FRU INGER TIL ØSTRAAD

1. versjon (1857)

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1860 i Christiania av Edvard Larssen. Dette er det tidligste kjente bildet av Ibsen. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

FRU INGER TIL ØSTRAAD

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

Front cover image was taken in 1860 in Christiania by Edvard Larssen. This is the earliest known picture of Ibsen. Original image from www.ibsen.net.

FRU INGER TIL ØSTERAAD

HISTORISK DRAMA I 5 AKTER

AF HENR. IBSEN

Personerne

INGER OTTISDATTER, Rigshovmester Henrik Gyldenløves Enke

ELINE, hendes Datter

NIELS LYKKE, dansk Ridder

OLAF SKAKTAVL, fredløs norsk Adelsmand

NIELS STEENSSØN

JENS BJELKE, svensk Befalingsmand

BJØRN

FINN

EINAR

Fru Ingers Huuskarle

SVENSKE SOLDATER. HUUSKARLE o. s. v.

Handlingen foregaar paa Herresædet Østeraad ved Throndhjemsfjorden i Aaret 1528.

FØRSTE AKT

En Stue paa Østeraad. Gjennem den aabne Dør i Baggrunden sees Riddersalen, der kun halvt er oplyst af Maanen, som fra og til skinner ind gjennem et stort Buevindue paa den modsatte Væg. Tilhøire Udgangsdør. Tilvenstre Dør til de indre Værelser. Tilhøire i Forgrunden et Vindu. Tilvenstre et Ildsted, der belyser Stuen. Det er stormfuld Aften.

1ste Scene

Bjørn og Finn sidde ved Ildstedet. Den Sidste beskjæftiget med at afpudse en Hjelm. – Forskjellige Vaabenstykker, et Skjold, et Sværd o. s. v. ligge ved Siden af dem.

FINN efter en Pause

Hvem var Knud Alfsøn?

BJØRN

Norges sidste Riddersmand.

FINN

Og Danskerne fældte ham jo i Oslofjord?

BJØRN fortrædeligt

Spørg en femaars Gut og han vil sige Dig det, ifald Du ikke veed det.

FINN

Saa Knud Alfsøn var altsaa vor sidste Riddersmand? Og nu er han død og borte!

(idet han holder Hjelmen iveiret)

Ja saa kan Du gjerne finde Dig i at hænge blank og pudset i Riddersalen, for nu er Du ikke andet end en tom Nøddeskal; Kjernen – ja, den har Ormene ædt for mange Vintre siden. – Hør, Du Bjørn! kunde man ikke sige, at Norges Land ogsaa er slig en huul Nøddeskal ligerviis som Hjelmen her, blank udenpaa, ormstukken indeni?

BJØRN

Hold Kjæft og pas din Dont!

(efter en Pause)

Er Hjelmen færdig?

FINN

Den skinner som Sølv i Maaneskin!

BJØRN

Saa sæt den væk. See der, skrab Gravrusten af Sværdet.

FINN idet han betragter det

Men kan det lønne sig?

BJØRN

Hvad mener Du?

FINN ondskabsfuldt

Eggen er borte!

BJØRN

Det kommer ikke Dig ved. Lad mig faa det; see der er Skjoldet.

(rækker ham det)

FINN som før

Det mangler Haandgrebet, Du!

BJØRN afsides

Ja, gid jeg saasandt havde et Haandgreb i Dig som –

Finn nynner for sig selv.

BJØRN

Hvad er der nu?

FINN

En tom Hjelm, et Sværd uden Eg, et Skjold uden Haandgreb, see det er hele Herligheden. Jeg tror Ingen skal kunne laste Fru Inger, fordi hun hænger slige Vaabenstykker pudsede paa Salsvæggen, istedetfor at lade dem rustne i Danerblod.

BJØRN

Ei Snak; vi har jo Fred i Landet, veed jeg.

FINN

Fred? Ja, naar Bonden har skudt væk sin sidste Piil, og Ulven har stjaalet hans sidste Lam ud af Fjøset, saa holde de ogsaa Fred sig imellem; men det er nu saadant et underligt Venskab! Naa, naa, lad den Ting fare. Det er ganske rimeligt, som jeg sagde, at Rustningen hænger blank i Salen, for Du kjender vel det gamle Ord: Kun Riddersmanden er en Mand, og da vi nu ikke mere har nogen Riddersmand hertillands, saa har vi heller ingen Mand, og hvor der ingen Mand er, der faar Kvinden raade, see derfor – –

BJØRN

Derfor – derfor raader jeg Dig at holde inde med al den raadne Snak!

(reiser sig)

Det lakker alt udover Kvælden, see der, Du kan hænge Hjelm og Plade ind i Salen igjen!

FINN dæmpet

Nei, lad det heller være til imorgen.

BJØRN

Naa, Du er vel aldrig mørkræd?

FINN

Ikke om Dagen. Skulde det hænde sig, at jeg var det ved Kvældstid, saa kan Du tro mig, det er ikke min Skyld. Ja, Du seer paa mig, men Du skal vide, dernede i Borgestuen gaar der Snak om saa Mangt og Meget.

(hviskende)

Der er nok En og Anden, som mener, at der vandrer en stor sortklædt Skikkelse derinde hver evige Nat.

BJØRN

Kjærringsladder!

FINN

Ja, men de bande Allesammen paa det er sandt.

BJØRN

Det tror jeg nok.

FINN

Det forunderligste er, at Fru Inger er af samme Mening, som vi.

BJØRN studsende

Fru Inger! Naa, hvad mener hun?

FINN

Hvad hun mener, ja, see det veed jeg nu ikke saa ligetil; men vist er det, at hun har ingen Ro paa sig. Kan Du ikke see, at hun bliver blegere og magrere Dag for Dag?

(med forskende Øiekast)

Folkene sige, at hun aldrig sover, – og at det er for Spøgelsets Skyld – –

Under de sidste Ord er Eline traadt ud af Døren tilvenstre. Hun standser lyttende, uden at bemærkes.

BJØRN

Og slig Dumhed troer Du paa?

FINN

Ja, saa halvveis; der er ellers de, som udlægge den Ting paa en anden Maade, men see det er nu bare Ondskab. Hør, Du Bjørn! kjender Du Visen, som gaar Landet rundt?

BJØRN

En Vise?

FINN

Ja, den er i Folkemunde; det er en skammelig Nidvise, det forstaar sig, men den gaar ret artigt forresten; hør nu bare efter:

(synger med dæmpet Stemme)

«Fru Inger sidder paa Østeraad Gaard, –

Hun er vel svøbt i Skind,

Hun er vel svøbt i Fløiel og Maard,

Hun fletter de røde Guldperler i Haar, –

Men har ikke Fred i sit Sind.»

«Fru Inger har solgt sig til Danskens Drot –

Hun skikker sit Folk i Fremmedes Vold

Som Vederlag –»

Bjørn griber ham forbitret i Brystet. Eline trækker sig ubemærket tilbage.

BJØRN

Og jeg skal skikke Dig Djævlen i Vold uden Vederlag, dersom Du mæler et uhøvisk Ord til om Fru Inger.

FINN idet han river sig løs

Naa, naa, er det mig, der har gjort Visen?

Et Horn høres fra Høire.

BJØRN

Tys, hvad er det?

FINN

Et Horn, saa faar vi nok Gjæster ikvæld.

BJØRN gaar til Vinduet

De aabne Porten; jeg hører Hovslag i Borggaarden. Det maa være en Riddersmand.

FINN

En Riddersmand? Det kan det vel neppe være.

BJØRN

Hvorfor ikke?

FINN

Selv har Du sagt det, vor sidste Riddersmand er død og borte.

(gaar ud til Høire)

2den Scene

Bjørn. Strax efter Eline fra Venstre.

BJØRN

Den forbandede Skjelm, han har Øinene med sig overalt. Jeg har nu værnet om Fru Ingers Færd saa godt jeg har kunnet, jeg har søgt at dølge det Ene og det Andet, baade for hendes Børn og hendes Huusfolk. Hvad baader det? Hun er alt i Folkemunde, det vil ikke vare længe før hver Mand raaber lydt, at Fru Inger har svigtet sit Folk i Nøden.

ELINE med undertrykt Bevægelse

Er Du alene, Bjørn?

BJØRN

Er det Jer, Jomfru Eline?

ELINE

Hør, fortæl mig et af dine Eventyr; jeg veed Du kan –

BJØRN

Fortælle? Men nu i Kvæld saa sildig.

ELINE bittert

Ifald Du regner fra den Tid, da der blev mørkt paa Østeraad, saa er det sildigt.

BJØRN

Hvad feiler Jer? Er der gaaet Jer Noget imod? I er saa urolig.

ELINE

Det er muligt!

BJØRN

Der er Noget iveien. I det sidste halve Aars Tid har jeg knapt kunnet kjende Jer igjen.

ELINE

Husk paa, i et halvt Aar har Lucia, min Søster, sovet tre Alen under Muld.

BJØRN

Det er ikke derfor, Jomfru Eline, det er ikke alene derfor, at I gaar omkring, snart tankefuld og bleg og stille, og snart vild og heftig, som nu i Kvæld.

ELINE

Mener Du? Og hvorfor ikke? Var hun ikke mild og from og fager som en Sommernat? Bjørn! jeg siger Dig, jeg havde hende kjær som mit eget Liv! Har Du glemt hvor tidt og mange Gange vi sad som Børn paa dine Knæ om Vinterkvælden; Du sang for os og Du fortalte – –

BJØRN

Ja, dengang var I fro og glad.

ELINE

Ja, dengang Du! da levede jeg et deiligt Liv i Eventyr og i mine egne Tanker. Jeg veed ikke om Stranden var saa nøgen dengang som nu, men var den det, saa mærkede jeg det ikke. Jeg gik derude og digtede fagre Krøniker, mine Helte kom og gik, jeg selv levede iblandt dem og fulgte med dem, naar de drog bort.

(synker ned paa en Stol)

Nu er jeg saa mat og træt, mine Eventyr kan ikke nære mig længer; de ere ikke længer til, de ere kun – Eventyr.

(heftigt, idet hun reiser sig)

Bjørn! veed Du hvad der har gjort mig syg? En Sandhed! en hæslig Sandhed, som nager mig Nat og Dag!

BJØRN

Hvad mener I?

ELINE

Kan Du mindes, at Du stundom gav os Leveregler og gode Raad? Lucia, min Søster, fulgte dem, men jeg, Gud bedre!

BJØRN godmodigt

Nu, nu!

ELINE

Jeg veed det, jeg var stolt, hovmodig; naar vi legede sammen vilde jeg altid være Dronning, fordi jeg var den største, den fagreste, den kløgtigste, jeg veed det!

BJØRN

Det er sandt!

ELINE

Engang tog Du mig ved Haanden og saae alvorlig paa mig, idet Du sagde: Vær ikke stolt af din Fagerhed og din Kløgt, men vær stolt som Ørnen paa Fjeldet hvergang Du tænker paa, at Du er Inger Gyldenløves Datter!

BJØRN

I havde Grund til at være stolt derover.

ELINE

Ja, det fortalte Du mig tidt nok, Bjørn! O, Du fortalte mig saamange Eventyr dengang.

(trykker hans Haand)

Tak for dem Allesammen! – Fortæl mig endnu eet; det turde hænde sig, at jeg kunde blive let tilsinds igjen som fordum.

BJØRN

I er jo ikke længer noget Barn.

ELINE

Tilvisse! Men lad mig bilde mig ind, at jeg er det. Nu, fortæl!

Bjørn sætter sig ved Ildstedet. Eline kaster sig ned ved Siden af Stolen.

BJØRN

Der var engang en fager Riddersmand –

ELINE der uroligt har lyttet mod Salen, griber ham i Armen og udbryder heftigt men hviskende

Tys, skrig da ikke saa; jeg er jo ikke tunghørt! Et Eventyr skal ikke skraales ud ligesom et Skjændselsrygte, der farer om Land og Strand; nei, det skal hviskes, stille –

(med Blikket vendt mod Salsdøren)

– saa stille, som et Spøgelse ved Midnatstider.

BJØRN hviskende

Der var engang en fager Riddersmand, om hvem der gik det sælsomme Ord – –

Eline reiser sig halvt op og lytter i ængstelig Spænding mod Salen.

BJØRN

Jomfru Eline! hvad fattes Jer?

ELINE sætter sig atter

Mig? Ingenting! Fortæl Du kun!

BJØRN

Naa, som sagt, naar han saa en Kvinde stivt ind i Øiet, saa glemte hun det aldrig siden, men fulgte ham i Tanken, hvor han gik og stod, og sygnede hen af Sorg.

ELINE

Det har jeg hørt. Det er forresten Sandhed og ikke noget Eventyr Du der fortæller; thi Riddersmanden, som Du beretter om, det er Niels Lykke, der endnu den Dag i Dag sidder som den Første blandt Danerkongens Mænd.

BJØRN

Kanhænde!

ELINE

Nu ja, ligegodt; bliv kun ved!

BJØRN

Og saa begav det sig engang –

ELINE reiser sig pludselig

Tys, tys, vær stille!

BJØRN

Hvad nu, hvad gaar der af Jer?

ELINE lyttende

Hører Du?

BJØRN

Hvilket?

ELINE

Det er der, ja ved Christi Kors, det er der!

BJØRN reiser sig

Hvad er der? Hvor?

ELINE

Hun selv – i Riddersalen!

Hun iler op mod Baggrunden; Bjørn ligeledes.

BJØRN

Hvor kan I troe, – Jomfru Eline! gaa til Jert Kammer!

ELINE

Tys, staa stille! Rør Dig ikke; lad Dig ikke see! Vent, der kommer Maanen frem, kan Du skimte den sorte Skikkelse?

BJØRN

Ved alle Helgen!

ELINE

Seer Du, der vender hun Knud Alfsøns Billede indad imod Væggen! Ha, ha, det stirrer hende nok for stivt i Øinene!

BJØRN

Jomfru Eline, hør mig!

ELINE idet hun gaar ned mod Forgrunden

Nu veed jeg, hvad jeg veed!

BJØRN afsides

Saa er det da altsaa sandt.

ELINE

Hvem var det, Bjørn! hvem var det?

BJØRN forstemt

Det veed I ligesaa godt som jeg.

ELINE

Nu vel?

BJØRN

Det var Inger Gyldenløve, Eders Moder!

ELINE halvt for sig selv

Nat efter Nat har jeg hørt hendes Trin derinde. Jeg har hørt hende hviske og vaande sig som en urolig Aand, og Visen siger jo – ha, nu veed jeg det; jeg veed at –

BJØRN

Stille!

Fru Inger kommer hurtig ud fra Salen uden at bemærke de Andre, gaar hen til Vinduet, lytter og stirrer en Tidlang ud, som om hun speidede efter Nogen paa Landeveien, og gaar ind i Salen igjen.

ELINE afsides, efterat Fru Inger er gaaet ud

Hun er saa bleg som en Dødning i Ligklædet. Hvor der er slige Skyer over Panden der maa det være Høstveir indenfor.

Larm og Stemmer høres udenfor Døren til Høire.

BJØRN

Hvad er der nu?

ELINE

Gaa ud og see efter hvad det gjælder!

3die Scene

De Forrige. Einar og flere Huuskarle fra Høire. Strax efter Fru Inger fra Baggrunden.

EINAR i Døren

Herind, herind! Nu gjælder det, ikke at være forsagt!

BJØRN

Hvad søger I?

EINAR

Fru Inger!

BJØRN

Fru Inger? Saa seent paa Kvælden.

EINAR

Seent er det; men tidsnok endnu, tænker jeg.

NOGLE

Ja, ja, hun maa høre os!

Larm iblandt Mængden. Fru Inger viser sig i Døren; Alle tie pludseligt.

FRU INGER

Hvad vil I mig?

EINAR

Vi søgte Eder, min ædle Frue, for at –

FRU INGER

Nuvel, sig frem!

EINAR

Nu, det er jo en ærlig Sag; kort og godt, vi komme for at søge Orlov –

FRU INGER

Orlov? Hvortil?

EINAR

Seer I vel, det er rygtedes her paa Gaarden ikvæld, at Svensken har rustet sig i Dalarne og rykker mod Kong Gustav.

FRU INGER

Har Svensken?

EINAR

Ja, saa gaar Ordet, og det skal være ganske sikkert.

FRU INGER

Nu, om saa var, hvad har da I med Svenskens Rustninger at gjøre?

NOGLE

Vi vil med!

ANDRE

Vi vil hjælpe ham!

FRU INGER afsides

Saa er da Tiden kommen!

EINAR

Fra alle de norske Grændsebygder stævner Bonden indover til Dalarne. Selv den fredløse Mand, der har vanket vildsomt Aar for Aar paa Fjeldet, han vover sig ned i Lien igjen og søger Folk for at slibe Eggen paa sit rustne Værge.

FRU INGER efter en Pause

Hør mig vel, har I tilfulde betænkt Jer, har I regnet efter hvad det vil koste Jer, hvis Kong Gustavs Mænd skulde seire.

BJØRN halvt hviskende til Fru Inger

Regn efter hvad det vilde koste Dansken, hvis Kong Gustavs Mænd skulde tabe.

FRU INGER stolt

Det Regnestykke er ikke min Sag.

(til de Øvrige)

I veed, Kong Gustav kan regne paa sikker Bistand fra Danmark; Kong Frederik er hans Ven, og han vil beskytte ham, det veed jeg forvist.

EINAR

Men hvis nu Bonden reiste sig trindt om i Landet, hvis vi reiste os alle tilhobe – til sidste Mand – Ja, Inger Gyldenløve! det er kun Leiligheden vi have ventet paa. Nu er den kommen, see derfor bryder det løst, og saa ud med Dansken!

ALLE

Ja, ja, ud med Dansken!

FRU INGER afsides

O, der er Malm i dem endnu!

BJØRN afsides

Hun er tvivlraadig.

(til Eline)

Hvad gjælder det, Jomfru Eline, I har forregnet Jer i Eders Dom om Inger Gyldenløve!

ELINE sagte

Gid jeg havde! Jeg kunde rive mine Øine ud af Hovedet, ifald de havde løiet for mig.

EINAR

Seer I vel, min ædle Frue! først gjælder det Kong Gustav; er han væk, da vil ikke Dansken kunne holde sig længe her i Landet, og saa er vi fri, vi har ingen Konge mere og kan kaare os en Drot iblandt Folket selv, ligesom Svenskerne gjorde før os.

FRU INGER i Bevægelse

En Drot af Folket? Du tænker paa Stureslægten?

EINAR

Dansken har gjort ryddigt Huus paa vore Odelssæder; de Bedste blandt vore Riddersmænd vanke fredløst paa Fjeldstien, hvis de endnu ere til; men det turde vel hænde sig alligevel, at der kunde findes en Ætling af de gamle Slægter, som – –

FRU INGER hurtigt

Det er nok, det er nok!

(afsides)

Ha, mit bedste Haab!

(høit)

Jeg har nu formanet Jer; jeg har sagt Jer hvad I vove; men dersom I ere faste i Eders Forsæt, saa vil det være daarligt af mig, at forbyde Jer, hvad I ligefuldt paa egen Haand kunne sætte igjennem.

EINAR

Vi har altsaa Eders Minde til at –

FRU INGER undvigende

I har Eders egen faste Villie; spørg den tilraads. Endnu Et; derinde i Riddersalen turde vel findes mangt et brugeligt Værge. – Nu vel, I har Magten paa Østeraad ikvæld, I faar gjøre, hvad Eder lyster; godnat!

Almindelig Bevægelse blandt Hoben, der bringer Lys og henter allehaande Vaabenstykker ud fra Salen.

BJØRN griber Fru Ingers Haand, idet hun vil gaa

Tak, Inger Gyldenløve! Jeg har kjendt Eder fra I var Barn og jeg har aldrig tvivlet paa Jer!

FRU INGER hviskende

Stille, Bjørn! det er et farligt Spil jeg har vovet ikvæld; for de Andre gjælder det kun Livet, men for mig – tusinde Gange mere, tro mig!

