og klare den». Både Wangel og Arnholm er i slekt med Rosmer fra det forrige skuespillet. De er edle karakterer, beredt til å ofre. Ellida er formet av havet og naturen til å kreve noe umåtelig og uutgrunnelig, men da hun opplever menneskekjærlighetens evne til å ofre, ser hun naturkjærlighetens begrensning, og hun gir avkall på havmannen. Ibsen har sett sine landsmenns «umaadelige Hang til Krav ud over Evnerne, til Krav med Glemsel for den nærmeste Kjærlighed». Hans mening rettes ikke bare til nordmennene – «den gaar til alle Folk». Men handlingen er plassert i «vor Natur», og det er «Mennesker af vort Slag» som føler og handler i dette skuespillet (Hansen 1888).

Professor Bredo Morgenstierne, som Ibsen hadde truffet både i Kristiania i 1874 og i Stockholm og Uppsala i 1877, hadde skrevet Aftenpostens usignerte jubileumsartikkel i anledning Ibsens 60-årsdag 20. mars 1888. Den 21. november samme år sender Ibsen et takknemlig brev til ham som artikkelens formodede forfatter. Han nevner at han har bedt sin forlegger om å sende professoren et eksemplar av det nye skuespillet, som var ventet en uke senere. Morgenstierne kvitterte for boken med en anmeldelse signert –V.– i Aftenposten 5. desember 1888. Her slår han fast at Ibsen er «Overraskelsernes Digter». I det foregående skuespillet syntes man at «alting ramlede ud i Møllefossen», og man korset seg over Rebekka Wests frigjorte moral. Nå «præsenterer Digteren os et overmaade dydigt og i sine Perspektiver harmonisk Livsinteriør». Overraskelsen holder seg imidlertid ikke lenge. Tankestoffet og resultatene skiller seg egentlig ikke fra det man vil kjenne fra Ibsens tidligere diktning. Dersom Fruen fra havet betegner en epoke i forfatterskapet, er det at den store spørsmålsstilleren denne gangen gir et svar, idet han peker på den veien han ser som den rette: «det Frihedens, Ansvarets, Livsglædens og Kjærlighedens ‹tredie Rige›, som han saa ofte har ladet os skimte i Baggrunden» (Morgenstierne 1888).

Som så ofte hos Ibsen er det en kvinneskikkelse som står i sentrum. Og denne gangen blir den utbredte oppfatningen at kvinnens edleste oppgave er å tjene mannen i hans livskall, trukket frem til offentlig avstraffelse. Hovedsaken er likevel Ellidas karakterutvikling og sjelekamp. Hennes lengsel etter havet og hennes kretsing omkring et intimt samliv med naturen gir skuespillet en grunntone som etter Morgenstiernes syn svarer til den i Jonas Lies Den Fremsynte. Ellidas psyke er slik at hun lett kommer under den pågående fremmede sjømannens hypnotiske herredømme. Det at hun opplever sin situasjon i Wangels hjem som marginalisert, gir ekstra næring til hennes frihetstrang. I det øyeblikket Den fremmede opptrer på skueplassen og gjør krav på henne, opplever hun ufriheten ekstra sterkt. I det øyeblikket båndene løses og hun i frihet og under eget ansvar får velge sitt liv, opplever hun frihetslengselen som et selvbedrag, og hun innser at det finnes indre bånd som er sterkere enn den ytre tvangen. Anmelderen ser Ellidas utvikling som psykologisk skildring «af betydeligt Værd». Enkelte vil kanskje reagere på alt det mystiske og abnorme som kommer til uttrykk, men ifølge Morgenstierne svekker ikke det den psykologiske tegningen. Som et eksempel på den mesterlige fremstillingen av Ellidas urolige karakter trekker han frem den scenen i tredje akt hvor Ellida i det ene øyeblikket – tydeligvis under påvirkning av morfinen hennes mann har gitt henne – føler seg så lykksalig at hun ikke kan sette seg ned. I neste øyeblikk har hun problemer med å se ektemannen for seg, og blir besatt av angst.

Om ikke den psykologiske sannheten svekkes av disse trekkene, av Ellidas meget spesielle tilstand, kan det likevel tenkes at skildringens typiske betydning reduseres, slik at samfunnsmoralen ikke kommer til sin rett. Like fullt er det ifølge denne anmelderen positivt at verdien av den menneskelige valgfriheten med innebygget ansvar betones i en tid da man taler så mye om determinisme at ansvarsløshet for individet lett kan bli en utbredt lære.

Når det gjelder den ekteskapskritikken som ligger implisitt i Ellidas vanskelige situasjon, finner ikke Morgenstierne den helt overbevisende. Det kan nok skje at en kvinnes vilkår fører til at hun går inn i et ekteskap uten den store pasjonen, men også et slikt valg skjer i frivillighet. At valget senere kan vise seg å være uheldig, betyr ikke at det har skjedd av tvang. Når det for eksempel gjelder Bolette og Arnholm, «saa kan det neppe siges, at man forlader dem med den sørgelige Forvisning, at deres Livslykke skal strande paa denne Forbindelse» . Bolettes valg er frivillig, og hun tror «at dette her maa kunne gaa». Det samme tror leseren. Hva Ibsen tror, er derimot ikke helt klart for anmelderen. Dialogene mellom dem, ikke minst i siste akt, er nokså lange og gjør «et mattere Indtryk» enn man er vant til fra Ibsens side. Anmelderen misunner ikke den skuespilleren som skal opptre i Arnholms rolle. Bifigurene Hilde, Lyngstrand og Ballested byr på mer takknemlige oppgaver. Wangel er ingen sterk og markant karakter. Han viker unna vanskelighetene og vil helst ha glade ansikter omkring seg. Ikke desto mindre finner anmelderen adskillig sant og treffende i skildringen.

Vanligvis forbindes Ibsen med billedspråk og personenes dobbelttydige replikker – anmelderen finner mindre av slikt denne gangen. Det er liksom renere luft og lysere perspektiver over Fruen fra havet enn man har sett på en stund fra Ibsens side, og det er grunn til å tro, «som altid hos Ibsen», at stykket kommer enda bedre til sin rett ved scenisk oppførelse enn ved lesning (Morgenstierne 1888).

Bergens Tidende hadde 7. desember 1888 en usignert anmeldelse av skuespillet, hvor det fremheves at det også denne gangen, liksom i flere av Ibsens foregående skuespill, er kvinnene «Digteren lader gaa forrest». Det er kvinner som kjemper både for frihet i sinnet og for ytre frihet. I Fruen fra havet er frihetstrangen særlig sterk. Den fremmede er den første som sier til Ellida at hun må velge å følge ham frivillig, og det virker sterkt på henne. For Bolette er ønsket om å få komme ut i verden og se og lære så sterk en frihetstrang at hun er i stand til å forlove seg med en mann hun ikke elsker, fordi dette betyr frihet for henne. Åpningsscenen, med Ballested som forklarer ideen med at hans fjordmaleri skal ha en halvdød havfruefigur i forgrunnen, gir en lettfattelig symbolikk, og anmelderen hevder at ikke noe annet skuespill av Ibsen har fra første linje av stått så klart for våre øyne som Fruen fra havet. Bolette og Hilde, så forskjellige som de er, «er to af de nydeligste unge Pigeskikkelser, nogen Literatur kan opvise». Også Arnholm, den peppersvennaktige og sirlige overlæreren, er «en usigelig vellykket Figur», synes anmelderen. Wangel har trekk som kan minne om en Rosmer eller kanskje en Helmer, men får sin rette farve når han står ved siden av sin hustru. Det er den gåtefulle Ellida og Den fremmede fra det store havet som gjør størst krav på vår interesse, og vi fryder oss over den havfriske luften som strømmer over oss, utløst av dikterens vaiende frihetsbanner (Anonym 1888c).

I 1887 hadde Norsk Kvindesagsforening begynt å gi ut tidsskriftet Nylænde, og i tidsskriftets tredje årgang ble Fruen fra havet anmeldt av redaktøren, Gina Krog. Hun synes at doktor Wangel er «bogens skjønneste skikkelse» – hans sinn er edelt og fint og hans kjærlighet sterk og lutret, samtidig er han fremstilt «uden spor af helteudstyr, jevn og virkelig og hverdagslig». Anmelderen ser også hans passivitet og rådvillhet, men han viser mot, kraft og offervilje når det kreves. Kvinners hengivelse og offervillighet for menn mangler ikke i litteraturen, men her har man et sjeldent eksempel på det motsatte. Den motsatte mannsskikkelsen finnes i Lyngstrand, «det evindelig mandfolkagtige i sin latterlige ubevidsthed, egoismen i sin naive ynkværdighed». Hos de tre kvinnene Ellida, Bolette og Hilde ser anmelderen «det livfulde, det udviklingsdygtige og fremtidsrige». Likevel er det i fremstillingen av paret Ellida og Wangel dikteren mest bestemt peker mot fremtiden, en tid da kjærlighetens komedie endelig skal være utspilt, og «da aarene og samlivet ikke skal forsløve og forringe kvinder og mænd, men hæve og forædle dem» (Krog 1889).

I Et dukkehjem går det opp for Nora at hun har levd sammen med en fremmed mann, og hun velger å forlate ham. I Fruen fra havet velger Ellida også å forlate Den fremmede, men her er bevegelsen motsatt: «fra det grænseløse og uopnaaelige kommer hun hjem til den, hun elsker, fordi han kan lade ‹det vidunderligste› ske.» Nå kjenner de hverandre til bunns, og ingenting kan skille dem. Her har Ibsen markert sin tro på mannen og kvinnen, og «paa menneskers evne til gjennem frihed at adles til ansvar og offervillig menneskekjærlighed» (Krog 1889). Av Krogs begeistring kan det se ut til at dikteren denne gangen hadde truffet midt i den samtidige kvinnesakens hjerte.

I 1889 kom det ellers ut en egen publikasjon Om ægteskabsidéen i Fruen fra Havet av pseudonymet «En kvinderøst», identifisert som Hanna Andresen Butenschøn (jf. bl.a. HFL 3, 80). Hovedspørsmålet som søkes besvart i dette bidraget, er hvilke tanker om ekteskapet Ibsen har gitt form i sitt nye skuespill. Forfatteren er skeptisk til at dikterens tanke skulle være «i forholdet mellem Arnholm og Bolette at pege paa et nyt grundlag for ægteskabet. Dette forhold er jo dog, nøiere seet, kun baseret paa én éneste ting: – kjøb og salg» (Butenschøn 1889, 5). At Ibsen hyller sine tanker og ideer inn i merkelige og «dystert-uforstaaelige fantastiske klædebon» som hypnotismen, må man ikke la seg forvirre av – det er bare et middel. Ved siden av Ellidas litt sagnaktige skikkelse har han satt Wangel, en «fuldt ud nutids- og virkelighedsperson» (1889, 15). Wangel observerer hvordan Ellida blir mer og mer syk og urolig, og han ser med forskrekkelse hvordan skyggen fra hennes fortid, et fantom som har fått makt over halve sjelen hennes, «faar med én gang virkelighedens skikkelse og stiller sig pludselig ligeoverfor hende krævende som sin ret, gjennem hendes ungdoms løfter, at hun skal følge ham, at hun fra nu af helt skal tilhøre ham» (1889, 17).