BJØRN

Hvorledes? Jeg forstaar Jer ikke? Er det Eders Magt, Eders Anseelse –

FRU INGER haanligt

Min Magt! O Gud i Himlen!

EINAR kommer med et Sværd

See her er en Ulvetand, som skal flænge Dansken til Marv og Been!

EN HUUSKARL til en Anden

Hvad bringer Du der?

ANDEN HUUSKARL

Herluf Hydefads Brystpantser!

EINAR

Det er for godt til Dig; see her er en Landse, som har hørt Steen Sture til; hæng Pantseret paa den, saa har Du det stolteste Banner nogen Mand vil forlange.

4de Scene

De Forrige. Finn med et Brev fra Venstre.

FINN til Fru Inger

Jeg har søgt Eder i alle Stuer.

FRU INGER

Hvad vil Du?

FINN rækker hende Brevet

En Svend fra Throndhjem har bragt Brev og Bud til Eder.

FRU INGER

Lad see!

(halvsagte idet hun aabner Brevet)

Fra Throndhjem! Hvad kan det gjælde?

(gjennemløber Brevet)

Hjælp Christ! Fra ham! Og her i Landet –

(læser videre i stærk Bevægelse, medens de Andre vedblive at hente Vaaben ud fra Salen)

FRU INGER afsides

Han kommer altsaa hid, og det endnu i denne Nat. Nu gjælder det at kjæmpe, ikke med Sværd, men med Kløgt!

EINAR

See saa, nu er vi væbnede, og saa afsted!

FRU INGER hurtigt og bestemt

Ingen forlader Gaarden i Nat!

EINAR

Men, min ædle Frue! nu er Vinden os gunstig, vi stryge indover Fjorden og – –

FRU INGER

Det bliver som jeg har sagt!

EINAR

Skal vi da først imorgen –

FRU INGER

Heller ikke imorgen. Ingen vove at forlade Østeraad for det Første!

Bevægelse iblandt Mængden.

EINAR

Vi gaa alligevel, Fru Inger!

KARLENE

Ja, ja, vi gaa!

FRU INGER idet hun griber efter Knud Alfsøns Sværd, der er blevet liggende paa Bordet

Hvem vover det?

(dødsstilhed; efter en Pause)

Jeg har tænkt for Jer; det er Noget, som I kun slet forstaa Jer paa. Læg Eders Vaaben bort! I skal senere faa min Villie at vide. Gaa!

De bringe Vaabnene ind i Salen og gaa ud til Høire.

ELINE afsides til Bjørn

Mener Du endnu jeg har feilet i min Dom om Inger Gyldenløve?

FRU INGER betyder Bjørn ved et Tegn, at han skal nærme sig

Du holde et Gjæstekammer rede!

BJØRN

Vel, Fru Inger!

FRU INGER

Og Porten aaben for Enhver, som maatte banke paa.

BJØRN

Men – –

FRU INGER befalende

Porten aaben!

BJØRN

Porten aaben!

(gaar ud til Høire)

5te Scene

Fru Inger. Eline.

FRU INGER idet Eline vil fjerne sig

Bliv her! – Eline, mit Barn! jeg har Noget at sige Dig.

ELINE

Jeg hører Eder!

FRU INGER

Eline! Du tror ilde om din Moder!

ELINE

Jeg tror hvad Eders Færd tvinger mig til at tro.

FRU INGER

Og Du svarer mig som dit umilde Sind byder.

ELINE

Mit umilde Sind er Eders eget Værk. Fra min Barndom havde jeg vant mig til at agte Eder som en stor, høisindet Kvinde. Som Eder tænkte jeg mig hine Kvinder, hvorom de gamle Krøniker fortælle, – hine Kvinder, der traadte frem i Farens Dage og vakte Folkene til kraftig Daad. Det tykkedes mig som om Gud Herren selv havde trykket et Stempel paa Eders Pande og mærket Jer som den, der skulde være Leder for de mange Tusinder, der omgav Eder. I Høisalen sang Riddere og Svende Eders Priis, og trindt om Lande kaldte Bonden Eder Norges Haab og Støtte! Og Alle meente de, at gjennem Eder skulde de gamle Tider komme igjen! Alle meente de, at ved Eder skulde det atter dages i Norge; – det er endnu Nat og neppe kommer Morgenen med Eder, Inger Gyldenløve!

FRU INGER

Tilfulde veed jeg, hvad der lægger Dig disse giftige Ord paa Læben. Du har lyttet til den tankeløse Hob, der, ligesom Faareflokken, følger iblinde, hvorhen en listig Leder viser Veien.

ELINE

I Folkets Mund er Sandhed; det sagde I selv tidt og mange Gange, dengang da Eders Priis lød i Sang og Tale.

FRU INGER

Nu, lad saa være! Men om ogsaa Inger Gyldenløve havde sveget sit Folk, tror Du da ikke, at Byrden var hende tung nok at bære, uden at Du skulde hobe Stene paa den.

ELINE

De Stene, jeg hober paa Eders Byrde, knuge mig ligesaa tungt som Eder! I Troen paa Eders Storhed har jeg levet mine fagreste Dage; thi for at leve maa jeg kunne være stolt, og det vilde jeg været med Rette, dersom I var bleven hvad I engang var!

FRU INGER

Og hvad borger Dig for, at jeg ikke er det? Eline! hvoraf veed Du da saa vist, at Du ikke gjør Din Moder Uret?

ELINE med frembrydende Følelse

O, hvis jeg gjorde det!

FRU INGER

Stille! Datteren har ingen Ret til at kræve Regnskab af sin Moder. Med et Ord kunde jeg sige Dig – dog, det vilde ikke være godt for Dig at høre; Du maa vente hvad Tiden bringer med sig, – kanhænde at –

ELINE idet hun vil gaa

Sov vel, min Moder!

FRU INGER nølende

Nei vent, der er endnu Noget, som – kom nærmere, Du maa høre mig!

(sætter sig ved Bordet)

ELINE

Jeg hører Eder!

FRU INGER

Saa taus Du ogsaa er, saa veed jeg dog forvist, at Du mere end eengang længes bort herfra; det er Dig for eensomt og for øde paa Østeraad.

ELINE

Hvor kan det undre Jer, min Moder!

FRU INGER

Det staar til Dig selv, om det herefterdags skal blive anderledes.

ELINE

Hvordan?

FRU INGER

Hør mig! I denne Nat venter jeg en Gjæst til Gaarden!

ELINE studsende

En Gjæst?

FRU INGER

En Gjæst, som maa være fremmed og ukjendt. Ingen tør vide, hvorfra han kommer eller hvor han gaar hen.

ELINE kaster sig ned for hende og griber hendes Hænder

Min Moder, min Moder! Forlad mig min Uret imod Dig, hvis Du kan det!

FRU INGER forundret

Hvad mener Du? Eline! jeg forstaar Dig ikke.

ELINE

Saa har de da Alle taget feil; Du er da endnu trofast i Hjertet.

FRU INGER

Men saa reis Dig og siig mig –

ELINE

O, tror Du da ikke jeg veed hvem Gjæsten er!

FRU INGER overrasket

Du veed det og alligevel –

ELINE

Mener Du da Østeraads Porte har været saa vel stængte, at ikke vore Venners Jammer skulde lyde ind til mig derudefra. Mener Du ikke jeg veed, at mangen Ætling af de gamle Slægter vanker som fredløs Mand uden Ly og Leie, medens de danske Herrer raade i hans Fædres Gaard.

FRU INGER

Og saa? – Bliv ved!

ELINE

Jeg veed vel, at mangen høibaaren Ridder jages som sulten Ulv i Skoven; han har ikke Arnested at hvile ved, ikke Brød at bide!

FRU INGER koldt

Det er nok; jeg forstaar Dig.

ELINE vedblivende, uden at agte derpaa

Og derfor aabner Du Østeraads Porte ved Nattetid; derfor maa han være fremmed og ukjendt, han, denne Gjæst, om hvem Ingen tør vide, hvorfra han kommer eller hvor han gaar hen. Du trodser det strenge Herrebud, som nægter Dig at huse den Forfulgte, og at staa ham bi med Ly og Pleie.

FRU INGER

Det er nok, siger jeg.

(med Overvindelse)

Eline! Du feiler, det er ingen fredløs Mand jeg venter.

ELINE reiser sig

Saa har jeg kun ilde forstaaet Jer, Inger Gyldenløve!

FRU INGER

Hør mig, mit Barn! men hør mig med Rolighed, hvis Du ellers mægter at tæmme dit vilde Sind.

ELINE

Jeg skal være tam til I har udtalt.

FRU INGER

Saa lyt til hvad jeg har at sige Dig. – Jeg har saa meget det stod i min Magt, søgt at holde Dig uvidende om al den Nød og Vaande, som vort Land er stædet i; thi hvad kunde det vel baade, om jeg dryssede Sorg og Harm i din unge Sjæl; det er ikke Graad og Kvindeklynk, som skal redde det betrængte Folk, – der kræves Mod og Mandskraft!

ELINE

Og hvo har sagt Eder, at jeg ikke eier Mod og Mandskraft, naar det gjøres Behov.

FRU INGER

Stille, Barn! jeg kunde tage Dig paa Ordet.

ELINE

Hvordan, min Moder!

FRU INGER

Jeg kunde kræve begge Dele af Dig; jeg kunde – dog lad mig først tale til Ende. Du maa da vide, at den Tid nærmer sig, som de Danske gjennem mange Aar har virket for; den Tid, da de kunde give vor Frihed det sidste Stød. See derfor gjælder det –

ELINE livligt

At slaa løs, min Moder!

FRU INGER

Nei, det gjælder at vinde Tid. I Kjøbenhavn er Kongens Raad forsamlet for at overlægge hvordan de bedst kan gribe Sagen an. De Fleste er af den Mening, at Tvistighederne ikke kan bilægges, saalænge ikke Norsk og Dansk er Et; thi dersom vi beholde vore Rettigheder som frit Folk, naar et nyt Kongevalg engang skal foregaa, saa er det rimeligt, at Feiden bryder aabenbart ud. See, dette vil de danske Herrer forhindre.

ELINE

Og det skulde vi taale! Vi skulde roligt see til – –

FRU INGER

Nei, vi skulde ikke taale det; men at bruge Vaaben, at træde frem i aaben Dyst, det vilde kun lidet baade, saalænge vi ikke alle ere enige. Nei, skal vi kunne udrette Noget, saa maa det skee i Løndom og Stilhed; vi maa, som jeg siger Dig, vinde Tid. I det søndre Norge er Adelen for de Danske, men her nordpaa er det endnu tvivlsomt, og derfor har Kong Frederik skikket en af sine Riddersmænd herop, for med egne Øine at forvisse sig om hvordan vi ere sindede.

ELINE spændt

Nu, og saa –

FRU INGER

Denne Ridder kommer hid til Østeraad i Nat!

ELINE

Herhid? Og i Nat?

FRU INGER

Et Kjøbmandsskib bragte ham igaar til Throndhjem. Fornylig har han skikket mig det Budskab, at han vil gjæste mig; inden en Time kan han ventes.

ELINE

Og I betænker ikke, min Moder! hvad I udsætter Eders Rygte for, ved at tilstede den danske Udsending et saadant Møde? Er ikke Almuen allerede mistroisk nok mod Eder? Hvor kan I haabe, at den engang vil lade sig lede og raade af Eder, naar det rygtes –

FRU INGER

Vær ubekymret! Alt dette har jeg fuldelig betænkt, men det har ingen Nød. Hans Ærinde her i Landet er en Hemmelighed; derfor er han kommen som Fremmed til Throndhjem, og som Fremmed og Ukjendt vil han ogsaa gjæste Østeraad.

ELINE

Og I kjender ikke hans Navn?

FRU INGER

Jeg kjender det og det klinger godt; Danmarks Adel har ikke noget bedre at nævne.

ELINE

Men hvad har I saa isinde; jeg har endnu ikke fattet Eders Mening.

FRU INGER

Du vil snart begribe. Da vi ikke kan søndertræde Ormen, saa maa vi binde den!

ELINE

Saa vogt Jer vel, at ikke Snoren brister.

FRU INGER

Det kommer an paa Dig, hvor fast den skal strammes.

ELINE

Paa mig?

FRU INGER

Længe har jeg mærket, at Østeraad er Dig et Fangebuur. Det huer ikke den unge Falk at sidde stur bag Jernstængerne.

ELINE

Min Vinge er stækket! Gav I mig Friheden, den vilde kun lidet baade mig.

FRU INGER

Din Vinge er ikke stækket længer end Du selv vil det.

ELINE

Vil? I Eder er min Villie; vedbliv at være, hvad I var, saa vil ogsaa jeg –

FRU INGER

Nok derom, hør mig videre! At drage fra Østeraad vil ikke være Dig meget imod.

ELINE

Kanhænde, min Moder!

FRU INGER

Du har engang sagt mig, at Du levede Din bedste Tid i dine Eventyr og Krøniker; dette Liv kan vende tilbage for Dig!

ELINE

Hvad mener I?

FRU INGER

Eline! Hvis en mægtig Riddersmand kom og førte Dig til sin Borg, hvor Du fandt Terner og Svende, Silkeklæder og høie Sale.

ELINE

En Ridder, siger I?

FRU INGER

En Ridder!

ELINE idet hun fjerner sig noget fra hende

Og den danske Udsending kommer hid i Nat?

FRU INGER

I Nat!

ELINE

Hvis saa er, da ræddes jeg for at tyde Eders Ord.

FRU INGER

Der er Intet at ræddes for, ifald Du ikke vil mistyde dem. Det er visselig ikke min Agt at tvinge Dig; efter eget Tykke skal Du vælge og raade selv i denne Sag.

ELINE idet hun træder et Skridt nærmere og stirrer hende stivt i Øinene

Inger Gyldenløve! Har I hørt om hiin Moder, der kjørte over Fjeldet ved Nattetid med sine Smaabørn i Slæden. Ulveflokken fulgte hende i Sporet, det gjældte Liv og Død, – og hun kastede sine Smaa bagud efter sig, en for en, for at vinde Tid og frelse sig selv.

FRU INGER med Varme

Eventyr! En Moder rev Hjertet af sit Bryst før hun slap Barnet af sine Arme.

ELINE bittert

Hvis jeg ikke var min Moders Datter, saa skulde jeg give Eder Ret; men I er hiin Moder, og Eders Døtre har I kastet ud for Ulvene, en for en. For fem Aar siden drog Merete, Eders ældste Datter fra Østeraad, nu sidder hun i Bergen som Vincents Lunges Hustru; men tror I hun er lykkelig som den danske Ridders Frue? Vincents Lunge er mægtig, fast som en Konge; hun har Terner og Svende, Silkeklæder og høie Sale, men Dagen har ingen Sol for hende og Natten ingen Hvile; thi hun har aldrig været ham god. Han kom hid, han beilede til hende, fordi hun var Norges rigeste Arving og han dengang trængte til at faa fast Fod i Landet; jeg veed det, jeg veed det tilfulde! – Merete var Eder hørig, hun fulgte den fremmede Herre; men hvad har det kostet hende? Flere Taarer end en Moder skulde ønske at svare til paa Dommens Dag!

FRU INGER

Jeg kjender mit Regnskab og det skrækker mig ikke.

ELINE

Eders Regnskab er ikke hermed tilende. Hvor er Lucia, Eders andet Barn?

FRU INGER peger mod Himlen

Spørg Gud, som tog hende.

ELINE

Eder spørger jeg; thi det er Eder, som skal svare for at hun maatte lade sit unge Liv. Glad som en Fugl om Vaaren drog hun fra Østeraad, for at gjæste Merete i Bergen, et Aar efter stod hun atter i sin Moders Stue, hendes Kind var hvid og Døden havde ædt sig ind i hendes Bryst! Ja, I undres min Moder! I meente nok, at denne Hemmelighed var begraven med hende, men hun har sagt mig Alt. En høvisk Ridder havde vundet hendes Hjerte, han vilde ægte hende; I vidste, at det gjældte hendes Ære, men I blev ubøielig – og Eders Barn maatte dø. I seer jeg veed det Alt!

FRU INGER afsides

Alt!

(høit)

Saa har hun da ogsaa sagt Dig hans Navn?

ELINE

Nei; derom har jeg saalidet spurgt.

FRU INGER afsides

Ah, saa veed Du dog ikke Alt!

(høit)

Eline! Hvad Du har sagt var mig længe vitterligt, men der er Noget, som Du ikke har betænkt; den unge Riddersmand var en Dansk.

ELINE

Ogsaa det veed jeg!

FRU INGER

Og hans Kjærlighed var en Løgn; ved List og glatte Ord havde han besnæret hende.

ELINE

Jeg veed det, men hun havde ham kjær alligevel, og havde I havt en Moders Hjerte, saa var Eders Barns Ære gaaet for Alt!

FRU INGER

Ikke for hendes Lykke. Tror Du, at jeg med Meretes Lod for Øinene vilde ofre mit andet Barn til en Mand, som ikke var hende god.

ELINE

Med Eders glatte Tunge kan I daare Alverden, men ikke mig. Inger Gyldenløve! Tro ikke, at jeg er saa ganske fremmed for hvad der gaar for sig rundt om i Landet, tilfulde skjønner jeg Eders Færd, jeg veed, I er ikke Dansken god i Eders Hjerte, I hader ham maaskee, men I frygter ham tillige. Da I gav Merete til Vincents Lunge, saa havde de Danske Overmagten paa alle Kanter; tre Aar efter da I forbød Lucia at ægte ham, til hvem hun havde knyttet sit Liv, skjønt han havde forlokket hende, – da stod Sagerne anderledes; de Norske begyndte at komme tillive igjen, og det var ikke raadeligt at holde sig tilvens med de fremmede Voldsmænd. Og hvad har I vel gjort for at hævne hende, der maatte dø saa ung? Intet! Nuvel, jeg skal handle for Eder, jeg skal hævne al den Forsmædelse, der er overgaaet vort Folk og vor Æt!

FRU INGER

Hvad har Du isinde?

ELINE

Jeg gaar min Vei, ligesom I gaar Eders; hvad jeg har isinde veed jeg ikke selv, men jeg føler Kraft i mig til at vove Alt for den retfærdige Sag.

FRU INGER

Da vil Du faa en haard Dyst at bestaa. Jeg har engang lovet det Samme, som Du, og mit Haar er graanet under Byrden af mit Løvte.

ELINE

Jeg forlader Eder; Eders Gjæst kan ventes, og ved det Møde er jeg tilovers. Maaskee det endnu er Tid for Eder, – nu, Gud styrke og lede Eders Færd! Glem ikke, at Folkets Øie vogter paa Eder! Tænk paa Merete, som græder Dag og Nat over sit forspildte Liv! Tænk paa Lucia, som sover i den sorte Kiste!

(vil gaa, men nærmer sig atter)

Og endnu Et. Glem ikke, Inger Gyldenløve! at i denne Nat spiller I Brikkespil om Eders sidste Barn!

Hun gaar ind tilvenstre.

6te Scene

Fru Inger (alene).

FRU INGER efter en Pause

Mit sidste Barn? Hun taler sandere end hun selv veed; men det gjælder ikke mit Barn alene. Hjælpe mig Gud! i denne Nat spilles Brikkespil om Norges Fremtid! Tys! rider der ikke Nogen gjennem Borgeledet?

(lyttende)

Nei, endnu ikke; det var kun Vinden. Hu! det blæser gravkoldt derudenfor ikvæld! Det gaar ligesom et Stormsuk gjennem Riddersalen,

(idet hun knuger Hænderne imod sit Hjerte)

og gjennem mit Bryst!

(pause)

Hvor sælsomt, hvor sælsomt! Skjæbnen har dannet mig til Kvinde og har dog læsset en Mandsdaad paa mine Skuldre. Mit Folks Velfærd er lagt i mine Hænder; jeg er rig og stærk; i min Magt staar det at reise dem Alle som een Mand, for at vinde tilbage, hvad Svig og Vold har røvet os. Det er fra mig de vente Tegnet og nu maa det skee, nu eller aldrig! Tør jeg da nøle, er det Ret at ofre de Mange for den Enes Skyld? Var det ikke bedre ifald jeg kunde – men nei, jeg kan det ikke, jeg vil det ikke!

(farer sammen af Skræk)

– Ha, der er de igjen de blege Skygger, som komme over mig naar jeg er alene med mig selv; – det er mine døde Fædre, det er mine faldne Frænder! – Fy, hvor de stirre paa mig; hvor de er tause og strenge! Jeg kjender dem.

(skrigende)

Steen Sture! Knud Alfsøn! Olaf Skaktavl! viig bort, viig bort! Hvad vil I mig?

7de Scene

Fru Inger. Olaf Skaktavl, der langsomt er traadt ind fra Riddersalen.

SKAKTAVL

Hil Eder, Inger Gyldenløve!

FRU INGER vender sig med et Skrig

Ah, fri mig Christ i Himlen!

Hun falder om i Stolen. Olaf Skaktavl stirrer paa hende ubevægelig, lænet til sit Sværd.

ANDEN AKT

Samme Dekoration som i forrige Akt.

1ste Scene

Fru Inger (siddende ved Bordet tilhøire). Olaf Skaktavl.

SKAKTAVL

For sidste Gang, Inger Gyldenløve! I er altsaa urokkelig i Eders Forsæt?

FRU INGER

Jeg kan ikke andet; og mit Raad til Eder er: gjør I ligesom jeg! Er det Himlens Villie, at vort Folk skal gaa under, saa gaar det under, hvad enten vi støtte det eller ei.

SKAKTAVL

Og med den Tro mener I jeg skal lade mig nøie; jeg skulde roligt sidde og see til, nu da Tiden er kommen? Har I da glemt hvad jeg har at hævne? – Mine Fædres Gaard har de plyndret og røvet; min Søn, mit eneste Barn, den sidste Ætling af min Slægt har de slaaet ihjel for mig som en Hund; mig jog de for tyve Aar siden fredløs ud i Skov og Fjeld! Folk har sagt mig død for længe siden; men jeg har den Tro, at jeg ikke kan lægge mig i Jorden før jeg har taget Hævn.

FRU INGER

Saa har I et langt Liv ivente. Hvad vil I da gjøre?

SKAKTAVL opbrusende

Gjøre? Hvad veed jeg det! Jeg har aldrig givet mig af med at gruble og lægge Anslag op; det er det I skal hjælpe mig med. I er kløgtig; jeg har kun to Arme og mit Værge.

FRU INGER

Eders Værge er rustent, Olaf Skaktavl! Alle Værger i Norge ere rustne!

SKAKTAVL

Det er fordi den nye Slægt kun strider med Tungen – Inger Gyldenløve! I har stærkt forandret Eder; der var en Tid, da der slog et Mandshjerte i Eders Bryst!

FRU INGER

Mind mig ikke om hvad der var.

SKAKTAVL

Og dog er det derfor jeg er kommen til Jer; I skal høre mig om saa –

FRU INGER

Nuvel, men gjør det kort; thi, – ja jeg maa da sige Jer det, der er utrygt for Eder her paa Gaarden.

SKAKTAVL

Paa Fru Ingers Gaard er det utrygt for den Fredløse! Det har jeg længe vidst; men I glemmer nok, at fredløs Mand har Intet at forlise uden et Liv, hvis Tab er Vinding!

FRU INGER

Saa tal! Jeg skal ikke formene Jer det.

SKAKTAVL

For treti Vintre siden saa jeg Eder for første Gang; det var paa Akershuus hos Knud Alfsøn og hans Frue. Dengang var I endnu fast et Barn, men I var kjæk som Ørnen paa Fjeldet, vild og ustyrlig som Uveiret, der gaar Bersærkergang om Østeraad ikvæld. Mangen høvisk Ridder laa for Eders Fod; ogsaa mig var I kjær, kjær som ingen Kvinde har været det før eller siden; men I, I havde dengang kun een Tanke, det var Tanken om jert Folk og jert Fædreland!

FRU INGER

Jeg var dengang femten Somre gammel; husk, at treti Vintres Snee har isnet os Begge siden de Dage.

SKAKTAVL

I stammede fra Norges ædleste Ætter; I havde Magt og Rigdom ivente, og I havde Øre for vort Folks Klager. De Gamle og Erfarne blandt os meente det stod skrevet histoppe hos Vorherre, at I var den, der skulde bryde vore Lænker og give os vor Frihed tilbage; og I selv tænkte dengang det Samme.

FRU INGER

Det var en syndig Tanke, Olaf Skaktavl! Det var Hovmod og ikke Herrens Kald, der talte gjennem mig.

SKAKTAVL

I kunde blevet den Udkaarne ifald I havde villet. Mindes I hiin Nat, da den danske Flaade laa for Akershuus. Høvidsmændene bød mindeligt Forlig, og tryg ved Leidebrevet drog Knud Alfsøn ombord. Tre Timer efter bare vi ham ind igjennem Porten –

FRU INGER smerteligt greben

Som Lig!

SKAKTAVL

Norges bedste Hjerte brast da de danske Stimænd fældte ham. Endnu tykkes det mig, at jeg seer det lange Tog, som skred ind i Riddersalen sørgeklædt og Par for Par. Der laa han paa Baaren med Øxehugget over Panden, saa hvid som en Vaarsky. Og i Nattens Stilhed samlede sig Norges gjæveste Mænd om Liget; Fru Margrethe stod ved sin døde Huusbonds Hoved og Alle, Alle svore vi at vove Velfærd og Liv i en Dyst for Hævn og Frihed! Da rørte det sig i Krogen bag ved Loftsstøtten og ind i Mændenes Kreds treen en Ungmø, fast endnu et Barn, men med Ild i Øiet og med Malm i Mælet. Høit svor hun – skal jeg gjentage Eders Ord?

FRU INGER

Jeg svor at holde sammen med Jer i Liv og Død; at stride ligesom I for Hævn og Frihed!

SKAKTAVL bittert

I mindes Eders Ed og har dog glemt den!

FRU INGER

Og hvordan holdt de Andre hvad de havde lovet? Jeg taler ikke om Eder, Olaf Skaktavl! men om Eders Venner, al Norges Adel; der er ikke een af dem, som har Mod til at være Mand, og dog bebreide de mig, at jeg er en Kvinde!

SKAKTAVL

Jeg veed, hvad I vil sige; hvorfor de har underkastet sig istedetfor at byde deres Voldsmænd Trods til det Sidste? Vel sandt, der er usselt Malm i vor Tids Slægter, men havde der været Samhold imellem dem, hvem veed hvad der da vilde skeet; og I kunde have holdt dem sammen, thi for Eder havde de Alle bøiet sig.

FRU INGER

Jeg kunde vel svare Eder, men I vilde neppe forstaa mig. Lad os derfor ikke videre tale om, hvad der ei staar til at ændre. Kom heller frem med hvad der nærmest fører Eder til Østeraad; trænger I til Ly? Nuvel, jeg vil skjule Eder. Trænger I til Pleie? Den skal I finde!

SKAKTAVL

I tyve Aar har jeg været hjemløs; paa Høifjeldet er mit Haar blevet graat; jeg har deelt Hie med Ulv og Bjørn; I seer, Fru Inger! jeg trænger Eder ikke, men Folket har Jer behov.

FRU INGER med et Skuldertræk

Det gamle Omkvæd!

SKAKTAVL

Ja, det klinger ilde i Eders Øren, det veed jeg nok; men I faar høre det alligevel. Kort og godt, jeg kommer fra Sverige, der er Uro paafærde; i Dalarne skal det bryde løs!

FRU INGER

Jeg veed det!

SKAKTAVL

Peder Kantsler er med, men hemmeligt forstaar I.

FRU INGER studsende

Nuvel!

SKAKTAVL

Det er ham, som har skikket mig til Eder.

FRU INGER spændt

Peder Kantsler, siger I?

SKAKTAVL

Han selv, eller kanhænde I kjender ham ikke længer?

FRU INGER afsides

Kun altfor vel.

(høit)

Men siig frem, siig frem, hvad Budskab bringer I mig?

SKAKTAVL

Da Ufredsrygtet spurgtes oppe paa Jæmtelandsfjeldene, hvor jeg holdt til, saa tog jeg strax afsted indover til Sverige. Jeg kunde nok tænke mig, at Peder Kantsler havde sin Haand med i Legen, jeg søgte ham op og bød ham mit Sværd og mine Arme; han har kjendt mig i tidligere Dage, som I veed; han vidste jeg var at lide paa, og saa skikkede han mig hid.

FRU INGER i utaalmodig Bevægelse

Javist, javist, han skikkede Eder hid for at –

SKAKTAVL hemmelighedsfuldt

Fru Inger! Der kommer en Fremmed til Østeraad i Nat!

FRU INGER overrasket

Hvorledes? Veed I at –?

SKAKTAVL

Javel veed jeg. Jeg veed Alt; det er jo for at træffe ham, at Peder Kantsler har skikket mig afsted.

FRU INGER

Ham? Umuligt, Olaf Skaktavl! umuligt!

SKAKTAVL

Som jeg siger Jer, hvis han ikke er kommen, saa vil det ikke vare længe førend –

FRU INGER

Nei, ganske sikkert, men –

SKAKTAVL

Saa I var da beredt paa hans Komme?

FRU INGER

Javist; han har skikket mig Budskab derom; det var derfor I slap ind, saasnart I bankede paa.

SKAKTAVL

Tys! der rider Nogen henover Veien.

(gaar til Vinduet)

Porten lukkes op!

FRU INGER seer ud

Det er en Ridder og hans Svend; de stige af i Gaarden.

SKAKTAVL

Der er han altsaa. Hans Navn?

FRU INGER

I veed ikke hans Navn?

SKAKTAVL

Hvor skulde jeg vide det. Peder Kantsler bød mig gaa og det har jeg gjort.

FRU INGER

Saa følg mig til Eders Gjæstekammer; I kan trænge til at styrke Eder; den Fremmede skal I snart faa i Tale.

SKAKTAVL

Nu, hvis I saa lyster.

De gaa ud tilvenstre.

2den Scene

Finn fører Niels Lykke og Jens Bjelke ind fra Høire.

NIELS LYKKE til Finn

Og vi kan da sikkert forlade os paa Dig i Et og Alt.

FINN

Befalingsmanden i Throndhjem har stedse givet mig Skudsmaal for at være paalidelig.

NIELS LYKKE

Vel, vel, det har han ogsaa sagt mig. Altsaa, først og fremst, – er nogen Fremmed kommen herhid til Østeraad før os i Aften?

FINN

For en Time siden kom der En.

NIELS LYKKE afsides til Bjelke

Han er her.

(høit til Finn)

Vil Du kunne gjenkjende ham? Har Du seet ham?

FINN

Nei, det har nok Ingen uden Portvægteren, saavidt jeg veed. Han blev strax stedet for Fru Inger og hun –

NIELS LYKKE

Nu, hvad hun? Han er dog vel ikke allerede borte igjen?

FINN

Nei, men hun holder ham nok skjult inde i en af sine egne Stuer, for –

NIELS LYKKE

Det er godt!

BJELKE hviskende

Altsaa først og fremst Vagt for Porten, saa har vi ham sikkert.

NIELS LYKKE smilende

Mener Du?

(til Finn)

Hør, siig mig, gives der her paa Gaarden nogen anden Udgang end gjennem Porten? Jeg mener, kan Nogen slippe useet bort fra Østeraad, naar Borgeporten holdes lukket?

FINN

Ja, det veed jeg ikke; der tales rigtignok om Løngange nedenunder i Kjælderne, men der er nok Ingen uden Fru Inger selv, som kjender dem.

BJELKE

Saa, for Djævelen!

NIELS LYKKE

Det er godt, Du kan gaa!

FINN

Vel. Skulde I senere ville mig Noget, saa behøver I kun at lukke paa den anden Dør tilvenstre derinde i Riddersalen; jeg skal da strax være ved Haanden.

NIELS LYKKE

Godt.

(peger mod Døren. Finn gaar ud tilhøire)

3die Scene

Niels Lykke. Jens Bjelke.

BJELKE

Hør, veed Du hvad, Bro’er Niels! dette her bliver nok et lumpent Felttog for os begge to.

NIELS LYKKE smilende

Hm! Ikke for mig, haaber jeg.

BJELKE

Saa. For det Første er der liden Ære i at gjøre Jagt paa slig en opløben Dreng, som denne Niels Sture. Er nu det en Viis at fare frem paa, saaledes som han har baaret sig ad? Først sætter han ondt Blod i Bønderne, lover dem Bistand og hvad veed jeg Altsammen, og naar det saa kommer til Stykket, render han sin Vei og kryber i Skjul bag et Kvindeskjørt. Forresten angrer det mig, reentud sagt, at jeg fulgte dine Raad og ikke gik frem efter mit eget Hoved.

NIELS LYKKE afsides

Den Anger kommer vel silde, min Bro’er!

BJELKE

For, seer Du, at rode efter Grævlinger har nu aldrig været min Fornøielse. Jeg havde ventet mig noget ganske Andet; jeg trækker afsted ligefra Jæmteland med mine Ryttere, i Throndhjem faar jeg den danske Befalingsmands Brev for at jeg kan søge efter Ufredsstifteren overalt hvor jeg lyster; jeg veed fra sikker Haand, at han staar i Forbund med Fru Inger; hvad var nu vel rimeligere, end at vi havde fundet Portene besatte med Vagt, saa kunde vi have slaaet løs, stormet Gaarden –

NIELS LYKKE

Men i det Sted aabner man Portene nok saa høfligt for os; pas paa, hvis jeg kjender Fru Inger ret, saa beværter hun os paa det Bedste.

BJELKE

Det var nu ogsaa Dit Indfald at lade mine Ryttere blive tilbage en Fjerdingvei fra Gaarden; var vi komne mere mandstærke, saa –

NIELS LYKKE

Ja, saa havde hun alligevel modtaget os som kjærkomne Gjæster. Men læg Mærke til, at i saa Fald havde Sagen gjort Opsigt; Bonden vilde holdt det for en Voldshandling mod Fru Inger; hun var da atter stegen i Almuens Gunst, og seer Du, det er ikke raadeligt.

BJELKE

Kan saa være; men hvad gjør jeg nu? Grev Sture er rigtignok paa Østeraad; men hvad kan det hjælpe? Fru Inger har sagtens, ligesom Ræven, mange Smuthuller og meer end een Udgang. Her kan vi gaa og snuse om til evig Tid, gid Djævelen havde den hele Historie!

NIELS LYKKE

Nuvel, siden Du ikke synes om den Vending Sagen har faaet, saa overlad Slagmarken til mig.

BJELKE

Til Dig? Hvad vil Du gjøre?

NIELS LYKKE

Kløgt og List udretter maaskee her, hvad Magt ikke er istand til. Nu, ærligt talt, jeg har allerede havt noget Sligt i Tankerne ligefra igaar, da vi mødtes i Throndhjem. See derfor var det jeg formaaede Dig til –

BJELKE

O, for Fanden! jeg burde jo nok vidst, at Du nu, som altid, havde en Ræv bag Øret!

NIELS LYKKE

Ja, men seer Du, her gjøres netop Ræven behov, hvis Vaabnene skal være lige paa begge Sider. Du har nu mere end eengang vist, hvad Du duer til, jeg har nu ogsaa Lyst til at prøve mig selv, og see her er Leiligheden for Haanden. Kongen af Danmark, min Herre, har betroet mig mere end et vanskeligt Hverv og jeg har klaret mig ganske godt fra det, men –

BJELKE

Det skulde jeg mene. Gud og Hvermand veed jo, at Du er den slueste Djævel i de tre Riger.

NIELS LYKKE

Aa, jeg takker. Men seer Du, hidtil var det kun Mænd, jeg havde at maale mig med, og det vil ikke sige stort; her derimod gjælder det at besnære en Kvinde!

BJELKE

Ha, ha, ha! i det Haandværk har Du for længe siden gjort dit Mesterstykke, min Bro’er! Mener Du da ikke jeg kjender Visen:

«Hver en Skjøn-Jomfru sukker saa mod,

Gud give Niels Lykke var mig huld og god!»

NIELS LYKKE

Ja, det gjælder Kvinder i Tyveaarsalderen og deromkring, men Fru Inger er henimod de femti og derhos snu som ingen Anden. Lykkes det mig at beseire hende, saa er jeg sikker paa mig selv og jeg tør da paatage mig hvilket Hverv det saa skal være. Nu, ikke sandt, Du overlader Fru Inger til mig? Kom ihu, dengang Du gjæstede Danerhoffet, saa veeg jeg Pladsen for Dig hos meer end een Ungmø.

BJELKE

Og veed Du hvad, det Ædelmod skulde Du ikke minde mig om, thi for det Første voldte det mig bare Ærgrelse og desuden saa havde Du jo Hals og Haand over dem Allesammen. Men ligemeget, siden jeg nu engang har baaret mig galt afsted, saa seer jeg gjerne, at Du tager Sagen paa Dig, dog det er et Ord, findes den unge Grev Sture her paa Gaarden, saa skaffer Du ham frem død eller levende.

NIELS LYKKE

Lyslevende skal Du have ham, jeg agter ikke at slaa ham ihjæl. Men nu maa Du altsaa tilbage til dine Folk; hold Landeveien besat; skulde jeg mærke noget Mistænkeligt, saa skal Du uopholdelig faa Kundskab derom.

BJELKE

Godt, godt; men hvordan slipper jeg ud?

NIELS LYKKE

Karlen derinde hjælper Dig nok afsted, men i al Stilhed –

BJELKE

Forstaar sig. Naa, god Lykke!

NIELS LYKKE

Lykken har aldrig svigtet mig i Kamp med Kvinder; skynd Dig nu!

Bjelke gaar ud tilhøire.

4de Scene

Niels Lykke (alene).

NIELS LYKKE efter en Pause

Saa staar jeg da omsider paa Østeraad, paa dette gamle Herresæde, som et Barn for to Aar siden fortalte mig saameget om. Lucia – ja, for to Aar siden var hun endnu et Barn, og nu, nu er hun død.

(med Skuldertræk)

Blomsterne visne tidligt her i Norden! En Jomfru kommer til Skade, hun faar et Knæk, og saa er det forbi, engang for alle. Jeg gad vide, om det er af Harm og Blussel over at hun mister, hvad man kalder Æren, eller om det skulde være af Sorg og Smerte, fordi hun finder Svig hos den Mand, hun har hengivet sig til? Nu, i begge Tilfælder er hun en Taabe, og en Taabe meer eller mindre i Verden, det –

(smilende, efter en Pause)

Hm, min unge Livsvaar har været rig nok; hvert Foraar har jeg seet en Rosenknop springe i Frø, hver Høst har jeg seet en Lillie visne!

(seer sig om i Værelset)

Jeg kjender mig igjen som om jeg kunde være født her. Derinde er Riddersalen, og nedenunder er – Gravkjælderen; der ligger nok Lucia ogsaa. – Dersom jeg havde nogen stærk Tro, saa kunde jeg bilde mig ind, at da jeg satte Foden indenfor Østeraads Porte, saa vendte hun sig i Kisten; da jeg treen over Borggaarden, løftede hun paa Laaget, – og da jeg nys nævnte hendes Navn, var det ligesom om Noget manede hende herop fra Ligkjælderen; maaskee famler hun sig nu opad Trappen, Svededugen er hende iveien, men hun famler sig frem alligevel. Maaskee staar hun nu derinde i Riddersalen og seer paa mig gjennem Dørsprækken. Kom nærmere, Barn! jeg er ikke af de Forknytte; kom nærmere! jeg tror, jeg har elsket Dig engang! Snak lidt med mig! – Fru Inger lader mig vente; Du har hjulpet mig at fordrive saa mangen kjedelig Stund, jeg erindrer det godt; det bedste ved Kjærligheden er Erindringen, og jeg – har mange Erindringer.