Etter at Den fremmede er kommet med sitt krav og samtidig har poengtert at kravet skal innfris i frivillighet, blir både Ellida og hennes mann nødt til å se tilbake på deres ekteskaps begynnelse, og ifølge Butenschøn ser de at de har forspilt «personlighedens selvbestemmelsesret» (1889, 19). Ellida forstår at hun ikke skulle ha solgt seg selv. Idealet for ekteskapet må være: «Ingen egennyttige, udenfrahentede motiver, intet kjøb og salg, ingen former og love – kun én éneste ting: To frie, selvstændige mennesker, der har lukket alt ude, og staar alene, ganske alene, kun de to, ligeoverfor hinanden, øie i øie, haand i haand» (1889, 20). Det er Ellida som først kommer til denne innsikten. Wangel har tatt saken for lettvint, men etter hvert innser også han at hun må få valget. Han ser samtidig noe mer og noe høyere: «Uden nogen egenkjærlighedens beregning, uden at han er sig det selv bevidst, har han ledet hendes første skridt paa den nye vei. ‹Under eget ansvar, Ellida›.» Forvandlingen som gir løsningen, er et dobbelt begrep: friheten og ansvaret. «Og saa – har havfruen akklimatiseret sig» (1889, 25–26).

I Danmark slapp man dampskipsforsinkelsen. Der forelå boken den 28. november som planen var. Dagen etter kom København-avisen Social-Demokraten med sin anmeldelse, signert C.E. (den 23 år gamle forfatteren Carl Ludvig Emil Jensen). Han noterer at Fruen fra havet ikke følger opp dikterens tidligere oppgjør med sosiale spørsmål, men at det ikke av den grunn betegner noe fremskritt. Det virker heller som om stemningen fra Rosmersholm er blitt sittende igjen i hans hjerne: «Der svøber sig om Stykket en uklar og hemmelighedsfyldt Luft, som er vanskelig at gennemtrænge.» Ibsen har denne gangen skapt personer som taler «halvt som almindelige Mennesker, halvt som overnaturlige Væsner». Handlingen har noe sagnaktig ved seg, og når dampskipet til slutt siger utover fjorden, synes anmelderen at det representerer en annen og mer moderne verden. Han forsøker å finne en overført mening i det som skjer, og det bildespråket som omgir handlingen:

Ved Havet og Havlivet mener Henrik Ibsen da vel det ideale Frihedsliv, Omraadet for den fulde, friske Udfoldelse af Lidenskaber og Tanker, som Samfundet snævrer inde i lunkne, slappe Fjorde. De fribaarne Naturer drages mod Havet; de længes ud fra det tamme Stueliv og de smaatskaarne Pligter, Samfundets Love er dem intet mod Trolovelsen med Havets evige Frihed. Men samtidig skræmmer denne vældige og ukendte Magt dem; den er det grufulde, som drager og forfærder, og som de ikke tør se i Øjnene. Dog binder Forholdene dem, er Dragelsen uimodstaaelig; først naar Valget stilles frit, naar de føler Ansvaret for den Smærte, de volder, og den Forpligtelse, de svigter – da bliver Hjemstedsfølelsen og Familiebaandet stærkere end Frihedsdriften (C.L.E. Jensen 1888).

Anmelderen er ikke helt sikker på om han er inne på det rette sporet, og spør om det skulle være «dybere til Bunden» i stykkets store melodramatiske og symbolske apparat. Det er ikke uten virkning, men han ville ha foretrukket en enklere virkelighet i fastere form og skarpere belysning. Etter hans vurdering er Lyngstrand, Ballested og de to pikene mer ekte og fint karakterisert enn Ellida og Den fremmede (C.L.E. Jensen 1888).

Medutgiver av det danske ukebladet Enhver sit, J.P. Kristensen-Randers, som Ibsen hadde truffet i Sæby sommeren 1887, anmeldte Fruen fra havet ved årsskiftet 1888/89. Han tenker seg at havet i dette skuespillet representerer noe av menneskenaturen med dens sterke frihetstrang, «et Mulighedernes Dyb paa godt og ondt», mens den faste og fruktbare jorden representerer ansvarsfølelsen. I tråd med dette ser han det slik at Ibsen har gjort en velgjerning overfor tidens mennesker, som har vanskeligheter med å forlike sin frihetstrang med samfunnets krav. Det er nødvendig å ha syn for begge sider. Dette er en dialektikk som anmelderen knytter an til dikterens begrep om «det tredje rige». Som kristen ønsker Kristensen-Randers å peke på en bibelsk spådom (Åp 21,1) om at havet skal forsvinne. Da kan Ibsens verk leses slik:

Mulighedernes store Hav, som ikke blot opdrager os til Frihed, men ogsaa frister vor Vilje ved alskens Koglerier og Blændværk, skal afløses af Virkelighedens frugtbare Jord. Denne Tilstand kommer vi nærmere og nærmere, jo mere vi virkeliggjør de nærmeste Muligheder (Kristensen-Randers 1888).

Ibsen skrev 1. januar 1889 til Kristensen-Randers og takket ham for brev «og for den varme og velvillige tolkning, som De har ladet mit nye skuespil blive til del i Deres ugeblad» .

Skuespillet ble gjenstand for en mer inngående vurdering av forfatteren Erik Skram i hans oversiktsartikkel «Moderne Forfattere» i Tilskueren 1889. Skram finner anledning til å reflektere over spørsmålet om hva som karakteriserer moderne litteratur. Tidligere var det tilstrekkelig at forfatteren selv hadde funnet på det teksten skulle fremstille, og at det var et godt påfunn. En moderne forfatter baserer derimot sitt arbeid på erindring og erfaring:

Hans Digten er en Tilstand, hvori han med Anspændelse af enhver kundskabsfyldt Hjærnecelle forsøger at give sine Indfald netop den Art og Orden og Følge, som Livet paa de givne Betingelser efter hans Overbevisning maatte have, og hans Tumlen med Formen er en Vilje til at frembringe paa andre Virkelighedens umiddelbare Virkning paa ham (Skram 1889, 189).

Med denne erfaringsestetikken vender Skram seg særlig mot Valdemar Vedel, som i sine artikler i tidsskriftet Ny Jord 1888 vil legge mindre vekt på virkelighetstroskapen enn på den virkningen litteraturen gjør på leseren. Skrams kritikk av Fruen fra havet er illustrerende for hans grunnsyn på en del av tidens forfattere – dem han kaller «Ny-Romantikerne» (1889, 190). Han har i grunnen stor respekt for Ibsen, «den gamle Digter», men finner at skuespillet «indeholder en Besynderlighed, der truer med at gjøre det umoderne, det er Kvænen, der kommer og gaar som en Sagnfigur» . Den fremmede, som opptrer i halvmørke og ter seg på en måte som forstyrrer inntrykket, kunne Ibsen ha fremstilt på en helt annen måte, blant annet ved å gjøre ham til «den følsomt begavede, raa Æventyrer, han i Virkeligheden er» (1889, 194). Da ville resultatet kunnet bli et drama «hvori ingen vilde have tænkt paa at finde Symbolik». Skram sier vel her at symbolikk av det slaget som utgjøres av Den fremmede, ikke er integrert i handlingen, men er et unødvendig tillegg. «Og det er Synd for Dramaet og for Ibsens Kunst, at Digteren ikke, da denne Kvæn kom ham paa Livet, greb ham, bøjede ham i Knæ og tvang ham til at blive Menneske.» De øvrige personene er nemlig blitt mennesker, skjønt det har vært en strid med Ellida, som er omgitt av «skrigende Usandsynligheder». Hennes første kjærlighet var neppe noen kjærlighet, men snarere «en Slags hypnotisk Forkuelse» (1889, 195).

Likevel er ikke Ellida-skikkelsen resultat av dikterens hjernespinn, men av «en Sjælekundskab, der er videre end den borgerlige, de fleste Forfattere maa lade sig nøje med» . Med sine ord kaster de andre personene lys over tittelfiguren på en meget fin måte, selv om man «maa have Lov til med nogen Undren at erfare, at der kan ligge saa meget i dette Wangels Tilbud til Ellida om, at hun herefter kan vælge ‹i Frihed og under Ansvar›» (1889, 196). Skram roser skildringen av Hilde og Bolette. Om den siste og hennes forbindelse med sin tidligere lærer finner han en viss parallellitet til de faktorene som i sin tid fikk Ellida til å gifte seg med Wangel. Også kunstneraspiranten Lyngstrand «med sin trange Egenkjærlighed» (1889, 197) er treffende skildret. Imidlertid har anmelderen en del innvendinger mot dialogen i skuespillet. Dikteren lar ikke personene tale ut med hverandre, men legger inn tilfeldige avbrytelser. Det skjer i påfallende grad i Arnholm og Bolettes forhold, og det skjer i Ellidas første møte med Den fremmede – her er det ektemannen som kommer til og avbryter underholdningen. Ikke minst i siste akt «er den vilkaarlige Sønderhugning af Optrinene saa aabenlys, at det virker forstyrrende» (1889, 184).

Også i Sverige ble utgivelsen av Ibsens nye skuespill betraktet som en viktig nyhet. Månedsskriftet Ur dagens krönika bragte ikke bare én, men to omtaler av det. Den første, av Daniel Fallström, kom i desemberheftet. Han ser det slik at dramaet handler om friheten og kjærligheten – kvinnens frihet til å velge den hun elsker, og det at hun må elske den hun velger. Dette illustreres av forholdet mellom Ellida og doktor Wangel, og deres historie tjener også som en indikasjon på hvordan det kan gå med forholdet mellom Bolette og Arnholm, antyder Fallström. Ellidas situasjon er imidlertid ikke så enkel som Bolettes, legger han til. Hun holdes på en hypnotisk måte fast av Den fremmede. Når han ser på henne med sine sjøgrønne øyne, blir hun viljeløs. Ibsen lar dette bli med antydningen, han tar ikke skrittet fullt ut, det vil si at Den fremmede må gi slipp på havfruen. Bipersonene er ypperlig tegnet, spesielt Hilde, den trossige ungpiken, Lyngstrand, det naive stemningsmennesket, og Ballested, med den utrolige tilpasningsevnen. Den siste vil gjøre seg utmerket på scenen, tror anmelderen (Fallström 1888).

Til slutt i sin omtale av skuespillet hadde Fallström antydet at rollen som Ellida måtte være lokkende for skuespillerinnen Olga Fåhræus, som altfor tidlig hadde forlatt scenen. I niende årgang av samme månedsskrift tok man inn en ny artikkel om Fruen fra havet, og i en redaksjonell note kommenteres dette: «Oaktadt vi redan en gång haft en analys, hafva vi velat bereda plats för denna uppsats, då som man vet, förf. står den talangfulla framställarinnan af Ellidas roll så nära som möjligt, och som derför bör hafva sitt intresse.» Forfatteren av den andre artikkelen er Klas Fåhræus. Han vil ikke gå inn på hva skuespillet måtte ha av brister eller feil, men heller se på hvilke kvaliteter det byr på. Det første inntrykket hadde vært en stemning av naturpoesi knyttet til havet og fjordlandskapet. Senere kom studiet av personene, og dermed kom det menneskelige problemet i sentrum. Ellida har gått inn i ekteskapet uten ekteskapets forutsetninger, og det er grunnen til at hun nå lider. Hun tror at det er Den fremmede mannen som har skylden, og når han kommer, viser det seg at det er et selvbedrag. Hvem er han? spør Fåhræus. Og svaret er at han er en abstrakt figur, eller en naturlov som er blitt objektifisert: «Och hur öfvar han denna dubbla tjusning på Ellida? Derför att han representerar naturens egna fria ärlighet, mot hvilken Ellida känner sig ha brutit, med hvilken hon i sin själs grund dock är [i] slägt» (Fåhræus 1889, 354).

Fåhræus vektlegger kontrasten mellom Wangel, det borgerlige mennesket, som legger vekt på formene, og Den fremmede, som ignorerer former. For ham er det viljen som er det essensielle, og Ellida skal følge ham frivillig. I siste liten innser Wangel at hans tale om vigsel og ekteskapelige bånd ikke nytter. Det er den frie viljen som må lede Ellida. Derfor må han slippe henne fri, og det gjør han av kjærlighet til henne. Ved at Ellida får valget, har ikke Den fremmede makt over henne lenger. Hun velger å bli. «Den främmande är ju blott ett fantom, en symbol, han har gjort sin tjenst och kan gå» (1889, 356). Fåhræus ser dramaet som en preken om falskheten og tomheten i samfunnets former sammenlignet med menneskehjertets gyldighet.

Den kjente kritikeren Carl David af Wirsén, medlem og sekretær i Svenska akademien, stilte seg i hovedsak avvisende til det han så som essensen i Fruen fra havet, liksom han hadde gjort til de øvrige av Ibsens samtidsskuespill på 1880-tallet. Ikke desto mindre skrev han hele tre anmeldelser av skuespillet i 1888 og 1889, alle opptrykt i hans samling Kritiker (1901). Det tredje bidraget presenteres som en anmeldelse av Kongl. Dramatiska Theaterns oppførelse av skuespillet i 1889, men fire av fem sider er en omtale av Ibsens verk. I den første anmeldelsen tar Wirsén innledningsvis et overblikk over forfatterskapet i det siste tiåret med en rekke verk som har tatt opp viktige etiske problemer. Ibsens dramatikk har ved dette tiltrukket seg stor oppmerksomhet, men måten han stiller opp problemene på, og de løsningene han skisserer, har gjort kritikeren betenkt:

Han har förstått att frambesvärja ett brusande kaos af djupa spörsmål, men han har ofta hvarken kunnat eller vårdat sig att stilla de upprörda elementen och låta en klar idé framgå ur svallet af motiv; själfva svallet har ock stundom fört upp med sig icke så litet af gyttja. Han har varit mästare i att fängsla men ock i att bortkollra (Wirsén 1901, 87).

Nå er det i det aktuelle skuespillet langt mer lys og håp enn i de nærmest foregående, og anmelderen redegjør for handlingen på en måte som skal gi leseren mulighet til å danne sin egen oppfatning. Ellidas adferd røper en nervøsitet som synes å ha sammenheng med hennes ungdomstid ute ved havet. Det kommer frem opplysninger om en forlovelse med en uvanlig fremmed sjømann, «som synes hafva genom magnetisk inverkan eller hypnotisk suggestion beröfvat Ellida hennes viljefrihet» . I sitt ekteskap med doktor Wangel har hun ikke helt kunnet fortrenge de gamle minnene. «Allt detta förefaller nu mycket besynnerligt: men Ibsen älskar besynnerligheter,» skriver Wirsén, som selv foretrekker klarhet. Hvordan Ellida som vordende mor utvikler følelser som omfatter det avbrutte forholdet til Den fremmede sjømannen og medfører et visst tap av fortroligheten med ektemannen, utbroderes av Ibsen med det som anmelderen kaller «ett visst patologiskt intresse» blant annet for seksuelle spørsmål. Han vil ikke kalle det direkte umoralsk, men det er en støtende mangel på finfølelse. Wirsén leser ut av den videre handlingen «en etisk fordran, att instinkten hos människan skall stå i harmoni med hennes sedliga lifsställning i äktenskapet» . Slik har ikke forholdet vært for Ellida, og det er hennes ulykke (1901, 89–90).

Ved Den fremmedes ankomst i tredje akt og hans siste opptreden i femte akt er Ellida igjen fanget av hans makt. Løsningen på krisen innebærer etter Wirséns syn både fortjenester og feil: «Först och främst märker man Ibsens gamla förkärlek för ‹kuriositeter›; det abnorma, det hemlighetsfulla lockar honom […] det ligger något ‹chargeradt› i hela apparaten af magnetiskt hypnotiska inflytelser.» Havsymbolikken er meget dunkel, og det kaotiske og ubegrensede i menneskets tilværelse stiller krav som synes å være dels berettiget og dels uberettiget. Samtidig finner anmelderen noe tiltalende i at et lysere livssyn seirer, og at Ellidas frihet til å velge blir en vekkelse for hennes moralske kraft; hun velger «ett ordnadt pliktlif» (1901, 92). Wirsén har likevel sine innvendinger: Hadde ikke Ellida denne friheten tidligere? Wangel er vel ikke skildret som en despot? Og er friheten i og for seg tilstrekkelig til å trygge et lykkelig samliv på et sedelig grunnlag? Wirsén savner et element av troen på ekteskapets hellighet i begrunnelsen for Ellidas beslutning.

I sitt andre bidrag, «Ellida Wangels karaktär i Ibsens skådespel ‹Fruen fra havet›», legger Wirsén frem stort sett de samme innvendingene som i det første. Det er etter hans vurdering noe tvetydig i Ibsens dramatiske kunst: «den förkärlek för dels det patologiska, dels för psykologiska anomalier, som här visar sig, har nog något fängslande men tillika något sjukligt och bisarrt» (1901, 95). Også i det tredje av Wirséns bidrag, hvor anledningen er teateroppførelsen i Stockholm, kommer betenkelighetene klart til uttrykk. Dels er kritikken moralsk begrunnet, dels har den en viss dramaturgisk innretning: «Hypnotiska ‹suggestioner› bilda dessutom intet lämpligt stoff för ett drama, ty dramats väsen kräfver af de handlande personerna en viss tillräknelighet, hvilket naturligtvis under hypnotiska inflytelser blifver en omöjlighet» (1901, 99).

Urban von Feilitzen, en annen svensk litteraturkritiker som har anmeldt de fleste av Ibsens skuespill fra 1880-årene, er adskillig mer positivt stemt enn Wirsén, både til forfatterskapet og til Fruen fra havet. Han benytter en del av plassen til å peke på det han ser som misforståelser og innskrenkende lesninger av tidligere skuespill. Denne gangen finner han liten grunn til å frykte for villedende oppfatninger. Det som utgjør handlingen i det nye stykket, er hovedpersonen Ellidas individuelle utvikling. Det finnes natursymbolikk, men dikteren har ikke lagt skjul på symbolenes betydning. Å komme frem til et svar på spørsmålet om hvem Ellida til slutt kommer til å velge av de to mennene, doktor Wangel eller Den fremmede, bør ikke oppfattes som handlingens mål. Det er rett forstått en privatsak for Ellida. Interessen samler seg om å oppdage vilkårene for at hun skal kunne velge selv. Hittil har hun ikke kunnet foreta noe fritt valg. Omstendighetene har medvirket til at hun er blitt stående i den ufullstendig oppvåknede individualiteten som normalt hører den første ungdommen til, «lifvet i dess ännu ej konkret och personligt bestämda form». I det øyeblikket hun får velge fritt, uhindret av andre mennesker og ytre hensyn, opplever hun at begrepene frihet og ansvar er uskillelige. Da er utviklingen hennes fullført, «och lifvet med hela sin fullhet, sin värme och sin skapande makt har begynt» (Feilitzen 1889, 277). Nå først opptrer hun som personlig myndig, og hun kan treffe sitt valg «med magt i stemmen», slik det er formulert hos Ibsen (). Feilitzen, som i sine tidligere artikler om Ibsen hadde lagt stor vekt på ekteskapsspørsmål og kvinnefrigjøring, fokuserer her på dette som et avgjørende øyeblikk for Ellida: Nå har hun frihet, og samtidig er hun en ansvarlig kvinne. Til slutt kommer anmelderen med et par antydninger: Det kan være at hele skuespillet skal forstås symbolsk, og det kan være at Ibsen har hatt en bestemt hensikt med å sende ut dette verket nå. Kanskje har han merket at det er inntruffet en generell tretthet etter at det så lenge har hersket uenighet og strid. Så har han som en prinsippenes talsmann ønsket å slå til lyd for en grunnakkord i kulturens dannelse, at tvang innebærer ansvarsløshet, og at frihet innebærer ansvar.

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

1888. Frun från hafvet : skådespel i fem akter af Henrik Ibsen. Helsingfors, Tidnings- & Tryckeriaktiebolagets tryckeri. 126 s. Først utgitt som føljetong i Helsingfors Dagblad (fra 6. desember) og Nya Pressen (fra 7. desember)

[1889]. Die Frau vom Meer : Schauspiel in fünf Aufzügen von Henrik Ibsen. Aus dem Norwegischen von M. von Borch. Mit dem Scenarium. Leipzig, Reclam. 101 s. (Universal-Bibliothek, 2560)

1889. Die Frau vom Meere : Schauspiel in fünf Akten. Deutsch von Julius Hoffory. Einzige vom Verfasser autorisirte deutsche Ausg. Berlin, S. Fischer. 109 s. (Nordische Bibliothek, 1)

[1890]. The lady from the sea and other plays by Henrik Ibsen. New York, United States Book Company, successors to John W. Lovell Company. 520 s. (Prose dramas of Henrik Ibsen, 2). Inneholder bl.a. The lady from the sea, overs. av Clara Bell

1890. The lady from the sea. Translated, with the author’s permission, by Eleanor Marx-Aveling. With critical introduction by Edmund Gosse. London, T. Fisher Unwin. 184 s. (The Cameo series)

1890. Moderne Dramen, 3. Berlin, S. Fischer. 343 s. Inneholder bl.a. Frau vom Meere, overs. av Julius Hoffory

[1891]. Ibsen’s prose dramas, 5. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. XIII, 364 s. Inneholder bl.a. The lady from the sea, overs. av F.E. Archer

1891. «Ellida : drama v pjati aktach». Perevod s norvežskago V.M. Spasskoj [overs. fra norsk ved V.M. Spasskaja]. [Teater-, musikk- og kunsttidsskriftet] Artist, nr. 14, 2, 36–75

1892. La dame de la mer, Un ennemi du peuple. Traduction Ad. Chenevière et H. Johansen. Paris, A. Savine. XI, 314 s.

[1894]. La dama del mar y Un enemigo del pueblo : dramas. Madrid, La Espaa Moderna. 400 s. (Colección de libros escogidos)

[1894]. Die Frau vom Meer : ein Schauspiel in fünf Akten. Deutsch von Fritz Schulze. Leipzig, Bibliographisches Institut. 116 s. (Meyers Volksbücher, 1023–24)

1894. La donna del mare : commedia in cinque atti. Versione in italiano del Prof. Paolo Rindler ed Enrico Polese Santarnecchi [italiensk overs. ved prof. Paolo Rindler og Enrico Polese Santarnecchi]. Milano, M. Kantorowicz. 108 s. (Biblioteca Ibsen, 6)

1896. Sobranie sočinenij, 4. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. 333 s. Inneholder bl.a. Ženščina s morja, overs. av O. Naumov

1901. Žhenščina s morja : píesa v 5 dějstvijach. Perevod E.E. Matterna i A.P. Vorotnikova [overs. av E.E. Mattern og A.P. Vorotnikov]. Moskva, Br. Derjaginy. 87 s.