(han fører Haanden til Panden og gaar et Par Gange frem og tilbage)

See saa! – Rigtig, der er det store Vindu med Silkeforhænget, der er det Inger Gyldenløve pleier at staa og stirre ud over Landeveien som om hun venter paa En, der aldrig kommer; Lucia har fortalt mig det. – Derinde

(pegende mod Døren tilvenstre)

, der er Søster Elines Stue, – Søster Eline? Ja rigtig, saa hedder hun. Hun er jo saa mærkværdig, denne Søster Eline, – saa kløgtig og saa djærv! Skade, at hun har seet saa forbandet lidt til Verden; hun har nok aldrig været udenfor Østeraads Enemærker. Hun skal forresten være fager – trind som et overmodent Æble rimeligviis! Naa, naa, I skal faa beholde Søster Eline uskadt naar jeg reiser; Markblomster falde ikke i min Smag, Stængelen er for bøielig, de ligesom takke for Æren, naar man bryder dem.

(betragter en Blomsterkost, som han bærer paa Brystet)

Disse Stakler plukkede jeg dog idag, da jeg for første Gang satte Foden indenfor Østeraads Grændser. Det var de Sidste, der holdt sig mod Efterhøsten; – Østeraads fagre Vaarblomst gik under i en Uveirsnat for to Somre siden!

(pause)

Hvorledes vil Fru Inger modtage mig? Vil hun brænde Gaarden af over Hovedet paa os Allesammen i Nat? Vil hun lade en Falddør i Gulvet aabne for at opsluge mig? Eller kanhænde hun nøies med at stikke mig en Kniv i Nakken naar jeg sidder ved Aftensbordet? Sandelig, hun skulde have min Agtelse, dersom hun faldt paa noget Sligt.

(lyttende)

Naa, der faa vi nok snart at see –

5te Scene

Niels Lykke. Fru Inger (fra Riddersalen).

FRU INGER

Jeg byder Eder min Hilsen, Herr Ridder!

NIELS LYKKE

Ah, Østeraads Frue!

FRU INGER

Og min Tak fordi I forud har ladet mig vide Eders Komme.

NIELS LYKKE

Ikke mere end min Skyldighed; jeg havde Grunde til at formode, at mit Komme vilde overraske Eder.

FRU INGER

I Sandhed, Herr Ridder! deri har I ikke taget Feil; jeg havde visselig mindst af Alle ventet at see Niels Lykke som Gjæst paa Østeraad.

NIELS LYKKE

Og endnu mindre havde I ventet, at han skulde komme som Ven?

FRU INGER

Som Ven? I føier Spot til al den Smerte og Skjændsel I har dynget over Inger Gyldenløves Huus? Efterat have lagt mit Barn i Graven vover I endnu –

NIELS LYKKE

Tillad, Fru Inger! i det Punkt komme vi neppe til Enighed, thi I tager ikke med i Beregningen hvad jeg ved samme Leilighed tabte. Mine Hensigter vare ærlige, jeg var træt af mit ubundne Liv, – jeg har levet mig tilbunds i Livet, skal jeg sige Eder; jeg var dengang tredive Aar gammel, jeg trængte til at faa en Hustru, ung, fager og from; læg saa dertil den Lykke at blive Fru Inger Gyldenløves Svigersøn –

FRU INGER

Tag Eder vel iagt, Herr Ridder! Hvad der er skeet har jeg dulgt for Verdens Øine, men tro ikke, at det er glemt, om det end er gjemt; der turde vel komme en Leilighed –

NIELS LYKKE

I truer mig, Fru Inger? Jeg har rakt Eder min Haand til Forsoning, I vægrer Eder ved at modtage den; der er da altsaa fra nu af Krig mellem os?

FRU INGER stolt

Jeg vidste ikke, at det fordum havde været anderledes.

NIELS LYKKE

Fra Eders Side kanhænde. Jeg har aldrig været Eders Avindsmand, skjønt jeg vel, som Kongen af Danmarks Undersaat, havde skjellig Grund dertil.

FRU INGER bittert

Jeg forstaar Eder; jeg har ikke været bøielig nok; det er ikke gaaet saa glat som man ventede med at drage mig ind i Eders Parti? Mig synes dog I intet har at klage paa; min Datter Meretes Huusbond er Eders Landsmand, videre kan jeg ikke gaa, min Stilling er vanskelig, Niels Lykke!

NIELS LYKKE

Det fatter jeg tilfulde; Eders Folk har et gammelt Krav paa Eder, et Krav, som man siger, at I kun halvveis har gjort Fyldest.

FRU INGER

Tillad, Herr Ridder! For min Færd staar jeg Ingen til Regnskab uden Gud og mig selv; hvis det derfor behager Eder, saa lader I mig vide, hvad der fører Eder hid.

NIELS LYKKE

Strax, Fru Inger! Hensigten med min Sendelse hertil Landet kan vel ikke være Eder ubekjendt.

FRU INGER

Jeg kjender det Hværv, man almindeligvis tillægger Eder. Det er vor Konge af Vigtighed at vide, hvorledes han staar sig med den norske Adel.

NIELS LYKKE

Ganske vist!

FRU INGER

Det er altsaa derfor I gjæster Østeraad?

NIELS LYKKE

Forendeel derfor; dog kommer jeg ingenlunde for at kræve nogen mundtlig Forsikring af Eder.

FRU INGER

Nuvel!

NIELS LYKKE

Hør mig, Fru Inger! I sagde selv fornylig, at Eders Stilling er vanskelig; I staar mellem to Partier, som begge kun halvveis vove at forlade sig paa Eder. Eders egen Fordeel maa nødvendigviis knytte Jer til os; til de Misfornøiede er I derimod bunden ved Landsmandsskabet, og – hvem veed, maaskee ogsaa ved et eller andet hemmeligt Baand.

FRU INGER afsides

Hemmeligt Baand! – Christ! skulde han vide –!

NIELS LYKKE afsides

Hun er urolig. Rigtig, der stikker Noget under!

(høit)

I indseer vist selv, at denne Stilling i Længden ikke er til at udholde. Sæt nu, det stod i min Magt at udfri Eder af disse Forholde, som –

FRU INGER

I Eders Magt siger I?

NIELS LYKKE

Først og fremst, Fru Inger! maa jeg bede Eder ikke at lægge nogen Vægt paa de letsindige Ord, jeg fornylig lod falde. Tro ikke, jeg noget Øieblik har tabt af Tankerne den Gjæld, jeg staar i til Eder. Sæt, at det længe havde været min Agt, saavidt muligt, at gjøre godt igjen, hvad jeg har forbrudt; sæt, at det var derfor jeg havde skaffet mig denne Sendelse herop.

FRU INGER

Forklar Eder nøiere, Herr Ridder! Jeg forstaar Eder ikke.

NIELS LYKKE

Jeg tager maaskee ikke Feil, naar jeg formoder, at I ligesaa godt som jeg kjender de Uroligheder, der true med at bryde løs i Sverige. I veed, eller I aner ialfald, at disse Uroligheder have et større Maal end det, man almindeligvis tillægger dem, og I vil derfor begribe, at vor Konge ikke roligt kan see Begivenhederne gaa deres egen Gang, ei sandt?

FRU INGER

Bliv ved!

NIELS LYKKE forskende, efter en Pause

Der gives et tænkeligt Tilfælde, som kunde sætte Gustav Vasas Throne i Fare.

FRU INGER afsides

Hvor vil han hen?

NIELS LYKKE

Det Tilfælde nemlig, at der i Sverige skulde findes en Mand, som paa Grund af sin Byrd havde Krav paa at kaares til Folkets Styrer.

FRU INGER undvigende

Sveriges Adel er lemlæstet ligesaa blodigt som vor, Herr Ridder! Hvor skulde I vel ville søge –

NIELS LYKKE smilende

Søge? Manden er allerede funden!

FRU INGER afsides

Ha, skulde han vide –? Nei, nei, umuligt!

NIELS LYKKE

Og han staar Jer for nær, min Frue! til at Eders Tanke ikke skulde falde paa ham.

(betragter hende stivt)

Den afdøde Grev Sture har efterladt sig en Søn –

FRU INGER forfærdet

Hellige Frelser! saa veed I da –?

NIELS LYKKE studsende

Fat Eder, min Frue! og lad mig tale tilende. Denne unge Mand har hidtil levet stille hos sin Moder, Steen Stures Enke.

FRU INGER afsides

Den Anden er det han mener! Vee mig, nær havde jeg røbet –

NIELS LYKKE

Nu derimod er han traadt aabenlyst frem; i Dalarne har han vist sig som Bøndernes Leder; deres Antal voxer med hver Dag, og, som I maaskee veed, finder de Venner blandt Almuen paa denne Side af Grændsefjeldene.

FRU INGER der imidlertid har fattet sig

Herr Ridder! I nævner alle disse Begivenheder med fuld Forvisning om at jeg kjender dem; hvad Grund har jeg givet Eder til at formode Sligt? Jeg veed Intet og ønsker ikke at vide Noget; det er min Agt at leve roligt indenfor mine egne Enemærker, jeg rækker ikke Ufredsstifterne min Bistand, men regn heller ikke paa mig, dersom det er Eders Agt at underkue dem.

NIELS LYKKE dæmpet

Vil I ogsaa forholde Eder uvirksom, ifald det var min Agt at staa dem bi?

FRU INGER spændt

Hvorledes skal jeg forstaa Jer?

NIELS LYKKE

I har altsaa ikke fattet, hvad jeg den hele Tid har sigtet til? Nuvel, ærligt og ligefrem vil jeg da sige Eder Alt. Vid da, at Kongen og hans Raad tilfulde har indseet, hvorledes der i Længden intet sikkert Fodfæste findes for os i Norge, saalænge Folket tror sig forurettet og undertrykt. Vi have fuldelig begrebet, at en ærlig Forbundsfælle er bedre end en tvungen Undersaat, og vi ønske derfor intet heller, end at kunne løsne de Baand, der igrunden binde os ligesaameget som Eder; men I vil vist ogsaa indsee, at Nordmændenes Sindelag mod os gjør et saadant Skridt altfor betænkeligt, saalænge vi ikke have en paalidelig Støtte i Ryggen.

FRU INGER

Nuvel?

NIELS LYKKE

Denne Støtte er nærmest at søge i Sverige; men vel at mærke, ei saalænge Gustav Vasa sidder ved Roret, thi hans Regnskab med Danmark er endnu ikke opgjort og vil vel heller aldrig blive det. En ny Drot derimod, som havde Folket paa sin Side, og som skyldte Danmarks Bistand sin Krone – Nu, I begynder at forstaa mig? Da kunde vi med Tryghed sige til vore norske Brødre: «Tager Eders gamle arvede Rettigheder tilbage, vælger Eder en Styrer efter eget Tykke, værer vore Venner i Nøden ligesom vi ville være Eders!» Læg ellers vel Mærke til, Fru Inger! at dette Høimod igrunden ikke er saa stort, som det synes, thi I vil selv indsee, at vi, langtfra at svækkes, snarere ville styrkes derved. Og da jeg nu har talt aabenhjertig med Eder, saa lad ogsaa I enhver Mistro fare, altsaa –

(bestemt)

den Riddersmand fra Sverige, som kom hid en Timestid før jeg –

FRU INGER

I veed det da allerede?

NIELS LYKKE

Tilfulde! Det er ham jeg søger!

FRU INGER afsides

Forunderligt! Det er altsaa dog som Olaf Skaktavl sagde.

(høit)

I vente mig her, Herr Ridder! Jeg gaar for at føre ham til Eder.

(gaar ud gjennem Riddersalen)

6te Scene

Niels Lykke (alene).

NIELS LYKKE

Ret saa, Niels Lykke! ret saa! – nu er Dysten vunden! Sandelig, det kostede mig mindre end jeg havde tænkt, og nu gaar hun uden videre hen for at føre Grev Sture sammen med mig! Tilvisse, jeg maa have talt indtrængende som ud af hendes eget Hjerte; thi da jeg første Gang nævnte Steen Stures Søn, saa jeg tydeligt, hvorledes hun blev greben af Angst og var nærved at segne om. Er Fru Inger troskyldig gaaet i Fælden, saa vil vel ikke Niels Sture gjøre Vanskeligheder; han skal jo kun være en Dreng endnu, ham vil det ikke falde svært at blænde. Med mit Løfte om Bistand drager han afsted, uheldigvis snappes han op paa Veien og det hele Forehavende er kvalt. Er nu Alting forsaavidt gaaet godt, saa kan det heller ikke skade at gaa et Skridt videre og virke lidt for os selv; man kunde gjerne lade et eller andet Ord falde om at den unge Grev Sture har været her, at en dansk Udsending har havt en hemmelig Sammenkomst med Fru Inger, at, som Følge heraf, Junker Niels blev snappet op af sine Forfølgere tæt udenfor Østeraads Porte. Inger Gyldenløves Anseelse hos Almuen være saa stor den vil, mod et saadant Stød skal den have svært for at staa sig. – Men, alle Djævle! om jeg havde forregnet mig! Om Fru Inger skulde have anet Uraad – kanhænde han allerede i dette Øieblik er smuttet os af Hænderne! – Ah, nei, det har ingen Nød, der komme de nok!

7de Scene

Niels Lykke. Fru Inger og Olaf Skaktavl (fra Riddersalen).

FRU INGER til Niels Lykke

Her bringer jeg den I venter.

NIELS LYKKE afsides

For Helvede! Hvad skal det sige?

FRU INGER

Jeg har sagt denne Riddersmand Eders Navn og hvad I har meddeelt mig.

NIELS LYKKE

Saa? Nu ja –

(afsides)

Holder hun mig for Nar, eller er det en Misforstaaelse? Jeg tør ikke lade mig mærke med Noget.

FRU INGER

Og jeg vil ikke dølge for Eder, at han ei fæster den stærkeste Lid til Eders Bistand.

NIELS LYKKE

Ikke det?

FRU INGER

Det kan I vel ikke undres paa, – da I vel veed, hvem han er.

NIELS LYKKE

Hvem han er? Javist veed jeg –

(afsides)

Djævelen maa vide det og ikke jeg.

SKAKTAVL til Niels Lykke

Men eftersom det er Peder Kantsler, der har stævnet os begge hid til dette Møde, saa –

NIELS LYKKE afsides

Peder Kantsler? Hvad kan han mene?

SKAKTAVL

Ja, kort og godt, saa gider jeg ikke bryde mit Hoved med at gruble.

NIELS LYKKE

Nei, det er Ret. Lad os for Alting ikke det.

SKAKTAVL

Jeg gaar heller lige løs paa Sagen. Siig mig derfor hvad Ærinde I har at bringe mig?

NIELS LYKKE

Javist, nu er jeg just lige ved det.

SKAKTAVL

Peder Kantsler nævnte Noget om Papirer, som –

NIELS LYKKE

Papirerne? Naa ja!

SKAKTAVL

I har dem altsaa hos Jer?

NIELS LYKKE

Naturligviis!

(afsides, ladende som om han søger dem)

Hvad Djævelen griber jeg til? Det bedste var maaskee at røbe Misforstaaelsen; dog nei, her tør være Opdagelser at gjøre.

(høit)

Ah, jeg seer Fru Inger lader Aftensmaaltidet anrette; ved Bordet kunde vi tale om vore Anliggender.

SKAKTAVL

Godt, som I vil.

Huuskarlene have imidlertid dækket Bordet og tændt Lamperne i Riddersalen.

NIELS LYKKE afsides

Saa vinder jeg Tid og kan komme efter hvordan Sagerne staar.

(høit)

Og imidlertid kunde vi faa at vide, hvad Andeel Fru Inger agter at tage i vort Forehavende.

FRU INGER

Jeg? Ingen!

NIELS LYKKE og SKAKTAVL

Ingen?

FRU INGER

Kan det undre Eder, mine ædle Herrer! at jeg ikke vover mig ind i en Leg, hvori Alt sættes paa Spil, saameget mere da ingen af mine Forbundsfæller vover at forlade sig trygt paa mig.

NIELS LYKKE

Denne Bebreidelse rammer ikke mig; jeg tror Eder blindt, derom beder jeg Eder være forsikret.

SKAKTAVL

Hvem skulde turde bygge paa Eder, naar det ikke var Eders Landsmænd?

FRU INGER

Sandelig, denne Tiltro glæder mig!

(gaar hen til et Skab i Baggrunden og fylder to Bægere med Viin)

NIELS LYKKE afsides

Fordømt, om hun skulde trække sig tilbage. Indlader hun sig med Ufredsstifterne, er hun i vor Magt.

FRU INGER rækker hver af dem et Bæger

Og siden saa er, saa byder jeg Eder i et Bæger velkommen til Østeraad. Drikker, mine ædle Riddere! drikker tilbunds!

(betragter dem vexelvis efterat de have drukket og siger alvorligt)

Men nu maa I vide, det ene Bæger indeholdt en Velkomsthilsen for min Forbundsfælle, det andet Døden for min Uven!

NIELS LYKKE kaster Bægeret

Ha, jeg er forgiftet!

SKAKTAVL paa samme Tid, idet han griber efter sit Sværd

Død og Helvede! har I myrdet mig!

FRU INGER leende til Skaktavl, idet hun peger paa Niels Lykke

Dette er Danmarks Lid til Inger Gyldenløve!

(til Niels Lykke, pegende paa Skaktavl)

og mine Landsmænds Tro paa mig ligervis!

(til Begge)

Og dog skulde jeg give mig Eder ivold? Saa sagte, mine ædle Herrer! saa sagte! Inger Gyldenløve har endnu sin fulde Samling!

8de Scene

De Forrige. Eline fra Venstre.

ELINE

Vaabenlarm og Støi – hvad er paafærde?

FRU INGER til Niels Lykke

Min Datter Eline!

NIELS LYKKE afsides

Eline? Saaledes havde jeg ikke tænkt mig hende!

Eline bemærker Niels Lykke og bliver overrasket staaende, idet hun betragter ham.

FRU INGER til Eline

Mit Barn! denne Ridder er –

ELINE seer fremdeles ufravendt paa ham

Behøves ikke – jeg seer, hvad han hedder; det er Niels Lykke!

NIELS LYKKE sagte til Fru Inger

Hvorledes, hun kjender mig? Skulde Lucia –? Skulde hun vide –?

FRU INGER

Stille! hun veed Intet!

ELINE afsides

Jeg vidste det, saaledes maatte Niels Lykke see ud!

NIELS LYKKE til Eline

Nuvel, I har gjættet rigtig, og da jeg saaledes paa en Maade er Eder bekjendt, saa vil I ikke nægte mig den Blomsterkost I bærer ved Eders Bryst; saalænge den er frisk og duftende, eier jeg i den et Billede af Eder selv.

ELINE stolt, men stedse vedblivende at stirre paa ham

Forlad mig, Herr Ridder! den er plukket i min egen Urtegaard og der voxer ingen Blomst for Eder!

NIELS LYKKE idet han byder hende sin egen Bouket

Ah, men saa vil I dog ikke forsmaa denne ringe Gave, de første Blomster, jeg fandt, da jeg satte Foden paa Østeraads Grund. Læg vel Mærke til, min ædle Jomfru! skulde jeg byde Eder en Skjænk, der var Eder fuldkommen værdig, saa maatte det være en Fyrstekrone!

ELINE der mechanisk har taget Blomsterne

Og var det end Danmarks Kongekrone I rakte mig, – før jeg deelte den med Eder, før krystede jeg den sønder mellem mine Hænder og slængte Stumperne for Eders Fod!

Hun kaster Blomsterne for hans Fødder og gaar ind i Riddersalen.

SKAKTAVL for sig selv

Kjæk som Inger Gyldenløve ved Knud Alfsøns Baare!

FRU INGER sagte; efter vexelvis at have betragtet Eline og Niels Lykke

Ulven kan tæmmes; det gjælder at smede Lænken færdig.

NIELS LYKKE idet han tager Blomsterne op og stirrer henrykt efter Eline

Guds hellige Blod! hvor hun er stolt og fager!