1902. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 8. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. LIV, 439 s. Inneholder bl.a. Die Frau vom Meere

1904. La dama del mar : drama en cinco actos. Vertido al castellano por Antonio de Vilasalba [overs. til spansk av Antonio de Vilasalba]. Barcelona, López. 117 s. (Teatro antiguo y moderno, 26)

1904. Polnoe sobranie sočinenij, 6. Perev. s datskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 451 s. Inneholder bl.a. Doč’ morja

[1905]. Paní z námoří : hra o pěti dějstvích. Přeložil Jaroslav Kvapil [overs. av Jaroslav Kvapil]. Praha, J. Otto. 256 s. (Světová knihovna)

PARODIER I SAMTIDEN

1889:

Axelsson, Arvid J.H. Hafsfrun på landet : familjärt fars-drama i 5 akter : fritt efter en främmande idé. Stockholm

Hartleben, Otto Erich. Der Frosch : Familiendrama in einem Act. Leipzig

Meyer, Ernst. Hafsfrun : drama i 1 akt. Stockholm

Schmidt-Cabanis, Richard. Die Frau von Mehreren : psychiatrisch-atavistisch-bigamisch-metalphysisch-maritimes Ur-Schauspiel in fünf Abtheilungen für Unheilbare nach Henrik Ibsen’s «Frau vom Meere» . Berlin. Opprinnelig trykt i noe kortere versjon i det berlinske vittighetsbladet Ulk og derfra oversatt i Aftenposten (nr. 171, 20/4) og Tønsberg Blad (nr. 36, 25/4).

[Warberg, Aug.]. «Frun från hafvet» : parodi i 5 akter hvaraf 4:de och 5:te akterna för korthetens skull bilda en . Kopi av håndskrevet manuscript. Helsingfors. Oppført «ved en Formiddagsforestilling, som Skuespilleren Aug. Warberg gav paa Svenska Teatern i Helsingfors 18. april 1889» med tittel Frun från hafvet, eller käringen mot strömmen (jf. HFL 3, 81).

Zabel, Eugen. «Midnatssolen» : en parody av Fruen fra havet . Oppført på Wallner-Theater i Berlin 1/3 (jf. teateranmeldelser i Dagbladet nr. 65, 5/4; også i Nationalzeitung (av Karl Frenzel) og Berliner Tageblatt).

1891:

Gumppenberg, Hanns von. Die Frau von der Isar, oder: Die verrenkte und wieder eingerenkte Ehe : Drama in einem Aufzug . München

OPPFØRELSE

Fra aktuelle teatre i Norden kom det utpå høsten 1888 en rekke henvendelser til Ibsen om rett til å oppføre det nye skuespillet man hadde hørt var under produksjon. Mye av korrespondansen vinteren 1888–89 handler om økonomiske betingelser, men også om rollebesetning, som Ibsen ofte hadde synspunkter på. I forbindelse med en ny innstudering av Gildet på Solhaug i oktober 1888 hadde styret ved Den Nationale Scene i Bergen bemyndiget sin nye sceneinstruktør, Ibsen-biografen Henrik Jæger, til å forhandle med dikteren på basis av et honorar-forslag om 10 % av brutto inntekter. Ibsens svar, datert 17. november, går ut på avslag «af principielle grunde». Han vil ha en bestemt sum, betalt på forhånd. Det ville anspore teateret til så raskt som mulig å spille det utbetalte beløpet inn igjen, mens en prosentsats «for vore knapt og trangt stillede teatre» ville bety en fristelse til å spille norske stykker så sjelden som mulig. Det var trolig kravet om engangshonorar som førte til at Den Nationale Scene ikke bad om retten til å oppføre Fruen fra havet da dette stykket kom ut.

Ved Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm hadde teatersjef Gustaf Fredrikson fanget opp nyheten om et nytt skuespill fra Ibsen. På spørsmål fra ham om muligheten til å oppføre stykket svarte Ibsen 15. november at han ikke kunne love annet enn at et eksemplar ville bli sendt Fredrikson «så snart bogen er færdig».

Overfor teatersjef Hans Schrøder ved Christiania Theater foretok Ibsen seg intet. Schrøder hadde trolig selv anskaffet stykket straks det forelå i bokhandlene i Kristiania 29. november. Etter å ha lest det kontaktet han Ibsen i et brev datert 30. november: «Jeg giver mig herved den Ære at forespørge om De er villig til at overlade Chr. Theater Retten til at opføre Deres nye Stykke ‹Fruen fra Havet›» (NBO TS ark A2 31b). Angående honorarspørsmålet ville han holde seg til den avtalen som var etablert med Ibsen i forbindelse med teaterets oppførelse av Rosmersholm, nemlig 10 % av bruttoinntekten. Han nevnte også som en selvfølge «at jeg i Tilfælde med Glæde vil modtage den Rollebesætning, De maatte foreslaa». Dessuten ville han sørge for at det fra teaterets side ikke skulle «spares nogen Udgift eller Anstrængelse for at give Stykket en saa god og værdig Udførelse som muligt» .

Ved Det kongelige Theater i København var Rosmersholm blitt refusert to år tidligere, og det var ennå ikke oppført der. I et brev av 6. oktober 1888 til Jacob Hegel ber Ibsen om at forlaget så snart det nye stykket er utgitt, sender et eksemplar «ikke til teateret, men til kammerherre Fallesen privat og personlig». Ved å sende boken direkte til teatersjefen kunne man raskere komme i gang med produksjonen: «I dette mit nye arbejde forekommer der jo nemlig, så vidt jeg kan sé, intet som helst, der skulde kunne vække hans betænkeligheder, så ængstelig han end er» . Imidlertid sendte Fallesen boken videre til Bøgh, og sensuren, som forelå 2. desember, var igjen negativ. Teaterhistorikeren Robert Neiiendam refererer sensors begrunnelse, som gikk ut på at det ikke var teaterets oppgave å propagandere for en moral som innebar at den ene ektefellen straks gav den andre fri for alle plikter overfor barn og hjem, når «en eller anden Forbryder (eller Forbryderske) virkeder ‹dragende› paa Fantasien og Sanserne» (sitert etter Neiiendam 1921–30, b. 5, 147). Fallesen ønsket imidlertid ingen reprise på situasjonen som oppstod etter at han avviste Rosmersholm. Han overprøvet sensors innstilling og kontaktet Ibsen telegrafisk 5. desember med spørsmål om teateret kunne få tillatelse til å oppføre Fruen fra havet. Ibsens svartelegram fra München samme dag lød: «Ja, saerdeles gerne».

Også tyske teatersjefer fattet interesse for å oppføre Ibsens nye skuespill. Direktør Sigmund Lautenburg ved Residenz-Theater i Berlin forhørte seg i et brev av 6. november hos Ibsen om mulighetene for dette. I sitt svar av 30. november nevner Ibsen at han gjennom Julius Hoffory også har kontakt med et annet Berlin-teater, Königliches Schauspielhaus, og at det er et springende punkt hvem som har en skuespillerinne som egner seg for hovedrollen.

Når det gjaldt situasjonen i Stockholm, kunne Morgenbladet 6. desember gjengi en meddelelse i Stockholms Dagblad om at Fruen fra havet ville bli oppført på Kongl. Dramatiska Theatern i Harald Molanders oversettelse (Anonym 1888f). Samme dag daterte Ibsen sitt svarbrev til Schrøder. Med sine negative økonomiske erfaringer i forbindelse med Rosmersholm på Christiania Theater slo Ibsen fast det samme prinsippet som han hadde forelagt Den Nationale Scene i Bergen, at han i stedet for et prosenthonorar ville ha et fast honorar. Det satte han til 2500 kroner «der, efter første gangs opførelse, indbetales til boghandler Nils Lund». Dersom Schrøder aksepterte de nye betingelsene, ville Ibsen «være Dem meget forbunden for at få adgang til at konferere med Dem om rollebesætningen». Noe komplett forslag til rolleliste hadde han ikke, siden hans kjennskap til ensemblet var mangelfullt. Men han tenkte seg Sigvard Gundersen som doktor Wangel og Laura Gundersen som Ellida. Han ønsket at Olaf Hansson skulle spille overlærer Arnholm, Arnoldus Reimers skulle ha rollen som Den fremmede mand og enten Henrik Klausen eller Jens Selmer skulle fremføre Ballested.

I det samme brevet gjør Ibsen teatersjefen oppmerksom på at han har samtykket i at Det kongelige Theater i København kan oppføre stykket, og at innstuderingen der vil starte ganske snart. Han håper at Fallesen ikke vil kreve at «ingen opførelse andetsteds i forvejen må finde sted». Med andre ord, den teatersjefen som var raskest i vendingen, ville her kanskje kunne sikre sitt teater en urpremiere.

Ibsens svar ble protokollført på Christiania Theater 9. desember (NBO TS ark A2 11). Fire dager senere ble det fra Christiania Theater sendt følgende telegram til Ibsen: «Betingelser og Rollebesætning antages. Brev Posten» (NBO TS ark A2 31b). Schrøders brev til Ibsen ble datert 12. desember, men avsendt dagen etter. Her gjentar Schrøder at «Direktionen indgaar paa Deres Forlangende om Kr. 2500 for Opførelsesretten til ‹Fruen fra Havet› paa Kr.a Theater» . Han poengterte at Ibsen måtte få Fallesen «til at opgive Fordringen om, at Stykket ubetinget skal gaa først paa det Kgl. Theater». Schrøder hadde nemlig liten tro på at Det kongelige Theater ville bli ferdig med innstuderingen først. En forsinkelse der ville da forplante seg til avviklingen av repertoaret på Christiania Theater, som ville «paaføre samme et føleligt Tab». Det var en «Æressag for vort Theater at faa Stykket frem saasnart som muligt». Publikum ventet utålmodig på oppførelsen og «vilde tage det meget ilde op at skulle være afhængig af, naar det maatte behage det Kgl. Theater at sætte det op» (NBO TS ark A2 31b). Dette var nok argumenter Ibsen lot seg påvirke av. Å komme på kant med publikum som gav han inntekt, enten det var i form av et bokkjøpende eller et teatersøkende publikum, ville han sannsynligvis unngå.

Resten av brevet viet Schrøder til en drøftelse av rollebesetningen. Han mente at Ellida kunne fremføres av så vel Laura Gundersen som Constance Bruun, men han fulgte Ibsen, slik at valget falt på Laura Gundersen, «til hvem jeg derfor giver Rollen idag». Om Ibsen ikke hadde innvendinger, ville Constance Bruun bli tildelt Bolettes rolle. Den kunne også både Thora Hansson og Ragna Rynning ha fremført. Hildes rolle var ifølge Schrøder som skrevet for «Frk. Juell, der har arvet meget af sin Moders Temperament og Talent». Som Lyngstad foreslo han Berent Schanke, og han mente at Johannes Brun «vil blive en deilig Ballested». Om Ibsen hadde innvendinger mot forslagene, forventet Schrøder «snarest Underretning». Han ville også sette pris på et telegram dersom forslagene var akseptable. Schrøder forsikret Ibsen om at han ville være «taknemmelig for enhver Meddelelse vedrørende Stykkets Opførelse», og at skuespillerne ville bli glade «over de Vink, De maatte finde Dem foranlediget til at give» (NBO TS ark A2 31b).