TREDIE AKT

Riddersalen. Et høit Buevindu i Baggrunden; et mindre i Forgrunden til Venstre; flere Døre paa begge Sider; Taget støttes af tykke, fritstaaende Træstolper, der, ligesom Væggene, ere behængte med alle Slags Vaabenstykker; Billeder af Riddere og Fruer hænge rundtomkring; under Loftet en stor, brændende Lampe. I Forgrunden til Høire et gammeldags udskaaret Høisæde. Midt i Salen et dækket Bord med Levningerne af Aftensmaaltidet.

1ste Scene

ELINE kommer langsomt og drømmende fra Venstre; hendes stumme Spil udtrykker, hvorledes hun i Tankerne gjennemlever Optrinet fra forrige Akt; tilsidst gjør hun en voldsom Bevægelse, ligesom da hun kastede Bouketten, og siger derpaa med dæmpet Stemme

Og saa samlede han Stumperne af Danmarks Kongekrone – Blomsterne var det; og –

(efter en Pause)

«Guds hellige Blod, hvor hun er stolt og fager!» Havde han hvisket disse Ord i den lønligste Krog, tusinde Mile fra Østeraad, – jeg havde hørt dem alligevel! Hvor jeg hader ham, hvor jeg altid har hadet ham, denne Niels Lykke! Fra jeg var et tiaars Barn har jeg hørt ham nævne. «Ingen anden Mand er som han», har de sagt mig; «han agter Kvinden kun som et Legetøi, han slænger hende bort, naar hun ikke huer ham længer.» Og det er til ham min Moder vilde byde mig frem; det er til ham, hun tænkte at sige: Gjør min Datter til Din Hustru, og jeg giver Dig Gods og Guld til Vederlag. – Hvor jeg hader ham! De siger, at Niels Lykke er anderledes end andre Mænd; det er ikke sandt, der er intet Sælsomt ved ham, der er Mange, Mange som han! Naar Bjørn fortalte mig Eventyr, da saae alle hans Helte ud som Niels Lykke, naar jeg sad eensom her i Riddersalen og drømte Krøniker, og mine Riddere kom og gik, da var de Allesammen som Niels Lykke! Hvor det er forunderligt og hvor det er godt at hade; det fattede jeg først tilfulde, da jeg i Kvæld stod lige over for ham; nei, ikke for tusinde Aars Liv vilde jeg sælge de Øieblikke, jeg har levet siden jeg saae ham! – «Guds hellige Blod, hvor hun –»

(gaar langsomt mod Baggrunden, aabner Vinduet og seer ud)

2den Scene

Eline. Niels Lykke fra Høire. Han bærer endnu Blomsterne ved Brystet.

NIELS LYKKE for sig selv

«Sov vel paa Østeraad, Herr Ridder!» sagde Inger Gyldenløve, da hun reiste sig fra Bordet og lod mig alene. Sov vel – ja, det er snartnok sagt, men derudenfor – Himmel og Hav i Oprør, nedenunder i Gravkjælderen det unge Blod paa Baaren, to Rigers Fremtid i min Haand, og paa mit Bryst en vissen Blomsterkost, som en Kvinde har slængt for mine Fødder; sandelig, jeg frygter stærkt for, at Søvnen vil melde sig noget seent.

(bemærker Eline, der forlader Vinduet og vil gaa ind til Venstre)

Der er hun; det stolte Øie lader tankefuldt; ah, hvis jeg turde vove –

(høit)

Jomfru Eline!

ELINE standsende ved Døren

Hvad vil I? Hvi forfølger I mig?

NIELS LYKKE

I feiler; jeg forfølger Eder ikke; jeg er selv forfulgt.

ELINE

Er I?

NIELS LYKKE

Af mangehaande Tanker; derfor gaar det med Søvnen som med Eder, den flyr mig!

ELINE

Gaa til Vinduet, saa vil I finde Vederlag, et Hav i Storm –

NIELS LYKKE smilende

Et Hav i Storm? Det kan jeg ogsaa finde hos Eder.

ELINE

Hos mig?

NIELS LYKKE

Vort første Møde har forvisset mig derom.

ELINE

Og I besværer Eder derover?

NIELS LYKKE

Nei, ingenlunde; men jeg ønskede dog at see Eder mildere stemt.

ELINE stolt

Tror I, det vil lykkes Eder?

NIELS LYKKE

Jeg er vis derpaa; thi jeg bringer Eder et kjærkomment Budskab.

ELINE

Og hvilket?

NIELS LYKKE

Mit Farvel!

ELINE nærmer sig

Eders Farvel? I forlader Østeraad?

NIELS LYKKE

Endnu i Nat!

ELINE synes et Øieblik tvivlraadig med sig selv og siger derpaa koldt

Saa tag min Hilsen, Herr Ridder!

(bøier sig og vil gaa)

NIELS LYKKE

Eline Gyldenløve! Jeg har ingen Ret til at holde Eder tilbage, men det er uædelt dersom I nægter at høre, hvad jeg har at sige Eder.

ELINE

Jeg hører Eder, Herr Ridder!

NIELS LYKKE

Jeg veed, I hader mig!

ELINE

Eders Klarsyn er usvækket, som jeg mærker.

NIELS LYKKE

Men jeg veed ogsaa, at jeg tilfulde har fortjent dette Had. Usømmelige og krænkende vare de Ord, hvormed jeg tydede paa Eder i min Skrivelse til Fru Inger.

ELINE

Nok muligt, jeg har ikke læst dem.

NIELS LYKKE

Men Indholdet er Eder idetmindste ikke ubekjendt; jeg veed Eders Moder har ikke ladet Eder blive i Uvidenhed derom; I veed, jeg priste den Mand heldig, der kaaredes til Fru Ingers Svigersøn; I veed, hvad Haab jeg nærede –

ELINE

Herr Ridder! Hvis det er derom I agter at tale, saa –

NIELS LYKKE

Jeg agter at tale derom, alene for at undskylde min Færd, ikke af andre Grunde, det sværger jeg Eder. Hvis mit Rygte, som jeg har Grund til at formode, er naaet til Eder, forinden jeg selv fremstillede mig paa Østeraad, saa maa I ogsaa kjende mit Liv tilstrækkeligt til ikke at forundre Eder over, at jeg i deslige Sager gaar noget dristigt tilværks. Jeg har kjendt mange Kvinder, Eline Gyldenløve! men ingen af dem har givet mig Anledning til at klage over Ubarmhjertighed. Under slige Omstændigheder, seer I, bliver man noget magelig; man kommer ud af Vanen med at betjene sig af Omveie –

ELINE

Jeg kjender ikke de danske Kvinder, men I havde ingen Grund til at holde os for at være af samme Malm som hine.

NIELS LYKKE smilende

Forlad mig, Jomfru Eline! jeg havde Grund dertil.

ELINE

Har I da forhen været i Norge?

NIELS LYKKE med let Forvirring

I Norge? Nei vist ikke, men desuagtet –

ELINE

Nu, ligegodt. I feiler forøvrigt, naar I mener, at det er Eders Brev, der har vakt mit Hjertes Had og Bitterhed mod Eder; jeg havde ældre Grunde.

NIELS LYKKE urolig

Ældre Grunde? Hvad mener I?

ELINE

Det er som I sagde, – Eders Rygte er gaaet forud for Eder selv til Østeraad som over det hele Land; og hvor Eders Navn nævntes, der nævntes det altid sammen med en Kvinde, som I havde besnæret og forladt. Jeg foragtede hine svagsindede Skabninger, der lod sig daare af Eders glatte Ord; men jeg er stolt, Niels Lykke! og det krænkede mig inderst i Sjælen at vide mit Kjøn saa bitterligen forhaanet af en Mand, hvis Priis lød i Alles Munde; allerede dengang avledes mit Had til Eder, ideligen stod I for mine Tanker og jeg følte en brændende Higen efter at stilles Ansigt til Ansigt med Eder, for at I skulde vide, at der gives Kvinder, hos hvem Eders smidige Tale er spildt, dersom I agter at bruge den.

NIELS LYKKE

I dømmer mig uretfærdigt, dersom I dømmer efter hvad Rygtet har sagt Eder; muligt, at der er Sandhed i Alt, hvad I har hørt, men Grundene dertil kjender I ikke. Som syttenaarig Junker begyndte jeg min lystige Færd; jeg har levet femten Aar siden den Tid; mangen Blomst har jeg plukket, men endnu flere har de fagre Kvinder frivillig skjænket mig; I er den Første, der foragteligt slængte dem for mine Fødder. Tro ikke, at jeg beklager mig, nei tvertimod, jeg ærer Eder derfor saaledes som jeg endnu aldrig har æret nogen Kvinde, men hvad jeg klager over er, at Skjæbnen ikke tidligere har ført mig Eder imøde.

(med stigende Varme)

Eline Gyldenløve! Eders Moder har fortalt mig om Eder, – medens Livet gik sin urolige Gang fjernt herfra, da vandrede I paa det eensomme Østeraad stille med Eders Digten og Eders Drømme; see, derfor vil I forstaa, hvad jeg har at sige Eder. Viid da, at ogsaa jeg levede saaledes medens jeg endnu var Dreng; det er fra den Tid jeg eier mine fagreste Minder; jeg tænkte mig, at naar jeg traadte ud i den store vide Verden, da vilde jeg der møde en ædel og herlig Kvinde, hvis Kjærlighed skulde gjøre mig stærk og vise mig Veien til et berømmeligt Maal.

(med Overgang i Stemmen)

Jeg bedrog mig, Eline Gyldenløve! Ungdomshaabet er en skammelig Bedrager, ligesaa falsk som Rygtet har skildret Eder Niels Lykke selv. Endnu forinden jeg var bleven Mand havde jeg grundigen lært at foragte Eders letfærdige Kjøn og at skatte dem Alle tilhobe som Skabninger, der kun fortjente at besnæres og forlades, og det har jeg ogsaa ærligt gjort.

(heftigere)

Er det da min Skyld? Hvorfor vare ikke de Andre, ligesom I? Jeg veed Eders Fædrelands Skjæbne hviler Eder tungt paa Sinde, I kjender den Andeel jeg har i Forholdene; – der siges Niels Lykke er falsk som Havskummet; nok muligt, men er han det, da har Kvinden lært ham at være det. Havde jeg tidligere fundet, hvad jeg søgte, havde jeg tidligere truffet en Kvinde, stolt, ædel og høisindet som I, da var min Bane blevet en heel anden, da havde jeg fulgt min Ungdoms Kald til at stride med bedre Vaaben; kanhænde, at jeg da i dette Øieblik havde staaet ved Eders Side som et ædelt Folks Talsmand; thi en Kvinde er det Mægtigste i Verden, og først ved hende bliver Manden tilfulde, hvad han er istand til at blive.

ELINE for sig selv

Skulde det være som han siger? Nei, nei, der er Løgn i hans Øie og Falskhed paa hans Læbe, og dog klinger ingen Sang mig saa lifligt som hans Ord.

NIELS LYKKE efter forskende at have betragtet hende

Hvor ofte har I vel ikke siddet her paa Østeraad eensom med Eders vexlende Tanker; da er det blevet Eder trangt om Brystet, Loft og Vægge har ligesom skrumpet sig sammen og knuget Eders Sind; da har I længtes udad, da har det lystet Eder at flyve langt herfra, uden at I selv vidste hvorhen. Hvor ofte har I ikke vandret eensom ved Fjorden, I har eiet en Verden i Eders Drømme, en Verden, saa fager og rig, som kun Tanken mægter at skabe den; men den har ikke været Eder nok, – en prægtig Snekke med Riddere og Damer, med Sang og Strengeleg er gleden Eder forbi langt derude, et dunkelt Rygte om store Begivenheder er naaet til Eder, – da har I følt en Higen i Eders Bryst, en ubetvingelig Længsel efter at vide, hvad der var hiinsides Søen og de fjerne Bjerge. Men I har ikke forstaaet, hvad der fattedes Eder; I har stundom meent det var Eders Fædrelands Lod, der fyldte Eder med alle de urolige Tanker; I bedrog Eder selv, en syttenaarig Jomfru har Andet at gruble over. Eline Gyldenløve! Har I aldrig tænkt Eder hemmelige Kræfter i Naturen, er der aldrig faldet Eder ind, at der gives en stærk og uforklarlig Magt, som knytter Menneskenes Skjæbner til hinanden? Naar I drømte om det brogede Liv derude i den vide Verden, naar I drømte om Ridderspil og lystige Fester, saa I da aldrig i Eders Drømme en Ridder, der stod med Smiil paa Læben og med Bitterhed i Hjertet midt i den lystige Færd, en Ridder, der engang havde drømt fagert som I, om en Kvinde, ædel og herlig, og som han forgjæves søgte blandt alle dem, der omgav ham?

ELINE

Hvo er I, der saaledes mægter at klæde mine lønligste Tanker i Ord, der formaar at lære mig, hvad jeg har baaret inderst i mit Bryst uden selv at vide det forinden nu, da jeg hører det af Eder? Hvoraf veed I –

NIELS LYKKE

Hvad jeg har sagt Eder har jeg læst i Eders Øine.

ELINE

Aldrig har nogen Mand talt til mig som I. Jeg har kun dunkelt forstaaet Eder og dog – Alt, Alt synes mig forandret siden – Nu begriber jeg først, hvorfor de sagde, at Niels Lykke er anderledes end de Andre.

NIELS LYKKE

Der er en Ting i Verden, som kunde forstyrre et Menneskes Tanker, naar vi gruble derover, og det er Tanken om, hvad der kunde skeet, hvis Alt havde føiet sig saa eller saa. Havde jeg mødt Eder paa min Vei, medens mit Livstræ endnu var grønt og frodigt, saa havde I maaskee i denne Stund siddet som – Men tilgiv mig, min ædle Jomfru! disse faa Minuters Samtale har bragt mig til at glemme vor gjensidige Stilling, det var som om en lønlig Stemme fra først af havde sagt mig, at med Eder kunde jeg tale aabent uden Smiger og uden Forstillelse.

ELINE

Det kan I!

NIELS LYKKE

Nuvel, og denne Aabenhjertighed har maaskee allerede saa halvt om halvt forsonet os med hinanden; ja, jeg er endnu dristigere i mit Haab, kanhænde den Tid endnu kan komme, da I vil mindes den fremmede Ridder uden Had og uden Bitterhed i Sjælen. Nu, nu, misforstaa mig ikke, jeg mener ikke nu strax, men engang, senere hen i Tiden; og for at gjøre Eder dette mindre svært, og da jeg engang er begyndt at tale aabenhjertigt og ligefrem med Eder, saa lad mig sige Jer –

ELINE

Herr Ridder!

NIELS LYKKE smilende

Ah, jeg mærker, at mit Brev endnu sætter Eder i Skræk; men vær I fuldkommen rolig; jeg kunde give Tusinder til, dersom det var uskrevet, thi – ja, da jeg veed det just ikke vil gjøre Eder synderlig ondt at høre, saa kan jeg jo ligesaagodt sige det ligeud; jeg elsker Eder ikke og vil aldrig komme til at elske Eder. Vær I derfor, som sagt, fuldkommen tryg, jeg skal ingensinde gjøre Forsøg paa at – men hvad fattes Eder?

ELINE

Mig? Intet! Intet! – – Siig mig kun Eet, hvad vil I med disse Blomster?

NIELS LYKKE

Disse? Er det ikke Stridshandsken, som Eders fortørnede Kjøn gjennem Eder har tilkastet Niels Lykke? Naar jeg atter sidder mellem de fagre Fruer i Danerkongens Gaard, naar Strengelegen tier og der er Stilhed i Salen; da vil jeg tage mine Blomster frem og fortælle et Eventyr om den unge Kvinde, der sidder eensom i den mørke Bjelkehal fjernt i Norden.

(afbrydende, idet han ærbødigt bøier sig)

Men jeg frygter, at jeg altfor længe opholder Husets ædle Datter. Vi sees ikke mere, thi endnu før Daggry er jeg afsted; jeg byder Eder altsaa mit Farvel.

ELINE

Og jeg skjænker Eder mit, Herr Ridder!

NIELS LYKKE

I er atter saa tankefuld, Eline Gyldenløve! Er det atter Eders Fædrelands Skjæbne, der nager Eder?

ELINE hovedrystende, idet hun adspredt stirrer hen for sig

Mit Fædreland? Jeg tænker ikke paa mit Fædreland!

NIELS LYKKE

Saa er det Tiden med al dens Kamp og Nød, der ængster Eder.

ELINE

Tiden? Den glemmer jeg nu. – I gaar til Danmark, var det ikke saa I sagde?

NIELS LYKKE

Jeg gaar til Danmark!

ELINE

Kan jeg see mod Danmark herfra Salen?

NIELS LYKKE pegende paa Vinduet til Venstre

Ja, fra dette Vindu. Hist mod Syd ligger Danmark.

ELINE

Og er det langt herfra, – mere end hundrede Mile?

NIELS LYKKE

Meget mere. Havet ligger mellem Danmark og Eder.

ELINE halvt for sig selv

Havet? Tanken har Maagevinger; Havet standser den ikke.

(gaar ud til Venstre)

3die Scene

Niels Lykke (alene).

NIELS LYKKE

Hvis jeg vilde ofre to Dage derpaa, eller blot een, saa var hun i min Vold ligesaagodt som alle de Andre. Der er ellers et sjeldent Stof i denne unge Kvinde; hun er stolt; skulde jeg virkelig beslutte mig til – nei, heller ydmyge hende; Kvindens bedste Seiersfryd er at beseires, det under jeg hende ikke.

(efter en Pause)

Sandelig tror jeg ikke, at hun har sat mit Blod i Hede, hun har slaaet fastere Rødder i mit Sind end jeg herefterdags havde tænkt mig muligt; men ligemeget, jeg rykker hende op med Roden; det er den høie Tid, at jeg tænker paa at klare mig ud af al den Vildrede, jeg her har rodet mig ind i.

(sætter sig i en Stol til Høire)

Jeg formaar neppe at overskue Sagernes sande Stilling; lad see – baade Skaktavl og Inger Gyldenløve synes blinde for den Mistro, de udsættes for, naar det rygtes, at jeg er med i Forbundet. Eller skulde Fru Inger virkelig have fattet min Hensigt, skulde hun have forstaaet, at mine Løfter kun vare beregnede paa at lokke Niels Sture frem af sit Smuthul?

(springer op)

Fordømt! hvad skal jeg i saa Fald gribe til? Er jeg virkelig selv bleven narret? Det er høist rimeligt, at Grev Sture slet ikke findes paa Østeraad, kanhænde, at Rygtet om hans Flugt kun har været en Krigslist og at han i dette Øieblik sidder velbeholden blandt sine Venner, medens jeg –

(gaar heftig op og ned af Gulvet)

At jeg ogsaa skulde være saa sikker i min Sag; havde jeg Grev Sture her, saa var han inden en Time i Forvaring, dermed var det hele Forehavende kvalt og jeg var følgelig løst fra mine Løfter; men nu derimod – Seent eller tidligt vil Fru Inger gjennemskue mine Hensigter, hun vil naturligvis ikke lægge Dølgsmaal paa min Færd, og saa staar jeg der til Spot for hele Landet; istedetfor at lokke Fru Inger i Fælden, har jeg gavnet hendes Sag paa det Bedste, hendes Gunst hos Almuen vil stige, og – ha! jeg kunde fristes til at give mig den første, den bedste Djævel i Vold, der skaffede mig Kløerne i Grev Sture. Hvad nu!

Vinduet i Baggrunden stødes op; Niels Steenssøn viser sig udenfor.

4de Scene

Niels Lykke. Niels Steenssøn.

STEENSSØN idet han springer ned paa Gulvet

Naa, endelig er jeg her da!

NIELS LYKKE afsides

Hvad skal dette sige?

STEENSSØN

Guds Fred, Herre!

NIELS LYKKE

Tak, Herre! Det er ellers en særegen Indgang I der har valgt Eder.