Ibsen nølte ikke med å svare. Den 16. desember sendte han følgende telegram til Schrøder: «Ja! Ganz einverstanden Brief kommt.» I brevet av 18. desember sa han seg enig i Schrøders forslag til fordelingen av rollene. Han hadde også noen råd med hensyn til rolletolkningene. Ut av Lyngstrand skulle det lyse «det stilfærdig fornøjede». Hilde ville ikke være enkel å spille: «Det må vel forståes at det dæmoniske drag, som går igennem hende, for en væsentlig del har sit ophav i hendes barnlige altid utilfredsstillede længsel efter at vinde ‹Ellida›s hengivenhed» . I Arnholms rolle mente Ibsen det var viktig at Olaf Hansson ikke lot seg forlede av Bolettes og Hildes ytringer om hans utseende til å fremstille ham «som virkelig gammel eller affældig», selv om han er blitt noe tynnhåret og fremstår litt «medtagen af skolegerningen».

Angående den snarlige oppsetningen av Fruen fra havet på Det kongelige Theater presiserte Ibsen at Fallesen ikke eksplisitt hadde krevd at skuespillet skulle ha urpremiere i København. Han var bare forberedt på at Fallesen som så ofte før ville fremme et slikt krav. Samtidig beroliget han Schrøder med at han ikke var i tvil om at han ville få Fallesen til å avstå fra dette kravet. Det var også et poeng for Ibsen å få sagt at Christiania Theater ikke måtte fremskynde premieren. Det viktigste måtte være at teateret ville «sætte al kraft på at bringe det frem i fuldfærdig og i muligst fuldkommen fremstilling og med et til stykkets grundstemning svarende udstyr» .

I København hadde det straks etter bokutgivelsen vært strid om hvem som skulle fremføre Ellida, teaterets ubestridte primadonna og Ibsen-skuespillerinne Betty Hennings eller Josephine Eckardt. Personlige motsetninger gjorde at Fallesen ikke ønsket Hennings (Neiiendam 1921–30, b. 5, 147). Gjennom en dansk korrespondent i Aftenposten ble det norske publikum orientert om striden medio desember (Anonym 1888a). Men det viktigste hinder for en snarlig oppførelse av Fruen fra havet i København var teaterets reglement, hvor det i § 4 het at en dramatiker som overlot til direktøren å rollebesette et originalt dramatisk arbeid, kunne kreve «sit Stykke opført efter dets Anciennitet blant antagne originale Stykker» ( Regulativ [1856], 2). Teateret måtte følgelig sette Ibsens nye skuespill så å si på vent.

På nyåret 1889 innså Ibsen at det ville drøye litt med oppførelsen også i Berlin. Av et brev han sendte 3. januar 1889 til Edmund Gosse, går det frem at han var orientert om at Fruen fra havet i løpet av februar ville bli oppført ved Königliches Schauspielhaus. Medio januar forstod han at det nærmet seg en oppførelse i Christiania. I brev av 15. januar orienterte han bokhandler Lund om at han ville motta et beløp på 2500 kroner, som han måtte overføre til Gyldendalske bokhandel. Fem dager senere orienterte han Hegel om at beløpet ville komme straks oppførelsen var gjennomført. Oppførelsen på Christiania Theater var bestemt til mandag 28. januar. Den 25. januar ble det opplyst at premieren måtte utsettes fordi Laura Gundersen hadde erklært at hun ikke kunne fortsette prøvene før i den følgende uken på grunn av overanstrengelse og nervøsitet (jf. Anonym 1889b).

Da prøveperioden gikk mot slutten, oppdaget Ibsen en trykkfeil i teksten. Den orienterte han Schrøder om i et brev datert 6. februar. I en parentes ved en av Bolettes replikker på side 193 stod det «halvt for sig selv» i stedet for «halvt fra sig selv» . Det var viktig at rolleinnehaveren, Constance Bruun, ble gjort oppmerksom på feilen.

Dessuten hadde Ibsen fått lese de fem artiklene om Fruen fra havet som Alfred Sinding-Larsen offentliggjorde i Morgenbladet i desember 1888, jf. Mottagelse av utgaven ovenfor. Om noen av rolleinnehaverne var usikre på hvordan «den rette opfatning» av rollene var, henviste han til denne artikkelrekken. Prøvene pågikk i januar og i alle fall til og med 9. februar (jf. NBO TS ark A2 201i).

Lørdag 9. februar 1889 kunne Morgenbladet melde at Fruen fra havet skulle oppføres tirsdag 12. februar. I den anledning kunne de som ønsket å sikre seg billetter, kjøpe disse dagen i forveien til dobbelt pris. Forestillingsdagen kunne publikum kjøpe billetter til «almindelige Overprise» i teaterets billettluke (Anonym 1889c). Dagen før første fremførelse ble rollelisten offentliggjort i blant annet Morgenbladet (Anonym 1889d). Av plakaten til urpremieren fremgår at Ibsens forslag i brev av 6. desember ble fulgt med hensyn til Sigvard Gundersen som distriktslege Wangel, Laura Gundersen som hans kone Ellida, Olaf Hansson som overlærer Arnholm og Arnoldus Reimers som En fremmed mand (NBO TS ark A2 262). Som Schrøder foreslo i brev til Ibsen av 12. desember, og som Ibsen hadde akseptert, ble Ballested spilt av Johannes Brun, Bolette av Constance Bruun, Hilde av Johanne Juell og Lyngstrand av Berent Schanke.

Fra Julius Hoffory, den danske professoren i Berlin som hadde oversatt Fruen fra havet til tysk, og som var Ibsens kontaktmann ved Königliches Schauspielhaus, hadde han 13. februar mottatt et brev med spørsmål om tillatelse til et par endringer av rollenavn som skulle stå på plakaten. Svaret kom raskt, datert 14. februar. At «Bolette», et helt uvanlig navn i Tyskland, skulle erstattes med «Babette», kunne han akseptere:

Derimod må jeg bestemt gøre indvending imod at der på plakaten sættes «Ein Seemann» eller «Ein fremder Seemann» eller «Ein Steuermann». Han er jo nemlig ingen af delene. Da Ellida traf ham for 10 år tilbage var han understyrmand. Syv år senere lod han sig forhyre som simpel bådsmand, altså som noget betydelig ringere. Og nu kommer han som passagér på et turistskib. Til skibets besætning hører han ikke. Han er turistklædt, ikke rejseklædt. Ingen skal vide, hvad han er, lige så lidt, som man skal vide hvem han er eller hvad han egentlig heder. Denne uvisshed er netop det hovedsagelige i den af mig for anledningen valgte metode. Herr Anno bedes godhedsfuldt have sin opmærksomhed henvendt herpå under indstuderingen, ellers kunde fremstillingens grundstemning let forfejles.

Det ble likevel ikke endret (jf. HIS 14k, 647).

Da dette ble skrevet, hadde skuespillet allerede hatt urpremiere to dager tidligere, ikke bare i Norge, men samme dag også i Tyskland: Tirsdag 12. februar 1889 ble det oppført for første gang både ved Christiania Theater og ved Groherzogliches Hoftheater i Weimar.

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Da teppet gikk opp på Christiania Theater 12. februar kl. 19.30, var det for utsolgt hus. Til overpriser, til dels doble priser, var alle billettene til de bedre plassene solgt allerede dagen før urpremieren (Sinding-Larsen 1889b). Anmelderne merket seg at det rådet en viss forventning blant publikum, men stemningen ble likevel ikke beskrevet som «saa levende og spændt, som man ved tidligere Førsteopførelser af vore store Dramatikere har oplevet den» (Anonym 1889a). Interessen var livligst i begynnelsen, men «slappedes, efterhvert som Stykket skred fremad» (Vibe 1889b). Sinding-Larsen registrerte at «Interessen kulminerer allerede med Slutningsscenen i 2den Akt». Han fant to årsaker til dette. For det første syntes det som om Ibsen i dette stykket «ikke har formaaet at hæve sig op til den dramatiske Beherskelse af Stoffet». Dette slo uheldig ut fordi hovedhandlingen i seg selv ikke er noen egentlig handling, men derimot en sykehistorie som er blottet for selvstendig dramatisk interesse. Den andre grunnen var at «Scenerne i 3die og 5te Akt med ‹den fremmede Mand› ikke rigtig kommer til den af Forfatteren beregnede og ved Stykkets Læsning tilstedeværende Virkning» . Kanskje ville det ha vært mer virkningsfullt

om «den fremmede Mands» uvirkelige og dunkelt fortonede Skikkelse kun havde været et Foster af Ellidas forvildede Fantasi, usynlig for alle Andre end for hende. Han var da ikke kommen til som nu at fremstaa med fuldt Krav paa Realitet men samtidig i afgjort Strid med Omgivelsernes jævne Naturlighed (Sinding-Larsen 1889a).

Flere av anmelderne var inne på at Ibsen som dramatiker ikke var på høyde med det han hadde vist i sine tidligere skuespill. Johan Vibe, Aftenpostens anmelder, konstaterte at man allerede ved «Gjennemlæsningen af ‹Fruen fra Havet› faar […] det Indtryk, at det er et af Ibsens svageste Stykker, og dette Indtryk forøges i høi Grad, naar man ser det opført» . Grunnen er at det er for lite handling i stykket til at det tåler å spinnes ut i fem akter. Vibe mente at Ibsen under skrivingen selv må ha følt «at Stoffet var for spædt for et Stykke, der skal optage en hel Aften, og han har derfor for at fylde de 5 Akter maattet digte ind en Biintrige mellem Adjunkt Arnholm og Bolette» . Noe lignende kunne sies om Lyngstrands samtaler med Hilde: «Scenerne mellem disse Personer er nærmest at betragte som Udfyldningsscener». Når anmelderen i tillegg mente at vi får vite for lite gjennom handling og for mye gjennom samtaler, ble det naturlig for ham å konkludere med at «Det Stof, Ibsen har valgt, synes at maatte have været langt mere skikket til at behandles i en Roman end i et Stykke» (Vibe 1889a).

Lars Holst i Dagbladet savnet den spenningskurven man var vant med å finne i Ibsens stykker: Den dramatiske spenningen blir større og større, inntil den til slutt brister, ofte med en skjærende klang. Slik var det ikke i Fruen fra havet. Her var spenningen sterkest i andre akt. Deretter gikk det «jævnt nedover, indtil det ender omtrent ligesaa idyllisk men langt fra saa troværdigt som sidste Akt i En Fallit» (Holst 1889). Også for den anonyme anmelderen i Verdens Gang fremstod Fruen fra havet mer som et lesedrama enn et scenedrama: «Dette seneste Ibsenske Værk øver ved Læsning al den Interesse, som knytter sig til Løsningen af de Sjælelivets dybe Gaader, Ibsen med genial Kunst aabner Blikket for; Læserens Fantasi og Gjætningsevne har sin Frihed» (Anonym 1889a). For leseren fortonte det mystiske og symbolske seg kun som svake antydninger. Når man ser stykket oppført, «træder dette mere grelt frem, virker i Kjød og Blods Form som Unatur eller idetminste som Sider ved Naturen» (Anonym 1889a).

Selv om rollene var besatt i samarbeid mellom Ibsen og Schrøder, selv om sceneinstruktøren var Bjørn Bjørnson, og selv om Ibsen både hadde kommet med synspunkter på rolletolkningene og henvist til Sinding-Larsens tolkning av personene, hadde kritikerne alvorlige innvendinger mot enkelte av skuespillerprestasjonene. I sin første omtale av Fruen fra havet fant Holst at et stykke av denne typen stiller sterke krav til fremstillingen, særlig til den sentrale rollen, Ellida. Laura Gundersen maktet bare delvis å tilfredsstille disse kravene, mener han. Riktignok fant han hennes spill i annen akt «genialt ægte». Samspillet med Sigvard Gundersen gjorde at nettopp denne scenen «ejede Livets egen Magt. Der var dem blandt Tilskuerne, der sad og skalv under og efter denne Akt» . Etter å ha sett oppsetningen på nytt konstaterte Holst at Laura Gundersen hadde blitt mer sikker i fremstillingen. Nå lyktes hun i «at faa Ellida mere naturlig i de sidste Akter, end man skulde anse for mulig». Men hun deklamerte enkelte replikker som, dersom de var blitt sagt med stille inderlighet, kunne ha blitt mer menneskelige. Som eksempel trekker han frem replikken «Aldrig gaar jeg med Dem efter dette». Den mener han Laura Gundersen kunne ha fremført «med Magt i Stemmen, uden at det derfor blir Deklamation. […] Den burde fremsiges grundende og saa inderlig, vi vil sige indadvendt, grebet, at den ogsaa tog Tilskuerne» . Høydepunktet nådde hun ifølge Holst i annen akt: «Her gir hun Livet selv, og derfor sidder hele Publikum i aandeløs Spændning, som var det en virkelig Oplevelse og ikke en Scene i et Skuespil» (Holst 1889).

Både Sinding-Larsen og Vibe var meget positive overfor Laura Gundersens fremførelse av denne «svære Titelrolle, paa hvis Udførelse saa overordentlig meget beror». Sinding-Larsen mente at hun gav en ypperlig fremstilling ved at hun hadde klart «at bringe til fuld Gyldighed det Poetiske i Ellidas Naturel, i denne lidenskabelige Kjærlighed til og Hjemve efter Havet, der ligger paa Bunden af al hendes Exaltation, al Sygeligheden i hendes indre Liv» . Hun hadde også funnet en karakteristisk maske og «tager sig særdeles godt ud» (Sinding-Larsen 1889a). Vibe skriver at man blant de spillende først må nevne Laura Gundersen: «Hendes Præstation var helt igjennem udmerket. Allerede hendes ydre Apparition var baade sympathivækkende og karakteristisk» . Ved første øyekast følte man at hun var i slekt med havet, og hennes sinnstilstand kunne man lese ut av hennes øyne og i hvert av hennes ansiktstrekk: «Det hører til de største Sjeldenheder at se et saa fortrinligt Spil paa Kristiania Theater» (Vibe 1889a).

Anmelderne var mer samstemt når det gjaldt Sigvard Gundersen som doktor Wangel. Vibe skriver at Gundersen ikke var «ubetinget heldig» (Vibe 1889a), at han talte for hurtig, samtidig som replikkføringen var for nonchalant. Anmelderen i Verdens Gang finner at Gundersen ikke har skapt noen type av rollen (Anonym 1889a). Sinding-Larsen var av samme oppfatning: Gundersen har ikke utnyttet de muligheter til «en selvstændig Farvelægning gjennem karakteriserende Smaatræk og Enkeltheder» som han mente Ibsen hadde lagt i skikkelsen (Sinding-Larsen 1889a). Holst var heller ikke tilfreds med fremstillingen av denne personen: «En sterkere individuel Karakteriseren vilde dog ha gjort hans Doktor Wangel mere virkningsfuld» (Holst 1889).

Arnoldus Reimers i rollen som En fremmed mand fikk hardest medfart av kritikerne. Ifølge Holst ødela Reimers all illusjon. Han manglet både ytre og indre makt. I det ytre mente Holst at han tok seg ut som «Billettøren paa et af vore mindre Dampskibe». Reimers burde hatt

en Maske og været rejseklædt paa en Maade, der fremhævede hans Ydres dæmoniske Magt over Ellida. Særlig burde Øjnene været givet et Udtryk, der lod os forstaa deres Evne til at tvinge Ellidas Vilje, til at drage og skræmme hende paa en Gang (Holst 1889).

Reimers snakket hele tiden som «fra Kjælderen, hult og tomt. Han siger ikke en eneste følt Replik, ikke en Sætning, der slaar ned» . Det var ingen lidenskap, kun kulde, «ovenikjøbet som hos en Experimentør, der ikke tror paa sit eget Experiment». Hans spill gjorde nærmest «et komisk Indtryk, naar denne Mand stamper afgaarde i sin korte Jakke» (Holst 1889). Anmelderen i Verdens Gang slo simpelthen fast at Reimers’ fremstilling

slog Klik og berøvede de Scener, i hvilke denne besynderlige Digtergrille optræder, den rette alvorsfulde Virkning. Han gjorde det ved sit Udseende for letfatteligt, at Ellida tilslut gyser tilbage for ham. Lidt mere af Sjøulken turde vel den halvkultiverte Kvæn have slebet af sig under sin eventyrlige Omflakken og Kamp for at opnaa den rent økonomiske Uafhængighed, der tillader ham at vende hjemad til Bruderovseventyret (Anonym 1889a).

Vibe konstaterte at spesielt scenene med den fremmede sjømannen var matte. Kanskje var forforståelsen av denne figuren overdrevet? På forhånd hadde nemlig Vibe hørt «saa meget om denne merkelige Personlighed med den urokkelige Viljekraft», men på scenen ble han introdusert kun som en «almindelig Sømand, ved hvis Ydre der ligesaa lidt er noget extraordinært som ved hans Repliker» . Derved kunne man heller ikke forstå den makten han hadde over Ellida. Om man kun holdt seg til lesedramaet Fruen fra havet og tok fantasien til hjelp, ville figuren arte seg på en ganske annen måte: «Man kan tænke sig de underlige Fiskeøine, der skifter ligesom Havet, og som aldrig kan glemmes» . Denne muligheten forsvant «i det Øieblik den virkelige, realistiske Figur præsenterer sig paa Bredderne». Vibe pekte på løsningen: «Det vilde have været lettere for Forfatteren at bevare Illusionen hos Tilskuerne og opretholde det mystiske Skjær der skal hvile over Den fremmede Sømand, hvis han havde løst Knuden, uden at vi havde faaet denne at se» , altså som en form for Bøjgen i Peer Gynt. Vibes begrunnelse bestod i at «ligesom selve Hovedbegivenheden er af ren indre psychologisk Natur, saaledes er ogsaa Løsningen af Knuden rent psychologisk» (Vibe 1889a).

Også Sinding-Larsen mente at mye av årsaken til at tilskuernes interesse kulminerer allerede med sluttscenen av annen akt mellom Ellida og Wangel, var at «Scenerne i 3die og 5te Akt med ‹den fremmede Mand› ikke rigtig kommer til den af Forfatteren beregnede og ved Stykkets Læsning tilstedeværende Virkning» . Kanskje ville det ha vært mer virkningsfullt

om «den fremmede Mands» uvirkelige og dunkelt fortonede Skikkelse kun have været et Foster af Ellidas forvildede Fantasi, usynlig for alle Andre end for hende. Han var da ikke kommen til som nu at fremstaa med fuldt Krav paa Realitet men samtidig i afgjort Strid med Omgivelsernes jævne Naturlighed (Sinding-Larsen 1889a).

Selv om Holst finner at Constance Bruun gjør et særdeles tiltalende inntrykk som Bolette, undrer han på om hun ikke blir fremstilt for «sympathisk, livsfrisk og dyb» (Holst 1889). I Morgenbladet høstet Bruun mange positive ord av Sinding-Larsen, som mente at hun fremførte rollen «meget smukt» (Sinding-Larsen 1889a). Anmelderne hadde ulikt syn på Johanne Juell i rollen som Hilde. Vibe mente at rollen lå godt til rette for henne. Han stilte likevel spørsmål ved om hennes fremførelse av denne «impertinente, nysgjerrige, halvvoxne unge Pige, som tiltrods for alle sine Feil har en god Bund» , er litt for ungdommelig (Vibe 1889a). Sinding-Larsen mente at Juell spilte utmerket og med liv og naturlighet. Likevel burde hun «vogte sig for at slippe sig formeget løs. I hendes Sprog er den bergenske Dialekt endnu af og til stærkt fremtrædende» (Sinding-Larsen 1889a). Holst syntes derimot at dette var «en ægte norsk Halvvoxtring. Hendes Udtryk er lige ægte, naar hun betages af sin Interesse for ‹det spændende›, naar hun ærter og naar Følelsens Understrøm bryder igjennem» (Holst 1889).

Ifølge Vibe var Hansson for ung til rollen som overlærer Arnholm. Han fikk ikke frem at «Der er noget vist medtaget ved ham». I det hele tatt etterlyser Vibe en skarpere profilering av «Den fordums Lærer» (Vibe 1889a). Sinding-Larsen fant derimot at Hansson gav Arnholm med «det rette Præg af Alvor, Modenhed og Forstand» (Sinding-Larsen 1889a). Kritikerne var lite fornøyd med Schankes fremførelse av Lyngstrand, som ikke maktet å gjøre figuren interessant. Ifølge Holst var årsaken at Schanke manglet helt «det Lune, der skal gjøre hans naive Egenkjærlighed paa engang sympathisk og komisk» (Holst 1889). Schanke anvendte ikke dialekt, noe Holst beklaget; han kunne for eksempel ha talt bergensk. I stedet for at Schanke anvendte rollen til å live opp forestillingen, ble den til «et af dens døde Punkter». Vibe mente at Schanke gjorde Lyngstrand for beskjeden og svermerisk. At han presterte en «tør Tæringshoste» for å markere at Lyngstrand er «brytsyg», ble for Vibe «En falsk og stødende Realisme». Vibe merket seg at skuespilleren «efterhaanden glemte at hoste, saa at vi kun fik dette Træk i de to første Akter. Lyngstrand var aabenbart kommet sig mod Slutningen af Stykket» (Vibe 1889a). Sinding-Larsen var mer positiv. I hans øyne fikk Schanke frem «det Latterlige og Naive og samtidig det Sympathivækkende ved Figuren» (Sinding-Larsen 1889a). Holst var ikke fornøyd med Johannes Bruns fremstilling av Ballested. Hans halvdanske dialekt var ikke konsekvent gjennomført, og hans mange morsomheter kom ikke til sin rett (Holst 1889).