STEENSSØN

Ja, hvad Djæv’len skulde jeg gjøre. Porten var jo lukket; her paa Gaarden maa nok Folk have en Søvn som Bjørnen ved Juletider.

NIELS LYKKE

Takker Gud! En god Samvittighed er den bedste Hovedpude, veed I vel.

STEENSSØN

Ja, det maa saa være; for Alt hvad jeg hamrede og dundrede, saa –

NIELS LYKKE

Saa slap I dog ikke ind.

STEENSSØN

Truffet paa et Haar! Jeg sagde altsaa til mig selv: da Du nu maa ind paa Østeraad, om Du saa skal gaa igjennem Ild og Vand, saa kan Du jo sagtens ogsaa springe igjennem Vinduet.

NIELS LYKKE afsides

Ah, for Djæv’len! der falder mig Noget ind; skulde det være –

(høit)

Saa det er Eder da saa magtpaaliggende at komme til Østeraad i Nat?

STEENSSØN

Om det er? Ja, det skulde jeg mene; jeg lader nødig vente paa mig, skal jeg sige Eder.

NIELS LYKKE afsides

Jeg giver mit Liv paa, at det er Niels Sture.

(høit)

Saa Fru Inger venter Eder altsaa?

STEENSSØN

Fru Inger? Ja, det skal jeg ikke saa bestemt kunne svare paa, men her turde være en Anden –

(afsides)

Det skulde undre mig, om det ikke er ham.

NIELS LYKKE afsides

Ganske rigtig, her har vi Manden!

STEENSSØN

Siig mig, hører I til Huset?

NIELS LYKKE

Jeg? Ja, forsaavidt som jeg fra iaftes er Fru Ingers Gjæst.

STEENSSØN afsides

Aha, det træffer Altsammen ind, men Peder Kantsler har sagt, at jeg maa være fiin; jeg vil lade ham begynde.

NIELS LYKKE afsides

Her gjælder det at famle sig frem; dersom han ligesom Skaktavl kun er halvveis underrettet, saa kunde jeg lokke Adskilligt ud af ham.

(høit)

Jeg haaber, at I snart vil kunne stedes for Husets Frue; thi, saavidt jeg veed, er hun endnu ikke gaaet tilsengs. Men nu kan I jo imidlertid sætte Jer ned og hvile Eder ud saalænge. See, her er endnu en Flaske Viin tilovers, lidt at spise finder I vel ogsaa. Nu, tag for Eder, I kan trænge til at styrke Jer.

STEENSSØN

I har Ret, Herre! det vilde ikke være saa ilde.

(sætter sig ved Bordet og spiser og drikker under det Følgende)

Det er jo et Herremandsliv I fører her; naar man, som jeg, har sovet paa den vaade Jord og levet af Brød og Vand i fire, fem Dage –

NIELS LYKKE betragter ham smilende

Ja, det falder tungt nok, naar man er vant til at sidde til Høibords i grevelige Sale.

STEENSSØN afsides

Grevelige Sale? Hvad vil han sige med det?

NIELS LYKKE

Men nu kan I jo hvile Eder ud her paa Østeraad saalænge som I lyster.

STEENSSØN livligt

Saa, kan jeg virkelig det? Jeg skal da ikke saa snart afsted igjen.

NIELS LYKKE

Ja, jeg veed ikke, det maa I vel selv bedst kunne svare paa.

STEENSSØN afsides

Au, for Fanden! der bar jeg mig ikke fiint ad.

(høit)

Ja, seer I, den Ting er endnu ikke saa ganske afgjort; jeg for min Part skulde ikke have Noget imod at slaa mig ned her for det Første, men –

NIELS LYKKE

Men I er ikke i Eet og Alt Eders egen Herre, der gives andre Pligter, andre Hensyn –

STEENSSØN

Ja, det er netop Knuden. Stod det til mig, saa hvilte jeg mig ialfald ud Vinteren over her paa Østeraad, for, naar man, som jeg, har levet sin meste Tid paa Feltfod, saa –

(skjænker og drikker)

Eders Skaal, Herre!

NIELS LYKKE afsides

Paa Feltfod! Den Pralhans! Han er voxet op i sin Moders Kakkelovnskrog, det veed jeg bedre.

STEENSSØN

Desuden har jeg længe higet efter at see Fru Inger, som der gaar saa stort et Ry af; det er en herlig Kvinde, ikke sandt? Det Eneste, jeg ikke kan finde mig i, er, at hun saa forbandet nødig vil slaa løs.

NIELS LYKKE

Slaa løs?

STEENSSØN

Nu ja, I forstaar mig nok; jeg mener, at hun saa nødig vil tage en Haand i med for at jage de Fremmede ud af Landet.

NIELS LYKKE

Ja, det har I Ret i, men nu faar I gjøre, hvad I kan, saa gaar det nok.

STEENSSØN

Jeg? Ja, Gud bedre mig saasandt, det skulde stort hjælpe om jeg –

NIELS LYKKE

Da er det dog sælsomt, at I gjæster hende, naar I ikke har bedre Haab.

STEENSSØN afsides

Det er en underlig Snak.

(høit)

Hør, kjender I Fru Inger?

NIELS LYKKE

Naturligvis, siden jeg er hendes Gjæst, saa –

STEENSSØN

Ja, derfor er det jo slet ikke sagt, at I kjender hende; jeg er ogsaa hendes Gjæst og har dog aldrig seet saa meget som hendes Skygge engang.

NIELS LYKKE

Men I veed dog at fortælle –

STEENSSØN

Hvad Hvermand snakker om, ja det er rimeligt. Desuden saa har jeg tidtnok hørt af Peder Kantsler –

Han standser pludseligt og begynder ivrigt at spise.

NIELS LYKKE

I vilde sagt noget Mere.

STEENSSØN spisende

Jeg? Aa nei, det kan være det Samme.

Niels Lykke leer.

STEENSSØN

Hvoraf leer I, Herre?

NIELS LYKKE

Af Ingenting, Herre!

STEENSSØN drikker

Det er en herlig Viin I har her paa Gaarden.

NIELS LYKKE

Hør, skulde det nu ikke være paa Tide at kaste Masken?

STEENSSØN

Masken? Ja, det faar I gjøre som I selv synes.

(afsides)

Nu kommer han.

NIELS LYKKE

Saa lad kun al Forstillelse fare; I er kjendt Grev Sture!

STEENSSØN afsides

Ha, ha, ha! Nu tror han ogsaa, at jeg er Greve.

(høit, idet han reiser sig fra Bordet)

I feiler Herre! jeg er ikke Grev Sture.

NIELS LYKKE

Virkelig ikke? Hvem er I da?

STEENSSØN

Mit Navn er Niels Steenssøn!

NIELS LYKKE smilende

Men I er ikke Steen Stures Søn? Navnet slaar ialfald til.

STEENSSØN

Ganske sandt, men Gud maa vide med hvilken Ret jeg bærer det. Min Fader har jeg aldrig kjendt, min Moder var en fattig Bondekone, som blev plyndret og slaaet ihjel i en af de forrige Feider. Peder Kantsler var just dengang ved Haanden, han tog sig af mig, fostrede mig op, og lærte mig Vaabenhaandværket. Som I veed, har han i mange Aar været forfulgt af Kong Gustav og jeg har troligen ledsaget ham, hvor han færdedes.

NIELS LYKKE afsides

Han er snedigere end jeg havde tænkt mig.

(høit)

Nu godt, I er altsaa ikke Niels Sture, men I kommer dog fra Sverige, Peder Kantsler har skikket Eder hid for at finde en Fremmed, som –

STEENSSØN smilende

Som alt er funden.

NIELS LYKKE noget usikker

Og som I ikke kjender.

STEENSSØN

Ligesaalidt som I kjender mig; thi jeg sværger Eder ved Gud Fader selv, jeg er ikke Grev Sture.

NIELS LYKKE

Alvorligt, Herre?

STEENSSØN

Saasandt som jeg lever! Hvorfor skulde jeg nægte det, hvis saa var?

NIELS LYKKE

Men hvor er da Grev Sture?

STEENSSØN hviskende

Ja, det er just Hemmeligheden.

NIELS LYKKE hviskende

Som er Eder bekjendt, ikke saa?

STEENSSØN nikker

Og som jeg har at meddele Eder.

NIELS LYKKE

Mig? Nu da, hvor er han?

Steenssøn peger opad.

NIELS LYKKE

Deroppe! Fru Inger holder ham skjult paa Loftet?

STEENSSØN

Nei vist ikke, I misforstaar mig.

(seer sig forsigtig om)

Niels Sture er himlet!

NIELS LYKKE

Død? Hvor?

STEENSSØN

Paa sin Moders Slot, for tre Uger siden.

NIELS LYKKE

Ah, I bedrager mig; for fem, sex Dage siden drog han over Grændsen ind i Norge.

STEENSSØN

Aa, det har været mig.

NIELS LYKKE

Men kort Tid iforveien havde Greven vist sig i Dalarne. Almuen, som allerede var urolig, gjorde formeligt Oprør og kaarede ham til Drot.

STEENSSØN

Ha, ha, ha! Det var jo ogsaa mig!

NIELS LYKKE

Eder?

STEENSSØN

Nu skal I høre, hvorledes det Hele er gaaet til. En Dag kaldte Peder Kantsler mig for sig og sagde mig, at store Begivenheder vare i Gjære; han bød mig saa skyndsomt jeg kunde, at drage til Østeraad, hvor jeg vilde møde en Fremmed –

NIELS LYKKE

Rigtig, det er mig!

STEENSSØN

Af ham vilde jeg faa at vide, hvad jeg senere havde at gjøre; jeg skulde derhos melde ham, at Greven pludselig var død, men at det endnu ikke var vitterligt for nogen Anden end for Grevinden, hans Moder, samt for Peder Kantsler og nogle gamle Huusfolk paa Stures Slot.

NIELS LYKKE

Jeg forstaar; Greven var Hovedet for Bondepartiet; hvis hans Død rygtedes, saa vilde de gaa fra hinanden og der blev Intet af det Hele.

STEENSSØN

Kan nok hænde, jeg forstaar mig ikke paa den Ting.

NIELS LYKKE

Men hvorledes kunde det falde Eder ind, at give Eder ud for Greven?

STEENSSØN

Hvorledes det kunde falde mig ind? Ja, hvad veed jeg det; der er falden mig saamangen Galskab ind i mine Dage. Det var forresten ikke mit Paafund, thi hvorsomhelst jeg kom hen i Dalarne, der stimlede Folket sammen og hilste mig som Grev Sture; det hjalp ikke alt hvad jeg sagde dem imod, Greven havde været der for to Aar siden, sagde de, og det mindste Barn kjendte mig igjen. Naa, lad gaa, tænkte jeg, Du bliver aldrig Greve meer i dette Liv, Du kan jo sagtens engang forsøge, hvordan det er.

NIELS LYKKE

Nu, og hvad tog I Jer saa videre for?

STEENSSØN

Jeg? Jeg spiste og drak og levede godt; det var kun Skade, at jeg maatte saasnart afsted igjen; men da jeg tog bort – ha, ha, ha – saa lovede jeg dem, at jeg snart skulde komme tilbage med tre, fire tusinde Mand eller Gud veed, hvormange, og saa skulde det rigtig bryde løs.

NIELS LYKKE

Og det faldt Eder ikke ind, at I handlede ubesindigt?

STEENSSØN

Jo, det faldt mig ind bagefter, men da var det rigtignok for seent.

NIELS LYKKE

Det gjør mig ondt for Eder, min unge Ven, men I vil snart komme til at spore Følgerne af Eders Daarskab. I er forfulgt, Kongens Mænd har sat efter Eder.

STEENSSØN leende

Efter mig? Ha, ha, ha! Nei, det er prægtigt! Og naar de saa komme og mene, at de har faaet Kløerne i Grev Sture, ha, ha, ha!

NIELS LYKKE alvorligt

Saa er det ude med Eders Liv.

STEENSSØN

Mit – jeg er jo ikke Grev Sture.

NIELS LYKKE

Men I har kaldt Folket til Vaaben, I har gjort oprørske Løfter og vækket Ufred i Landet.

STEENSSØN

Ei, det var jo kun for Spøg.

NIELS LYKKE

Kong Gustav vil see Sagen paa en anden Maade.

STEENSSØN

Ja sandelig, der er Noget i, hvad I der siger, det var jeg aldrig falden paa, hvis ikke I, – naa ja, det kan vi jo tænke paa siden; I vil jo nok tage Jer af mig, og desuden, Svensken er jo ikke i Hælene paa mig endnu.

NIELS LYKKE

Men hvad har I saa videre at sige mig?

STEENSSØN

Jeg? Ingenting! Naar jeg nu bare faar leveret Eder Pakken.

NIELS LYKKE ubetænksomt

Pakken?

STEENSSØN

Javist, I veed jo –

NIELS LYKKE fatter sig

Ah, ja rigtig, Papirerne fra Peder Kantsler.

STEENSSØN

Naturligvis! Se, her ere de.

(rækker ham en Pakke, som han har taget frem fra Brystet)

NIELS LYKKE afsides

Breve og Pergamenter til Olaf Skaktavl.

(høit)

De ere aabne; saa kjender I vel Indholdet?

STEENSSØN

Nei, jeg læser ikke gjerne Skrift, jeg har mine Grunde.

NIELS LYKKE

Og hvilke?

STEENSSØN

Aa, for det Første den, at jeg aldrig har lært det.

NIELS LYKKE

Nu ja, den Grund er gyldig nok.

(gjennemsøger Papirerne)

Aha, Oplysninger, mere end tilstrækkelige for at komme efter, hvad der er i Gjære. Denne lille Pakke med Silkesnoren om –

(undersøger Udskriften)

Ogsaa til Olaf Skaktavl. Skulde jeg –? Jeg veed jo rigtignok allerede hvad jeg behøver at vide, men alligevel, – har jeg nu den hele Kvæld igjennem ageret Eiermanden til alt dette her, saa tør jeg vel ogsaa –

(aabner Pakken og vedbliver, idet han gjennemløber Indholdet)

Fra Peder Kantsler, ja det kunde jeg næsten tænke. Han er haardt i Betryk, skriver han, thi – ja, ganske rigtig, her staar det; den unge Junker Sture er gaaen til sine Fædre just i det samme Urolighederne skulde bryde løs. «Men endnu kan der raades Bod paa Alting.» Hvad nu!

(studser og læser videre for sig selv)

«I maa da vide, Olaf Skaktavl, at den, der bringer Eder dette Brev, er en Søn af –» Himmel og Jord, læser jeg ogsaa ret; ja, ved Christi Blod, det staar der!

(med et Blik til Niels Steenssøn)

Han skulde være – ha, hvis det var saaledes.

(læser videre)

«Jeg har fostret ham fra han var aarsgammel, men til denne Dag har jeg stadigen nægtet at give ham tilbage, fordi jeg tænkte mig, at jeg i ham skulde have et sikkert Gidsel for Fru Ingers Troskab mod os og mod vore Venner; men dertil har han kun lidet baadet os. – I vil maaskee forundre Eder over, at jeg ikke betroede Eder denne Hemmelighed dengang I var hos mig her i Sverige, men isaafald vil jeg ærligt tilstaa Eder, at jeg frygtede for, I skulde beholde ham i samme Øiemed som jeg. Nu derimod, da I er stedet til Møde med Fru Inger og venteligen har forvisset Eder om, hvor uvillig hun er til at tage sig af vore Anliggender, saa vil I skjønne, at det er klogest, saasnart skee kan, at give hende tilbage, hvad hendes er; vel turde det da hænde sig, at Taknemmeligheden – dette er nu vort sidste Haab.» – Ha, ha! hvilket Brev! det er Guld værd.

STEENSSØN afsides

Jeg har nok bragt ham vigtige Budskaber, kan jeg skjønne; ja, ja, Peder Kantsler har mange Jern i Ilden, siges der.

NIELS LYKKE afsides

Hvad skal jeg beslutte mig til? Jeg har tusinde Anslag, men de lege Blindebuk i mit Hoved; det Ene snubler over det Andet.

(grublende)

Ifald jeg – o nei, hvad vilde det lede til! Men dersom – dersom jeg – ha, ja det var et Indfald! Lykkes det, saa reddes jeg ud af al min Forlegenhed, og Fru Inger er mig vis. Sandelig, jeg vil vove det.

(høit)

Et Ord, min unge Ven!

STEENSSØN nærmer sig

Nu, det lader paa Jer, som om Spillet gaar godt.

NIELS LYKKE

Ja, det skulde jeg mene. Jeg har bare Herrekort paa Haanden, Damer og Knægter og –

STEENSSØN

Men jeg, som har bragt Jer alle disse gode Tidender, har jeg nu ikke mere at bestille?

NIELS LYKKE

I? Jo, det skulde jeg mene. I hører med til Spillet. I er Konge og Trumf ovenikjøbet.

STEENSSØN

Er jeg? Aa ja, nu forstaar jeg Jer; I tænker paa Ophøielsen, som I lovede mig.

NIELS LYKKE

Ophøielsen? Hvilken?

STEENSSØN

Jo, dersom Kong Gustavs Folk fik Fingre i mig, spaaede I saa –

(gjør Tegn som En, der hænges)

NIELS LYKKE

Sandt nok, men lad ikke det anfægte Jer længer. Det staar nu til Eder selv, om I inden en Maaned skal bære Hampesnoren eller en gylden Kjede om Halsen.

STEENSSØN

En gylden Kjede? Og det staar til mig selv.

Niels Lykke nikker.

STEENSSØN

Ja, saa maatte Fanden betænke sig længe, men siig mig bare, hvordan jeg skal bære mig ad.

NIELS LYKKE

Det skal jeg; dog først sværge I mig en dyr Ed paa, at intet levende Menneske i den vide Verden skal erfare, hvad jeg betror Eder.

STEENSSØN

Ikke Andet! I skal faa ti Eder om I vil.

NIELS LYKKE strengt

Alvor, Herre! jeg spøger ikke med Jer!

STEENSSØN lidt forknyt

Nu ja, ja, jeg er alvorlig!

NIELS LYKKE

I Dalarne kaldte I Eder Grevesøn, ikke saa?

STEENSSØN

Ei, begynder I nu igjen at skjende for det … Jeg har jo ærligt skriftet for Eder.

NIELS LYKKE

I forstaar mig ikke. Hvad I dengang sagde var Sandhed!

STEENSSØN

Sandhed? Hvor vil I nu hen? Men saa siig mig da –

NIELS LYKKE

Først Eders Ed, den helligste, den ubrydeligste I kjender.

STEENSSØN

Godt, I skal faa den. Der paa Væggen hænger Jomfru Marias Billede.

NIELS LYKKE trækker paa Skulderen

Jomfru Maria er bleven affældig paa den sidste Tid; har I ikke hørt, hvad Munken i Wittenberg paastaar.

STEENSSØN

Fy, hvor vil I agte paa ham; det er jo en Kjætter, siger Peder Kantsler.

NIELS LYKKE

Nu ja, lad os ikke mere strides derom.

(afsides)

For mig kan rigtignok den ene Ed være ligesaa god som den anden, men jeg maa være sikker paa ham; det er slemme Tider vi leve i, de kjære Helgener er ikke længer at lide paa.

(med et Blik paa Niels Steenssøn, idet han seer sig om i Salen)

Men for Fanden! han er jo neppe tyve Aar endnu; naar Folk er i den Alder, saa tror de gemeenligen, at der gives Et eller Andet, som er helligt i Verden. Lad mig see, skulde her ikke –

(bemærker et Billede, som hænger paa en af Loftstøtterne)

Aha, see der, jeg kunde aldrig finde noget Bedre.

(høit)

Saa sværg mig da Taushed, indtil jeg selv løser Eders Tunge, Taushed, saasandt I haaber Himlens Salighed for Eder selv og for ham, som der hænger afbildet.

STEENSSØN idet han nærmer sig Billedet

Det sværger jeg! hjælpe mig saasandt Guds hellige Ord.