Teatersjef Schrøder hadde i brev til Ibsen 30. november 1888 forsikret om at teateret ikke ville spare på noen utgift eller anstrengelse for at oppførelsen skulle bli så verdig som mulig, og dette løftet ble fulgt opp. Ifølge en regning datert 15. februar 1889 fra teatermaler Olaf Jørgensen hadde han malt flere nye baktepper og flere dekorasjonsdeler for utendørsscener, blant annet «2 de Sætstykker til 2 den Agt (Udsigten) samt et nyt Hækkegjerde til 1 ste Akt» , og «2 nye Dampskibe» (NBO TS ark A2 159). I anmeldelsene ble utstyret kommentert nokså kortfattet. Holst skrev at «Paa Iscenesætning og Udstyr er anvendt megen Omhu», men han påpekte samtidig at symbolikken i siste akt var svak og ikke fikk «mer af Livets Styrke i sig derved, at vi ser Dampskibet glide forbi udover Fjorden – saa respektabelt det end var udført» (Holst 1889). Sinding-Larsen var fornøyd: «Udstyret frembød adskilligt Nyt og vandt ogsaa fortjent Paaskjønnelse» (Sinding-Larsen 1889b). Ikke minst vant den nymalte utsikten i annen akt påskjønnelse. Den fremkalte «endog stærk Haandklap» (Anonym 1889a).

Kritikernes tilbakeholdenhet overfor skuespillerprestasjonene og selve stykket viste seg også i publikums applaus. Ifølge Verdens Gang lød det kun noe bifall etter første akt. Etter annen akt var bifallet litt kraftigere, mens hverken tredje eller fjerde akt ble fulgt opp av noe sterkere stemningsutbrudd. Det kom derimot etter teppefall: «efter Stykkets Slutning brød Bifaldet ud i en varm Anerkjendelse af det magtfulde Spil» (Anonym 1889a). Det endte med fremkallelser. Høsten 1884 hadde direksjonen vedtatt at «Fremkaldelser for Eftertiden ikke blive at efterkomme, hverken i Løbet af en Forestilling, eller ved sammes Slutning» (NBO TS ark A2 6, 23. oktober 1884). Nå var publikums «krav» om fremkallelser så sterkt at «Reglementet sprængtes» (Sinding-Larsen 1889b). Først ble hele personalet fremkalt, så Laura og Sigvard Gundersen, og deretter stykkets instruktør Bjørn Bjørnson. Til slutt kom regissør Ole Johan Bucher på scenen for å forsikre om at «det ærede Publikums Hyldest vil blive Forfatteren meddelt» (Holst 1889). I brev av 14. februar 1889 til Julius Hoffory angående planene om en oppførelse i Berlin kan Ibsen fortelle: «Ifølge telegram fra Kristiania opførtes ‹Fruen fra havet› dersteds for første gang og med ganske overordentligt bifald» . Kanskje var det fremkallelsene etter teppefall som fikk Sinding-Larsen til å konkludere med at den «usædvanlige Forventning, hvormed Opførelsen saaledes var imødeseet, blev ikke skuffet, – Aftenens Forestilling var en succès saavel for Stykket som for dets Fremstilling» (Sinding-Larsen 1889b).

Om urpremieren av Fruen fra havet på Christiania Theater ifølge kritikerne ikke ble en absolutt kunstnerisk suksess, ble stykket utvilsomt en ubetinget økonomisk suksess for teateret. Med fullt hus og billetter til forhøyede priser gav selve urpremieren en inntekt på 1804,30 kroner (NBO TS ark A2 194b). Dette var sesongens høyeste inntekt for én spillekveld. Ifølge en notis i Dagbladet var det også første gang på fem år at det var utsolgt hus på en urpremiere på et norsk stykke. Det ble dessuten opplyst at dette var den tredje største inntekten i teaterets nyere historie (Anonym 1889g). Festlighetene i anledning kronprins Gustavs besøk i 1882 innbragte de to største. Den 15. februar 1889 overvar kong Oscar 2. Fruen fra havet. Mange ønsket å besøke teateret denne kvelden, og inntekten ble på 1500,35 kroner (NBO TS ark A2 194b). De fem første forestillingene gav billettinntekter på over 1000 kroner hver, og gjennomsnittsinntekten på billettsalget på de ti første oppførelsene var på 1065,68 kroner (NBO TS ark A2 143e). I løpet av sesongen 1888/89 ble Fruen fra havet spilt 23 ganger på Christiania Theater, halvparten av dem i løpet av februar 1889.

Urpremieren på Groherzogliches Hoftheater i Weimar ble også imøtesett med stor spenning. Den anonyme kritikeren i Weimarische Zeitung, som ble referert i Dagbladet en uke senere, vurderte oppbygningen og utviklingen i handlingen som fortreffelig. Vedkommende opplevde også at skuespillet allerede fra første akt satte publikum i spenning og fastholdt den til teppefall. Et problem for tilskuerne var at Ibsen i Fruen fra havet i altfor stor utstrekning hadde forlatt realismen (Anonym 1889f). Dette påpekte også en korrespondent i Allgemeine Zeitung, gjengitt i Morgenbladet:

Netop Folk, der ellers sværme for Ibsen, havde meget at udsætte. Dette vil kunne forstaaes, naar man husker paa, at Digteren i «Fruen fra Havet» i mange Retninger viser sig fra en anden Side, end man er vant til. Ved Siden af Realismen gjør her et godt Stykke Romantik sig gjældende (Anonym 1889e).

Anmelderen i Weimarische Zeitung var særlig kritisk til Den fremmede, «vistnok ikke i almindelig digterisk, men vel i dramatisk Henseende» (jf. kommentar til brev til J. Hoffory 26. mars 1889, HIS 14k). Nettopp fordi tilskuerens fantasi naturlig nok har beskjeftiget seg spesielt med denne rollen, var det med stor spenning man imøteså ham. I så måte ble man skuffet: «denne fremmede har aldeles intet betydeligt ved sig» (Anonym 1889f). Dette gjaldt skikkelsens ytre adferd, men heller ikke skikkelsens indre «lader Digteren træde frem over det dagligdagses Middelmaadighed». Med en slik opplevelse av Den fremmede måtte man spørre hvorledes det var mulig at han kunne virke så sterkt på Ellidas hele sjeleliv. Begge anmelderne har inntrykk av at publikum var delt i oppfatningen av oppsetningen. Det fremkom mishagsytringer under forestillingen. Ikke desto mindre var det ved teppefall gjentatte bifallsrop og overordentlig applaus.

Etter de to urpremierene ble Fruen fra havet spredt til de øvrige nordiske hovedstedene. Premieren på Det kongelige Theater i København fant sted 17. februar, med Josephine Eckardt i rollen som Ellida. I sine Theaterbetragtninger, trykt i slutten av 1889, kommenterer ikke Edvard Brandes hennes prestasjon. Derimot ytrer han seg om Emil Poulsen som Wangel: Han «ligesom gled ud af Samtaletonen ind i en akademisk Harangeren, der daarligt passede til den ligefremme Købstadsdoktor» (E. Brandes 1889, 126–27). Den som gjorde sterkest inntrykk på kritikeren, var den 21 år gamle Anna Bloch som Hilde. Hun «fremhævede det Tøseagtige hos Hilde ved morsomme og virkelighedstro Betoninger og Stillinger. Hun vovede her […] delvis det Uskønne, det vil sige, hva der i alt Fald akademisk maa kaldes uskønt» (1889, 124). At det i København-forestillingen var Anna Blochs Hilde-skikkelse som vakte størst oppsikt, mens det i Christiania Theaters oppførelse var Constance Bruun som Bolette, «den ældre, ikke pikante men alvorlige og særdeles vanskelige Rolle» (1889, 125), som vant prisen, gir anledning til et spørsmål fra kritikerens side: Er det kanskje et tidens tegn at man ved Det kongelige Theater ikke rår over krefter som kan få noe særdeles ut av voksenrollene? Premieren gav en inntekt på 5918 kroner, den høyeste inntekten teateret inntil da hadde oppnådd på én kveld (jf. Halvorsen 1901, 101). Knapt en uke deretter, 22. februar, hadde skuespillet i finsk oversettelse ved Niilo Sala premiere på Suomalainen Teaatteri i Helsingfors, og 22. mars 1889 var det svensk premiere med oversettelse ved Harald Molander på Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm. I Norge sørget Olaus Olsens teaterselskap for at også publikum i flere av byene langs kysten fikk muligheten til å se Ibsens nye skuespill. Den norske premieren utenfor Kristiania foregikk i Kragerø 20. februar 1889, altså bare én uke etter urpremieren.

I begynnelsen av mars kom turen til Berlins teaterpublikum, da Königliches Schauspielhaus hadde premiere på stykket i Julius Hofforys oversettelse. I løpet av bare seks uker etter urpremierene i Kristiania og Weimar var Fruen fra havet spredt til et norsk teaterpublikum i så vel hovedstaden som i mindre byer, til teaterpublikum i de nordiske hovedstadene og til et tysk publikum. Til tross for at dette Ibsen-stykket ikke fikk en entydig positiv mottagelse ved urpremierene, ble det betraktet som en interessant utfordring for et moderne teater, og derved ble det relativt raskt formidlet til et nordisk og europeisk publikum. Ut fra det inntrykket man får av samtidens teaterkritikk, var den største vanskeligheten for teatrene å få tilskuerne til å godta Den fremmedes apparisjon i doktor Wangels have og hans underlige makt over Ellida. Denne skikkelsen representerte en teaterestetikk som det ikke var enkelt å realisere på scenen, og som måtte forekomme særdeles uvant for 1880-årenes teaterkritikere og teatergjengere. En kommentar fra dikteren kan illustrere den vekten han la på utførelsen av Den fremmedes rolle. Fra 3. mars 1889 oppholdt han seg som gjest i Berlin en ukes tid, i anledning ikke bare av premieren på Die Frau vom Meere ved Königliches Schauspielhaus, men også to andre teaterbegivenheter, Die Wildente på Residenz-Theater og Nora på Lessing-Theater (jf. M. Meyer 1971, 611). Uken etter tilbragte han i Weimar for å se oppførelsen av Die Frau vom Meere ved Groherzogliches Hoftheater. I et brev til Julius Hoffory datert Berlin 26. mars ber han om at denne formidler hans hjerteligste takk til alle som hadde bidratt «til at gøre ugen i Berlin til det mest lysende tidspunkt i mit liv». Han omtaler også sin opplevelse på teateret i Weimar:

Også dersteds blev «Die Frau vom Meere» ganske fortræffelig spillet. Opfatning og gengivelse af karaktererne havde en mærkværdig lighed med den i Schauspielhaus. […] «den fremmede mand» kan jeg ikke ønske mig eller knapt tænke mig bedre end her, – en lang mager skikkelse med et høgansigt, sorte stikkende øjne og en prægtig dyb og dæmpet stemme.

Ibsens økonomiske utbytte av Fruen fra havet – royalties av boksalget og honorarene fra teatrene for 1889 – utgjorde omkring 15 000 kroner. Av dette gav boksalget 8550 kroner, mens teatrenes honorarer er mer omtrentlige, fordi noen av oppgjørene også dekker andre skuespill (jf. M. Meyer 1971, 608, 636).