(viger overrasket tilbage)

Men Christ i Himlen!

NIELS LYKKE

Hvad nu?

STEENSSØN

Billedet der! det er jo mig selv!

NIELS LYKKE

Det er den gamle Steen Sture, saaledes som han i sine yngre Aar gik og stod her i Livet.

STEENSSØN

Steen Sture! – Og Ligheden og – jeg talte Sandhed, da jeg kaldte mig Grevesøn, sagde I, var det ikke saa?

NIELS LYKKE

Saa var det!

STEENSSØN

Ha, jeg har det, jeg har det! Jeg er –

NIELS LYKKE

I er hans Søn, den sidste Ætling af Steen Stures Stamme.

STEENSSØN med stille Forundring

Jeg Steen Stures Søn!

NIELS LYKKE

Ogsaa paa Moders Side er I odelsbaaren. Peder Kantsler bedrog Eder, da han sagde, at en fattig Bondekone havde betroet Eder til ham.

STEENSSØN

Sælsomt, sælsomt! Men kan jeg da ogsaa tro –

NIELS LYKKE

Alt, hvad jeg siger Eder, kan I tro, men kom vel ihu, at det er Alt til Eders eget Fordærv, dersom I glemmer, hvad I svor ved Eders Faders Salighed.

STEENSSØN

Glemme det? O nei, det kan I være sikker paa, jeg ikke skal. Men I, som jeg har givet mit Ord, siig mig, hvem er I?

NIELS LYKKE

Mit Navn er Niels Lykke!

STEENSSØN forundret

Niels Lykke? Den danske Rigsraad?

NIELS LYKKE

Netop!

STEENSSØN

Og I skulde – det var sælsomt! Hvordan kommer I –

NIELS LYKKE afbrydende

– Til at modtage Budsendelser fra Peder Kantsler? Det undrer Eder nok.

STEENSSØN

Ja, jeg skal ikke nægte det. Han har altid nævnt Eder som vor bittreste Avindsmand.

NIELS LYKKE

Og derfor mistror I mig?

STEENSSØN

Nei, det just ikke, men – naa, Fanden maatte gruble!

NIELS LYKKE

Deri gjør I ret; følger I Eders eget Hoved, saa er Bastesnoren Eder ligesaa vis, som Grevenavnet og den gyldne Kjede, dersom I forlader Eder paa mig.

STEENSSØN

I Et og Alt, see der er min Haand. Tænk I for mig saalænge det er fornødent; naar det gjælder at slaa løs, saa skal jeg nok klare mig selv.

NIELS LYKKE

Det er godt. Følg mig nu herind i Kammeret, saa skal I faa vide, hvordan Alt hænger sammen og hvad I videre har at gjøre.

(gaar ud til Høire)

STEENSSØN med et Blik til Billedet

Jeg Steen Stures Søn! sælsomt! Hvis jeg bare ikke drømmer.

Han følger efter Niels Lykke.

FJERDE AKT

Riddersalen. Spisebordet er borttaget; et mindre Bord staar paa hver Side i Forgrunden.

1ste Scene

Fru Inger (med nogle Papirer i Haanden). Olaf Skaktavl og Bjørn (med en Armstage, som han sætter paa Bordet) komme ind fra Venstre.

FRU INGER til Bjørn

Og Du er vis paa, at min Datter har talt med Ridderen her i Salen?

BJØRN

Ganske vis. Jeg mødte hende just i det samme hun traadte ud paa Gangen.

FRU INGER

Og hun lod til at være oprørt i Sindet, var det ikke saa?

BJØRN

Hun saa ganske bleg og forstyrret ud. Jeg spurgte om hun var syg, men istedetfor at svare paa mit Spørgsmaal, sagde hun: Gaa ind til min Moder og siig hende, at Ridderen drager herfra endnu før Dagbrækningen; hvis hun har Brev eller Budskab til ham, saa bed hende, at hun ikke forvolder ham noget Ophold; næsten tror jeg, at han allerede har været for længe paa Østeraad.

FRU INGER

Og Ridderen, hvor er han?

BJØRN

Derinde paa sit Kammer, tænker jeg, tværsover Gangen.

FRU INGER

Det er godt. Jeg har her, hvad jeg agter at bringe ham; gaa og siig, at jeg venter ham her i Salen.

Bjørn gaar ud til Høire.

2den Scene

Fru Inger. Olaf Skaktavl.

SKAKTAVL

Veed I hvad, Fru Inger! Rigtignok er jeg i slige Ting saa blind som en Muldvarp, men det bæres mig dog for som –

FRU INGER

Nu?

SKAKTAVL

Som om Niels Lykke var Eders Datter god.

FRU INGER

Da er I nok ikke saa blind endda; thi jeg maatte storligen tage feil, dersom I ikke havde Ret. Mindes I ei, hvor begjærligt han ved Aftensbordet lyttede efter det mindste Ord jeg fortalte om Eline?

SKAKTAVL

Han glemte baade Mad og Drikke.

FRU INGER

Og vore hemmelige Anliggender med.

SKAKTAVL

Ja, og det som mere er, Peder Kantslers Papirer, som han skulde bringe mig.

FRU INGER

Og af alt dette slutter I vel –

SKAKTAVL

Af alt dette slutter jeg først og fremst, at da I kjender Niels Lykke, og veed, hvad Ry der gaar af ham, fornemmelig i Kvindeveien, saa –

FRU INGER

Saa vil det være mig kjært at vide ham udenfor Porten?

SKAKTAVL

Ja, og det heller idag end imorgen.

FRU INGER smilende

Nei, lige det Modsatte, Olaf Skaktavl!

SKAKTAVL

Hvordan mener I?

FRU INGER

Hvis det forholder sig som vi Begge tro, saa maa han ikke for nogen Priis forlade Østeraad for det Første.

SKAKTAVL

Er I nu atter paa onde Veie, Fru Inger? Pønser I nu igjen paa et Anslag, som vil forøge Eders Magt, men skade og kvæle den Sag, som I er kaldet til at forsvare.

FRU INGER

Der er det igjen Eders Kortsynthed, som gjør Eder ubillig mod mig. Lad mig bare komme til Orde, saa vil jeg forklare Eder det Hele. I tror maaskee det er min Agt at kaare Niels Lykke til Svigersøn? Dersom dette var min Tanke, hvorfor skulde jeg da vægret mig for at tage Deel i de Anslag, som forberedes i Sverige, og som Niels Lykke og hele det danske Parti synes villig til at understøtte.

SKAKTAVL

Men naar ikke det er Eders Agt, hvad er det da I har isinde?

FRU INGER

Det skal jeg med faa Ord forklare Jer. I det Brev, hvori Niels Lykke underrettede mig om, at han vilde gjæste Østeraad, spillede han hen paa noget Sligt, som det I nylig nævnte; om det var saa ganske alvorlig meent, tør jeg rigtignok ikke paastaa, men der er ialfald Grund til at formode det; og for at være ærlig mod Eder, vil jeg ligefrem tilstaa, at jeg virkelig tog Forslaget under Overveielse.

SKAKTAVL

Nu, seer I vel?

FRU INGER

Vent, vent! At knytte Niels Lykke til min Slægt, var jo en Begyndelse til at forsone de uenige Partier i Landet.

SKAKTAVL

Eders Datter Meretes Giftermaal med Vincents Lunge, synes mig, maatte vise Eder hvad slige Forbindelser lede til. De skaffe Dansken et sikrere Fodfæste i Landet og hjælpe dem til at røve os de Levninger af Friheden, som vi endnu har tilbage.

FRU INGER

Ganske sandt; det oversaa jeg heller ikke, men paa samme Tid gik der mangehaande andre Tanker gjennem mit Sind. Jeg tænkte paa Noget, som jeg ikke kan betro Eder og som heller ikke angaar vore fælles Anliggender, men mig selv alene. Jeg talte til Eline om det Forslag, hvormed Ridderen havde ladet sig forlyde, dog uden at nævne, fra hvem det kom, men hun svarede mig med Bitterhed og Spot; og jeg agter hende derfor; thi anden Gang at kaare en Dansk til Svigersøn, det er et Middel, som jeg kun i den yderste Nød vil gribe til, og Himlen være lovet, saa vidt er det endnu ikke kommet.

SKAKTAVL

Men naar det forholder sig saadan, hvorfor agter I da at holde ham tilbage paa Østeraad?

FRU INGER

Fordi jeg hader ham; Niels Lykke har krænket mig blodigere end nogen Anden, og jeg faar ikke Ro, førend jeg har taget Hævn over ham. I forstaar mig ikke? Sæt nu, at Niels Lykke blev min Datter god, og Alt tyder hen paa, at Sligt vel var muligt; sæt, at jeg kunde formaa ham til at blive her for det Første, at han da lærte Eline nøiere at kjende – hun er fager og kløgtig; vel kunde det være muligt, at han engang med sand Kjærlighed i Hjertet traadte frem for mig og begjærede hendes Haand – da, at jage ham væk som en Hund, at dynge Spot og Foragt over ham – ha, jeg kunde give mit Hjerteblod for at opleve en saadan Time!

SKAKTAVL

Haanden paa Hjertet, Inger Gyldenløve! det er altsaa Eders Hensigt med ham?

FRU INGER

Det og intet Andet, saasandt Gud lever! I maa tro mig, jeg mener det ærligt med mit Folk. Men jeg har endnu ikke frie Hænder; der gives en Hemmelighed, og hvo, som kjender den, kan saare mig til Døden, men det kan og det maa ikke længer blive saadan ved, og er jeg først sikret fra den Kant, da skal I erfare, om jeg har glemt hvad jeg svor ved Knut Alfsøns Baare.

SKAKTAVL ryster hendes Haand

I skal have Tak for hvad I der siger mig; jeg vilde saa nødig tro ilde om Eder, men hvad Eders Forehavende med Ridderen angaar, saa tykkes det mig, at I frister et voveligt Spil. Dersom I nu forregnede Eder, dersom Eders Datter – thi der siges jo, at ingen Kvinde mægter at staa sig mod denne krybende Djævel –

FRU INGER

Min Datter, tror I, at hun –? Nei, vær kun rolig, jeg kjender hende bedre. Alt fra hun som Barn hørte ham nævne, har hun været fiendtlig sindet imod ham; derom tykkes mig, at den første Sammenkomst tilfulde maatte forvisse Eder.

SKAKTAVL

Ja, ja, Kvindesind er en utryg Grund at bygge paa, og vel turde det hænde sig, at I kom til at sande mine Ord.

FRU INGER

Nuvel, jeg vil være paa min Post; og skulde det endogsaa lykkes ham at fange hende i sit Garn, da behøver jeg blot at hviske hende to Ord i Øret, og saa –

SKAKTAVL

Hvad saa?

FRU INGER

Saa vil hun forbande ham, som om han var en Udsending fra Helvede selv. Stille, Olaf Skaktavl! vær nu besindig, der kommer han.

3die Scene

De Forrige. Niels Lykke (fra Høire).

NIELS LYKKE afsides

Hun kneiser som en Gran paa Fjeldet, men vent, vent, nu brygger det til Uveir, og det skal knække Dig.

(høit)

Min ædle Frue har ladet mig kalde.

FRU INGER

Gjennem min Datter er det mig sagt, at I tænker paa at forlade os endnu i Nat.

NIELS LYKKE

Desværre, mit Hverv paa Østeraad er jo tilende.

SKAKTAVL

Ikke forinden jeg har faaet mine Papirer.

NIELS LYKKE

Ganske sandt. Næsten havde jeg glemt det Vigtigste af mit Ærinde; men det er ogsaa vor høie Værtindes Skyld. Ved Bordet forstod hun saa kløgtigt og saa behageligt at sysselsætte sine Gjæster –

FRU INGER afbrydende

At I ei længer kom ihu, hvad der førte Eder hid. Det glæder mig; thi det var just min Agt. Jeg indsaa, at skulde min Gjæst, Niels Lykke, finde sig tilfreds paa Østeraad, saa maatte han –

NIELS LYKKE

Hvilket, Frue?

FRU INGER

Først og fremst glemme sit Ærinde og alt hvad der forresten er gaaet forud for hans Komme.

NIELS LYKKE til Skaktavl

Papirerne fra Peder Kantsler! I vil her finde fuldstændige Lister over vore Tilhængere i Sverige.

SKAKTAVL

Det er godt!

(sætter sig ved Bordet til Venstre, hvor han gjennemblader Pakken)

NIELS LYKKE afsides

Brevet beholder jeg for mig selv.

(høit)

Og nu veed jeg ikke her er mere for mig at gjøre.

FRU INGER

Saafremt det kun var Forretninger, der havde ført os sammen, da har I maaskee Ret; men det vilde jeg dog nødig tro.

NIELS LYKKE

I mener?

FRU INGER

Jeg mener, det er ikke alene som dansk Rigsraad eller som Peder Kantslers Forbundsfælle, at Niels Lykke har gjæstet mig. Skulde jeg have taget Feil, naar jeg indbilder mig, at der selv i Kongens Slot er Eder berettet Mangt og Meget, som har gjort Eder lysten efter nærmere at kjende Fruen paa Østeraad?

NIELS LYKKE

Tilvisse, – Fru Ingers Ry er altfor udbredt til at jeg ikke længe skulde have higet efter at see hende Ansigt til Ansigt.

FRU INGER

Ikke Ansigt til Ansigt, men Sjæl til Sjæl maa I skue den, I vil lære at kjende. Fru Inger har Kløgt i Panden, og Gud, Herren har været altfor gavmild mod Eder selv, til at I ei skulde skatte Sligt hos Andre; men I bedrager Eder, Herr Ridder! I bedrager Eder, dersom I mener, at en Times Tid, som snakkes bort ved Aftensbordet, er nok for at lodde Dybden i mig. Ja, I smiler, I seer, jeg er ærlig eller stolt nok til selv at sige, hvad man heller bør høre af Andre. Nu, det viser ialfald, at vi begynder at nærme os til hinanden, det er dog altid et Skridt fremad til en bedre Forstaaelse. En Gjæst som I, er desuden paa denne afsides Strand en saa sjelden Begivenhed, at det vel maa synes rimeligt, om vi søge at beholde ham saalænge som vi kan. Forlæng nu Eders Ophold her i nogle Dage; Olaf Skaktavl tør jeg ikke overtale; han har Pligter, som kalde ham til Sverige, – hvad derimod Eder angaar, saa har I vistnok i Forveien ordnet Sagerne saa snildt, at Eders Nærværelse neppe gjøres fornøden. Tro mig, I skal ei finde det langsomt hos os; idetmindste vil baade jeg og min Datter opbyde Alt for at skaffe Eder et behageligt Ophold i mit Huus.

NIELS LYKKE

Jeg tvivler hverken om Eders eller Eders Datters gode Sindelag mod mig; thi derom er jeg allerede ved vore første Sammenkomster tilfulde bleven forvisset; men I vil vistnok erkjende, at min Nærværelse andetsteds er uomgjængelig fornøden, naar jeg desuagtet maa erklære det for umuligt at forlænge mit Ophold paa Østeraad.

FRU INGER

Nu saaledes! Veed I hvad, Herr Ridder! – dersom jeg var ondskabsfuld, saa kunde jeg falde paa at tro, I var kommen til Østeraad for at prøve en Dyst med mig; denne Dyst har I tabt, og derfor er det Eder ukjært at dvæle længere paa Slagmarken mellem Vidnerne til Eders Nederlag.

NIELS LYKKE smilende

Der kunde være skjællig Grund for Eder til at formode Sligt, men Tingen er, at jeg endnu ikke anseer Slaget som tabt.

FRU INGER

Det være nu som det vil; dersom I dvæler nogle Dage hos os, saa kan det ialfald vindes tilbage, og I seer, det ei skulde være mig ukjært at beseires, eftersom jeg selv overtaler min farlige Modstander til ikke at rømme Marken. – Nu, reentud sagt, for at tale uden Omsvøb, saa er Tingen denne; Eders Forbund med de Misfornøiede i Sverige forekommer mig endnu noget – noget vidunderligt; den Tanke, som har ledet Eder til dette Skridt er vistnok meget fornuftig, meget kløgtig; men den stikker stærkt af mod Eders Landsmænds Færd i de forløbne Aar. Det maa derfor ikke undre Jer, om min Lid til Eders Løfter er en Plante, som trænger til at skyde stærkere Rødder, saafremt den ikke skal vantrives.

NIELS LYKKE

Isaafald vilde mit Ophold paa Østeraad neppe lede til Noget; thi jeg agter intet yderligere Forsøg at gjøre paa at rokke Eders Beslutning.

FRU INGER

Da ynker jeg Eder af et oprigtigt Hjerte. Ja, Ridder! I kan tro en gammel Kones Ord, og jeg spaar Eder, at I vil have liden Glæde af Eders Gang til Østeraad.

NIELS LYKKE smilende

Spaar I det, Fru Inger?

FRU INGER

Tilvisse! Hvad skal man vel sige, Herr Ridder! Verden er saa mistroisk, inden et halvt Aar vil I være i Folkemunde; meer end een ondskabsfuld Tunge vil synge Smædeviser om Eder; man vil standse og see efter Eder paa alfar Vei, man vil sige: See, see der gaar Ridder Lykke, som drog til Østeraad for at fange Inger Gyldenløve, men som blev hængende i sin egen Snare. – Nu, nu, ikke saa utaalmodig, Herr Ridder! det er jo ikke min Mening, men saa vil den mistroiske Verden dømme. Ja, det er ilde, men det er sandt og vist, Spot vil blive Eders Løn – Spot over, at Eders Fiender var snildere end I. Listig som en Ræv sneg han sig ind paa Østeraad, vil man sige, – skamfuld som en Hund luskede han igjen afgaarde. Og endnu Eet, mener I ei, at Peder Kantsler og hans Venner ville bede sig fri for Eders Bistand, saasnart det rygtes, at Inger Gyldenløve nægter at stride under Eders Banner?

NIELS LYKKE

I taler viseligen, Frue! og for ei at udsætte mig for Spot, endvidere, for ei at bryde den gode Forstaaelse med mine Venner i Sverige, saa nødes jeg til –

FRU INGER hurtigt

At forlænge Eders Ophold paa Østeraad?

SKAKTAVL afsides

Nu gaar han i Fælden!

NIELS LYKKE

Nei, min ædle Frue! jeg nødes til at komme overeens med Eder endnu i denne Time.

FRU INGER

Men ifald det nu ikke skulde lykkes?

NIELS LYKKE

Det vil lykkes!

FRU INGER

I er sikker i Eders Sag, som det lader.

NIELS LYKKE

Hvad vædde vi, at Seieren er min?

FRU INGER stolt

Østeraad Gaard mod Eders Knæspænder!

NIELS LYKKE

Østeraad Gaard er ikke længer Eders!

FRU INGER

Niels Lykke!

SKAKTAVL der imidlertid har reist sig fra Bordet

Hvad nu?

NIELS LYKKE

Væddemaalet modtager jeg ikke; thi om et Øieblik skjænker I mig gjerne den og mere til for at fri Eder ud af Snaren, hvori ikke jeg men I selv er hildet.

FRU INGER

Eders Skjæmt begynder at blive noget lystig, Herr Ridder!

NIELS LYKKE

Den bliver lystigere endnu, idetmindste for mig. I bryster Eder af, at have gjennemskuet mig, I overdynger mig med Bitterhed, Haan og Spot; – ha, I skulde vogte Eder for at vække min Hævnlyst; thi jeg kan med to Ord bøie Eder i Knæ for mine Fødder.

FRU INGER med haanlig Latter

Ha, ha! –

(standser pludselig som greben af en Anelse)

Og disse to Ord? Niels Lykke! disse to Ord –

NIELS LYKKE

Er Hemmeligheden om Eders og Steen Stures Søn!

FRU INGER med et Skrig

O, Jesus Christ!

(knælende)

Naade! Naade!

SKAKTAVL i høieste Forbauselse

Fru Ingers Søn! – Hvad siger I?

NIELS LYKKE løfter hende op

Kom til Eder selv og lad os tale besindigt sammen.