Tekstredegjørelse til Fruen fra havet

skrevet av Ellen Nessheim Wiger

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1888.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Henrik Ibsen skrifters eksemplar 1

Henrik Ibsen skrifters eksemplar 2

Henrik Ibsen skrifters eksemplar 3

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Det er derfor delkollasjonert ytterligere fem eksemplarer (ark 1, 4 og 10):

Henrik Ibsen skrifters eksemplar 4

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25393)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25391)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25390)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25389)

Variasjonen mellom eksemplarene finnes på tre steder: I ark 1, s. 8, l. 15 har eksemplar 3 «sé», mens eksemplar 1 og 2 har «se»; i ark 4, s. 64, l. 2 mangler venstre parentesbue i sceneanvisning i eksemplar 3; i ark 10, s. 157, l. 2 mangler punktum etter sceneanvisning i eksemplar 3.

Det opplyses om det første tilfellet av internvariasjonen i de tekstkritiske notene. De to siste tilfellene omfattes av HIS’ standardisering ved sceneanvisninger (jf. Tekstkritiske bemerkninger).

Nr. 1 er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret, har tresidet gullsnitt og er bundet inn med forlagsbind i brun shirting med dekor i sort og gull på forperm og rygg. På bakpermen er et blindstempel med Gyldendals logo og en ramme rundt kanten av permen. Forfatternavn og tittel er preget midt på forpermen og på ryggen. Forsatsbladene er dobbeltblad i tykt, brunmønstret papir, med den ene delen limt til for- og bakperm. Et flyblad er limt til forsatsbladenes frie del foran og bak.

Deler av opplaget ble utgitt heftet med omslag; fremre omslagsblad har tittel og utgaveopplysninger på rectosiden og forlagsreklame på versosiden; bakre omslagsblad har forlagsreklame på rectosiden og blank versoside. Resten av opplaget ble utgitt innbundet i forlagsbind (shirting i forskjellige farver) (Schiøtz & Ringstrøm 2006, 170).

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 14 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 110 × 170 mm.Målene gjelder boksiden, bredde × høyde. Arksignaturene 1–14 finnes på s. [1], 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, 129, 145, 161, 177, 193 og 209. Det siste arket har 15 sider, og bokens omfang er 223 sider. Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer første akts begynnelse s. [1] og går fra s. 2 til 223. På s. [54], [94], [131] og [179] begynner nye akter, og pagineringen er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Fruen fra havet (1888) er satt i antikva. En faksimile av tittelsiden gjengis på s. . Tittelen er midtstilt og sperret med majuskler. Rollelisten er venstrestilt med unntak av overskriften som er midtstilt og sperret i et fett snitt, rollenavnene er satt i majuskler og kapiteler. Aktoverskrifter er midtstilt med majuskler, i en større grad enn annen tekst. Rollenavn i replikk er satt med majuskler og kapiteler i samme grad som replikkteksten. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene og står i parentes. Rollenavn i frittstående sceneanvisninger er satt med majuskler og kapiteler (i samme grad som omkringliggende tekst). På mellomtittelsiden, i rollelisten, etter aktoverskrifter og ved aktslutt brukes enkel, kort skillestrek av varierende lengde; ved siste akts slutt brukes ornamentert skillestrek. Sidetall er plassert i overmarg med en strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god. Det er noen få typografiske mangler og inkonsekvenser, som er rettet stilltiende i HIS’ hovedtekst.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er litt gulnet og har noen mindre flekker. Bindet er løsnet fra ryggen. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av både manuskripter og trykte utgaver. Manuskriptene omfatter forskjellige forarbeider og utkast i NBO Ms. 4° 1116a, det egenhendige arbeidsmanuskriptet NBO Ms. 4° 1116b, det egenhendige trykkmanuskriptet KBK Collin 262, 4°, III.3 samt en egenhendig avskrift av tittelen og personlisten i brev fra Henrik Ibsen til Julius Hoffory 27. september 1888 (NBO Brevs. 166). (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter 1. utg. 1888, FU 8 1902 og 2. utg. 1902. Det kom (minst) to ulovlige, uautoriserte ettertrykk av Fruen fra havet i USA i Ibsens levetid (begge Chicago 1889). Det tas ikke hensyn til ulovlige ettertrykksutgaver under tekstetableringen.

NBO Ms. 4° 1116a, bl. 1–8 og 11 (manuskript 1–3) inneholder forskjellige forarbeider: scenegangsnotater, en tidlig personliste, mindre replikkutkast o.a., som må ligge til grunn for det sammenhengende arbeidsmanuskriptet NBO Ms. 4° 1116b (manuskript 4). Dette manuskriptet er et resultat av to skriveomganger. Den første ser ut som en renskrift, med få rettelser. Deretter gikk Ibsen igjennom og strøk og rettet, med skjødesløs skrift. Som erstatning for en del strykninger i de to siste aktene skrev han nye replikker på egne blad (manuskript 5, NBO Ms. 4° 1116a, bl. 9–10, 12–15). I forarbeidene og i første skriveomgang av arbeidsmanuskriptet er det mange variasjoner i navnebruken.

Trykkmanuskriptet er utarbeidet på grunnlag av det rettede arbeidsmanuskriptet NBO Ms. 4° 1116b og replikkutkastene NBO Ms. 4° 1116a, bl. 9–10, 12–15. I trykkmanuskriptet har Ibsen foretatt noen rettelser som er tatt til følge i førstetrykket. Ibsen var selv involvert i korrekturarbeidet og fikk tilsendt korrekturark (omtalt i brev til August Larsen 8. november 1888). Forskjellene mellom trykkmanuskriptet og førstetrykket er små og gjelder stort sett kommatering, det er adskillig flere kommaer i førstetrykket enn i trykkmanuskriptet. På ordnivå gjelder forskjellene stort sett sceneanvisninger som er utvidet eller lagt til, men det er også noen få forskjeller i replikktekst. Et eksempel på dette er Ellidas replikk «Ah –! Skulde her være gerning for mig!» i slutten av fjerde akt (HIS 8, ). I trykkmanuskriptet sier hun bare «Ah–!». I tillegg har trykkmanuskriptet stort sett sé/sér/sés der førstetrykket har se/ser/ses. Denne endringen ble foretatt av korrekturleser August Larsen, men med Ibsens godkjennelse: «For Deres konsekvente udeladelse af akcenten i ordet se, ser o. s. v. er jeg Dem særdeles forbunden. Den er ganske overflødig […]» (brev til A. Larsen 8. november 1888). Larsen ønsket også å endre såmæn til såmænd. Under korrekturen til Rosmersholm hadde Ibsen gått med på dette (jf. innledningen til Rosmersholm, under Tekstkritisk redegjørelse, avsnittet Øvrige tekstkilder), men nå ville han ikke:

Om skrivemåden af ordet: såmæn eller såmænd tror jeg der kan disputeres. Jeg har udeladt det stumme d for udtalens skyld. Ganske visst hænger ordet sammen med: mand, mænd; men det turde være et spørsmål om bogstavet d i dette ord er på sin rette plads. I de beslægtede sprog, svensk, tysk og engelsk forekommer det ikke og heller ikke direkte i det oldnordiske. Ligeledes skriver vi: menneske, skønt ordet jo har sit udspring af mand, mænd. Som sagt, jeg tror nok der er adskilligt, som taler for begge skrivemåder (brev til Larsen 8. november 1888).

Larsen hadde også bedt om tillatelse til å rette uttrykket «slet aldeles ikke» (s. 149 i trykkmanuskriptet; samme formulering i NBO Ms. 4° 1116, legg 34, bl. 2v) til «aldeles ikke». Ibsen skriver i sitt svar at «Det af Dem i Deres forrige brev påpegede udtryk ‹slet aldeles› kan bruges på norsk i skødesløs og ivrig dagligtale. Men når det altså af danske læsere vilde blive betragtet som en blot og bar trykfejl, så er det absolut rigtigt at det blev rettet» (brev til Larsen 21. november 1888). Larsen rettet altså, jf. HIS 8, .

Den egenhendige avskriften av tittelen og personlisten ble sendt til Julius Hoffory, som oversatte Fruen fra havet til tysk parallelt med settingen og trykkingen av første utgave i København. Det er ingen forskjeller mellom teksten i avskriften og tilsvarende tekst i trykkmanuskriptet/førstetrykket.

Forskjellene mellom de trykte utgavene av Fruen fra havet er små og gjelder i hovedsak tegnsetting og ortografi. Trykkfeil er rettet, og nye er kommet til, men ingen av større betydning. Færrest forskjeller er det mellom FU og annen utgave; de to utgavene er satsidentiske med unntak av tittelsider, paginering og arksignaturer. Den eneste variansen dem imellom dreier seg om bortfalte tegn og andre mindre forskjeller i trykkvaliteten.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved etableringen av hovedteksten er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert. Emendasjoner er foretatt med utgangspunkt i samtlige trykte utgaver, trykkmanuskriptet KBK Collin 262, 4°, III.3 og arbeidsmanuskriptet NBO Ms. 4° 1116b.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er i hovedtrekk som offisiell norsk i samtiden. Men språket bærer preg av muntlige innslag (f.eks. mange kortformer som «bli’» «ble’t», «dra’», «Værs’go»), og i tillegg finnes det en rekke språklige nyanser og detaljer som er med på å karakterisere personene i stykket. En mer utførlig gjennomgang av språklige trekk i Fruen fra havet finnes i Innledningen, under Ibsens språklige utvikling.

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift, og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Fruen fra havet (1888) angår i hovedsak feilstaving og manglende eller misvisende tegnsetting. Ibsen gjør oppmerksom på en av feilene i et brev til teatersjef Hans Schrøder 6. februar 1889: «Undskyld at jeg med et par ord ulejliger Dem i anledning af en trykfejl, den eneste, som forefindes i ‹Fruen fra havet›. Side 193 står nemlig i en parentés ved en af Bolettes repliker: halvt for sig selv. Dette er urigtigt. Der skal stå: halvt fra sig selv.» Ibsen har altså ikke oppdaget alle trykkfeilene.

Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vaklende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og Catilina 1875 (HIS 1k, 34–40 og 146–48). Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er Fruen fra havet trykt i b. 8, med en innledning om tilblivelsen, oversettelser, sekundærlitteratur og oppførelser s. VII–X. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I MU er det trykt i b. 5 med FU som grunntekst, i samme bind finnes noen språklige kommentarer og en errataliste (MU 5, 17, 42). I ES er forarbeider og utkast til Fruen fra havet trykt i b. 3, 137–86, med opplysninger og varianter i b. 3, 478–86. ES har ikke kjent til eller hatt tilgang til avskriften av tittelen og personlisten i brev til Julius Hoffory 27. september 1888 (NBO Brevs. 166). I SU er Fruen fra havet trykt i b. 5, tekstgrunnlag er førstetrykket. I b. 7 finnes en kort redegjørelse for valg av grunntekst samt opplysninger om annen utgave (SU 7, 303). I HU er Fruen fra havet trykt i b. 11. Tekstgrunnlaget er førstetrykket, men tegnsetting og noen ord (f.eks. sé/sér/sés) er rettet etter trykkmanuskriptet. I tillegg til opplysninger om genesen trykker HU forarbeider og utkast, delvis som løpende tekst og delvis i form av variantapparat (HU 11, 159–252). HU lister dessuten opp en del forskjeller mellom førstetrykket og trykkmanuskriptet (HU 11, 252–57). I appendiks 1 til oversettelsen av dramaet i The Oxford Ibsen (Ibsen 1960–77, b. 7, [456–57]) finnes en oppstilling av rollenavnene og deres utvikling i manuskriptmaterialet.