FRU INGER hviskende og halv forvildet

Hørte I det, Olaf Skaktavl! hørte I det? – Eller var det kun en hæslig Drøm, et Kogleri, som suste forbi mine Øren?

NIELS LYKKE

I har hørt ret!

FRU INGER

Men hvor har I ham da? – hvor har I ham? Hvad vil I med ham? – Dræb ham ikke, giv mig ham igjen; giv mig mit Barn! – Niels Lykke! hør! Tag Alt hvad jeg eier, tag mit Gods og mit Guld, men giv mig mit Barn, giv mig bare min Søn tilbage!

SKAKTAVL

Ha, jeg begynder at begribe –

FRU INGER

Og denne Angst, denne kvælende Rædsel, som jeg i tyve Aar har baaret i mit Bryst! – Gud! Gud! er det ret af Dig? Var det derfor Du gav mig ham, at jeg skulde friste al denne Nød og Kvide! Ha, jeg veed det, jeg veed det – jeg er forhadt i Himlen, fordi jeg har svigtet det Kald, som var lagt paa mig derovenfra. – I seer saa forundret paa mig, Olaf Skaktavl! det var vist hæslige Ord jeg der sagde? Ja, jeg tror det gjerne; men naar denne Angst hugger sine Jernklør i mit Bryst, saa mægter jeg ikke længere at tøile mine Tanker. – Niels Lykke! siig mig en Ting, hvor har I ham, hvor er han?

NIELS LYKKE

Hos sin Pleiefader!

FRU INGER

Endnu hos sin Pleiefader? – Hos ham, som stadigen har nægtet mig – men det maa ikke længer blive saaledes ved. Olaf Skaktavl! I maa hjælpe mig!

SKAKTAVL

Jeg?

NIELS LYKKE

Det vil ei være fornødent, saafremt I kun –

FRU INGER

Hør mig, Olaf Skaktavl! hør mig begge To! thi nu tror jeg nok, jeg er mig saavidt mægtig, at – Nuvel da! I mindede mig iaftes om hiin Nat, da Knut Alfsøn blev slagen ved Oslo; I mindede mig om det Løfte, jeg gjorde, da jeg stod ved hans Baare mellem Norges gjæveste Mænd; jeg var ikke stort over femten Aar, men jeg følte Herrens Kraft i mit Bryst, og fra den Dag grundede sig hos mig og os Alle den Tro, at Himlen havde sat sit Mærke paa mig, og kaaret mig til at stride i Spidsen for den hellige Sag. Var det Hovmod, eller var det en Aabenbarelse ovenfra, som indblæste mig denne Tro, det veed jeg ikke; men vee, vee Den, der har faaet et stort Kald i Livet, og ei har Styrke til at udføre det. Der siges, at Kvinden skal forlade Fader og Moder for at følge sin Mand; men Den, der er kaaret til at være Himlens Værktøi, tør Intet eie, der er hende kjært; ikke Mage eller Barn, ikke Frænder eller Hjem, og deri, seer I, – deri ligger Forbandelsen ved at være kaaret til en berømmelig Daad. – I ti Aar holdt jeg trolig, hvad jeg havde lovet; jeg stod ved mine Landsmænds Side i Trængsler og Nød, jeg blev fem og tyve Aar gammel, alle mine Legesøstre sad som Hustruer og Mødre trindt om i Landet, kun jeg stod ene i Strid og Fare, thi Kvindens sædvanlige Lod var jo ikke min, saa lød det ideligen for mine Øren; – og jeg selv var kun altfor tilbøielig til at tro det. Da saa jeg for første Gang Steen Sture, han var dengang en Mand i sin fagreste Kraft.

NIELS LYKKE

Ganske sandt; og efter hvad jeg har ladet mig sige, kom han i et hemmeligt Ærinde til Norge; – Ingen uden I turde vide, at han var velsindet mod Eders Parti.

FRU INGER

Som en ubekjendt Riddersvend levede han en Vinter i min Nærhed; da lærte jeg, at der gives andre Længsler, andre Drømme i Kvindens Sjæl, end dem, jeg hidtil havde næret. Den næste Vinter kom han igjen, og da han atter drog bort, saa tog han med sig et spædt Barn, som ingen Anden vidste Besked om, ikke fordi jeg frygtede Menneskenes Fordomme, men fordi det vilde være til Skade for vor Sag, ifald det rygtedes, at Steen Sture besad min Tiltro. Barnet blev sat til Opfostring hos Peder Kantsler, indtil bedre Tider, som vi forgjæves ventede paa. Steen Sture giftede sig to Aar efter i Sverige, og da han døde, efterlod han sig Enke –

SKAKTAVL

– Og med hende en lovlig Arving til sit Navn og sine Rettigheder!

FRU INGER

Forgjæves anraabte jeg Peder Kantsler om at give mig mit Barn tilbage; det var jo den eneste Skabning jeg kunde kaste min Kjærlighed paa, men han vægrede sig stadigen: Slut Eder fast og ubrydelig til os, sagde han, saa sender jeg Eders Søn tilbage, før ikke. Hvor skulde jeg vove det? De Misfornøiedes Parti var svagt; dersom vore Fiender seirede og mit Barn faldt i deres Magt – o, jeg veed det; for at sikre sig Moderen, vilde de have beredt Barnet den samme Skjæbne, som Kong Christjern skulde have fristet, dersom ikke Flugten havde reddet ham. Men Danskerne vare ogsaa virksomme; de forsømte hverken Trusler eller Løfter for at vinde min Bistand.

SKAKTAVL

Begribeligt; thi Eders Navn havde endnu en god Klang i Norge. Folkets Øine vogtede endnu paa Eder, som Den, der var kaldet til at bryde dets Lænker!

FRU INGER

Nu kom Herluf Hydefads Oprør, der var atter Vaar i Landet, der var Haab i Folkenes Bryst; «Frihedstimen er kommen, slaa løs, slaa løs!» skreg de, men jeg – jeg stod tvivlraadig langt fra Striden, i min eensomme Gaard. Vel tykkedes det mig stundom, som om Gud selv kaldte mig til Vaaben for vort Folk, men jeg nølede, thi atter kom den dræbende Angst over mig. «Hvem vil seire?» see det var Spørgsmaalet, som ideligen lød i mine Øren og lammede min Villies Kraft. – Det var en kortvarig Vaar, som dengang brød frem over Norge; Herluf Hydefad blev fældet og Hundreder med ham; mig kunde Ingen kræve til Regnskab, thi jeg havde holdt mig udenfor Begivenhederne, og dog fattedes det ikke paa forblommede Trusler fra Danerhoffet; min Angst vaagnede paany – Hvad, om de kjendte Hemmeligheden? – Rigshovmester Gyldenløve forlangte mig tilægte; en Maaned efter var han min Huusbond. Da lød et Fordømmelsesskrig igjennem Riget: «hun har forraadt os, hun har svigtet sit Folk!» – Inger Gyldenløve blev hjemløs i sine Landsmænds Hjerter; Begivenhederne skred ustandselig frem; Undertrykkelsesværket voxte Dag for Dag i Styrke; men min Virken var sluttet. Der var Tider, da jeg væmmedes over mig selv; thi hvad havde jeg at gjøre; Intet uden at ængstes, forhaanes og føde Døtre til Verden. Mine Døtre! Gud maa forlade mig det, ifald jeg ikke har en Moders Hjerte for dem; men mine Pligter som Hustru var mig et Hoveriarbeide, – hvor kunde jeg elske Frugterne deraf? O, med min Søn var det anderledes; han var min Kjærligheds Barn, det Eneste, der mindede mig om den Tid, da jeg var Kvinde i Aand og Sandhed, og ham havde de taget fra mig, han voxte op mellem Fremmede, der maaskee saaede Fordærvelsens Sæd i hans Sjæl. Olaf Skaktavl! havde jeg siddet nøgen og forladt i Storm og Uveir paa Høifjeldet, hvis jeg havde havt mit Barn i mine Arme, selv om han var saa ussel og elendig, at ikke engang Ulven gad æde ham saalænge der var Andet at faa, – tro mig, jeg skulde ikke have sørget og grædt for ham, saaledes som jeg har sørget og grædt fra hans Fødsel og indtil denne Time!

SKAKTAVL

Der er min Haand; jeg har dømt Eder for haardt, Fru Inger! men lad nu vort Mellemværende være glemt; herefter kan I byde og befale over mig som før, jeg skal lystre. – Ja, ved alle Helgene! jeg veed, hvad det vil sige, at sørge for sit Barn.

FRU INGER

Fiendens Sværd har taget Eders; men hvad er Døden mod en evig Angst gjennem tyve lange Aar?

NIELS LYKKE

Nuvel, det staar i Eders Magt at ende denne Angst; dersom I forsoner begge Partier, saa behøver intet af dem at tilegne sig Eders Barn som Borgen for Eders Troskab.

FRU INGER afsides

Det er Himlens Hævn!

(høit)

Siig frem, hvad fordrer I?

NIELS LYKKE

At I kalder Eders Landsmænd til Vaaben for at understøtte de Misfornøiede i Sverige.

FRU INGER

Videre!

NIELS LYKKE

At I virker for at den unge Grev Sture kan blive indsat i sin Slægts Rettigheder som Sveriges Styrer.

FRU INGER

Han? I fordrer, at jeg –

SKAKTAVL sagte

Det er Svenskernes Ønske, ogsaa vi vil være vel tjent dermed.

NIELS LYKKE

Kan I betænke Eder, min Frue? I skjælver for Eders Barns Sikkerhed, hvor kan I da ønske noget Bedre end at see hans Halvbroder paa Thronen?

FRU INGER tankefuld

Vel sandt, vel sandt!

NIELS LYKKE betragter hende skarpt

Med mindre der skulde være andre Anslag i Gjære.

FRU INGER

Hvad mener I?

NIELS LYKKE

At Inger Gyldenløve pønsede paa at blive – Kongemoder!

FRU INGER

Nei, nei! Giv mig mit Barn tilbage, saa kan I give Nordens Krone til hvem I vil. Men veed I da ogsaa, om Grev Sture er villig –

NIELS LYKKE

Derom kan han selv forvisse Eder.

FRU INGER

Han selv og naar?

NIELS LYKKE

I denne Time!

SKAKTAVL

Hvordan?

FRU INGER

Hvad siger I?

NIELS LYKKE

Med et Ord, at Grev Sture befinder sig paa Østeraad!

SKAKTAVL

Her?

NIELS LYKKE til Fru Inger

Det er Eder maaskee berettet, at jeg red selv anden gjennem Porten; Greven var min Følgesvend.

FRU INGER afsides

Jeg er i hans Vold; der er intet Valg længere.

(høit)

Godt, I skal faa min Forsikring om Bistand.

NIELS LYKKE

Skriftlig?

FRU INGER

Som I begjærer.

(gaar hen til Bordet paa venstre Side)

NIELS LYKKE afsides

Endelig seirer jeg da!

FRU INGER efter et Øiebliks Betænkning, vender sig pludselig mod Olaf Skaktavl og siger med dæmpet Stemme

Skaktavl! jeg veed det med Vished, Niels Lykke er en Forræder!

SKAKTAVL sagte

Hvordan, I tror?

FRU INGER

Han pønser paa Svig.

(sætter sig ved Bordet for at skrive)

SKAKTAVL

Og dog vil I skrive dette Dokument, som kan volde Eders Undergang?

FRU INGER

Stille! Lad mig raade!

De tale hviskende sammen.

NIELS LYKKE afsides

Ah, raadslaa kun med hinanden saameget I lyster, nu er al Fare forbi; om et Øieblik har jeg hendes skrevne Ord, der stempler hende som Oprørerske, saafremt det gjøres fornødent. Endnu i Nat maa jeg skikke et hemmeligt Bud til Jens Bjelke. Jeg kan nu med god Samvittighed forsikre ham om, at den unge Greve ikke er her. Og saa imorgen, naar Veien er tryg, da tager jeg ham derinde med mig til Throndhjem, mit Skib fører ham videre til Danmark, og vi kan da foreskrive Fru Inger hvilke Betingelser vi lyster. Hvis ikke denne Streg gjør mit Navn berømt, saa er der ikke længere Sands blandt Menneskerne for hvad der er stort i Verden.

FRU INGER til Skaktavl

Nu, I har altsaa forstaaet mig?

SKAKTAVL

Tilfulde! Det skal skee, som I befaler.

(gaar ud til Høire i Baggrunden)

4de Scene

De Forrige. Niels Steenssøn (træder ud fra Døren til Høire i Forgrunden, uden at bemærkes af Fru Inger, der vedbliver at skrive).

STEENSSØN med dæmpet Stemme

Herr Ridder! Herr Ridder!

NIELS LYKKE

Uforsigtige! hvad vil I her? Har jeg ikke sagt, I skulde vente derinde til jeg kaldte paa Jer.

STEENSSØN

Hvor kunde jeg det. Nu, da I har sagt mig, at Inger Gyldenløve er min Moder, nu higer jeg mere end nogensinde før efter at see hende Ansigt til Ansigt. O, det er hende! hvor ædelt og stolt! Ja, jeg vidste det nok, saaledes maatte hun see ud. Jeg veed ikke, hvorledes det er, men siden jeg har faaet denne Hemmelighed at vide, er jeg ligesom bleven ældre og fornuftigere; jeg vil ikke længer være vild og forfløien, jeg vil være en Mand, en Helt. Hør, siig mig, veed hun, at jeg er her? I har vel forberedt hende?

NIELS LYKKE

Javist har jeg, men –

STEENSSØN

Nu?

NIELS LYKKE

Hun erkjender Eder ei som Søn.

STEENSSØN

Hun erkjender mig ikke? Men hun er jo min Moder.

(tager en Ring frem, som han bærer om Halsen)

O, naar der ikke er Andet iveien, saa viis hende denne Ring, som jeg har baaret fra mine tidligste Aar; den maa hun vide Besked om.

NIELS LYKKE

I forstaar mig ikke; Fru Inger tvivler ingenlunde om, at I er hendes Barn; men, – ja see Eder om; see al denne Rigdom, see alle disse mægtige Forfædre, hvis Billeder hænge rundt om Væggene, og endelig hun selv, denne stolte Kvinde, der er vant til at byde som en Dronning, tror I, det kan være hende kjært, at vise den fattige, uvidende Svend for Menneskenes Øine og sige: See her, denne er min Søn!

STEENSSØN

Ja, I har visseligen Ret; jeg er fattig og uvidende; jeg har Intet at give hende i Vederlag for hvad jeg fordrer; o, aldrig har jeg følt min Armod saa bittert som i denne Time; men siig mig, hvad tror I, jeg skal gjøre for at vinde hendes Godhed; siig mig det, I maa jo vide det!

NIELS LYKKE

I skal vinde Land og Rige, men fornemmeligen maa I vel vogte Eder for at saare hendes Øren ved at nævne et Ord om Slægtskab eller Sligt. Hun vil betragte Eder som om I virkelig var Grev Sture, indtil I selv gjør Eder værdig til at kaldes hendes Søn.

STEENSSØN

O, men saa siig mig da –

NIELS LYKKE

Stille, stille!

FRU INGER reiser sig og rækker ham Papiret

Herr Ridder! her er mit Ord!

NIELS LYKKE

Jeg takker Eder.

FRU INGER idet hun bemærker Niels Steenssøn

Ah, det er –

NIELS LYKKE

Grev Sture!

FRU INGER afsides

Træk for Træk; ved Himlen ja, det er Steen Stures Søn!

(høit)

Vær hilset i mit Huus, Herr Greve! Det hviler i Eders Haand, hvorvidt vi inden et Aar skulle velsigne dette Møde eller ei.

STEENSSØN

I min Haand? O, byd mig, hvad jeg skal gjøre, tro mig, jeg har baade Kraft og Villie.

NIELS LYKKE lyttende

Vaabenlarm og Støi? Det er Nogen, som kommer hid, hvad skal dette sige?

FRU INGER triumpherende

Det er Aanderne, som vaagne!

5te Scene

De Forrige. Skaktavl, Bjørn, Finn, Huuskarle og Tjenere fra Høire i Baggrunden.

HUUSKARLENE

Leve, leve Inger Gyldenløve!

FRU INGER til Skaktavl

I har sagt dem, hvad der er i Gjære?

SKAKTAVL

Alt hvad de behøve at vide, har jeg sagt dem.

FRU INGER

Og nu, trofaste Venner og Tjenere, væbner Eder som I bedst kunne. Hvad jeg tidligere iaftes forbød Eder, det være Eder nu i fuldeste Maade tilstedet. Og her, her fremstiller jeg for Eder Grev Sture, Sveriges Drot og Norges med, hvis Gud saa vil det.

ALLE

Hil ham, hil Grev Sture!

NIELS LYKKE afsides

Det ulmer stærkere under Asken end jeg havde tænkt mig; paa Skrømt har jeg manet Oprørsdjæv’len frem; vee, vee mig, om han voxte mig over Hovedet!

Almindelig Bevægelse, Huuskarlene udsøge Vaaben, iføre sig Harnisker o. s. v.

FRU INGER til Niels Steenssøn

Af mig modtager I her den første Haandsrækning, tredive Ryttere, som skal følge og beskytte Eder; tro mig, inden I naaer Grændsen, har Tusinder stillet sig under Eders Banner; og reis nu med Gud!

STEENSSØN

Tak, Inger Gyldenløve! Tak, og vær sikker paa, I skal ei komme til at skamme Eder over – over Grev Sture! Hvis I seer mig igjen, da har jeg vundet Land og Rige!

NIELS LYKKE afsides

Ja, hvis hun seer ham igjen!

SKAKTAVL

Hestene vente, Alt er rede!

NIELS LYKKE urolig

Hvordan? Er det Eders Agt allerede nu i Nat –

FRU INGER

I dette Øieblik!

NIELS LYKKE

Nei, nei, umuligt!

FRU INGER

Som jeg siger.

NIELS LYKKE sagte til Niels Steenssøn

Lyd hende ikke!

STEENSSØN hviskende

Hvor kan jeg Andet? Jeg vil, jeg maa!

NIELS LYKKE som før

Men det er Eders Fordærv!

STEENSSØN

Ligegodt! Hun har Ret til at befale.

NIELS LYKKE bydende

Og jeg?

STEENSSØN

Mit Ord holder jeg Eder; Hemmeligheden kommer ikke over mine Læber, før I selv løser mig; men hun er min Moder!

NIELS LYKKE afsides

Og Jens Bjelke, som lurer paa Veien! Fordømt, han snapper mig Byttet af Hænderne!

(til Fru Inger)

Vent til imorgen!

FRU INGER

Grev Sture! Vil I lyde mig eller ei?

STEENSSØN

Tilhest!

(gaar op mod Baggrunden)

NIELS LYKKE afsides

Den Ulykkelige! han veed ikke hvad han gjør.

(til Fru Inger)

Nu, siden det saa skal være, lev vel!

(vil gaa)

FRU INGER holder ham tilbage

Nei, stands! Ikke saa, Herr Ridder! ikke saa!

NIELS LYKKE

Hvad mener I?

FRU INGER med dæmpet Stemme

Niels Lykke! I er en Forræder! Stille! stille! Lad ingen mærke, at der er Uro i Høvidsmændenes Leir! Peder Kantslers Tillid har I vundet ved en djævelsk List, som jeg ikke mægter at gjennemskue, I har tvunget mig til at gribe til Vaaben, ikke for at støtte vor Sag, men for at fremme Eders egne Anslag, hvilke de end monne være. Jeg kan ikke længer træde tilbage, men tro ikke derfor, at I har seiret; jeg skal vide at gjøre Eder uskadelig.

NIELS LYKKE lægger uvilkaarlig Haanden paa Sværdet

Fru Inger!

FRU INGER

Vær rolig, det gjælder ikke Livet; men I kommer ikke udenfor Østeraads Porte, førend Seieren er vor!

NIELS LYKKE

Død og Djæv’len!

FRU INGER

Al Modstand er unyttig; I slipper ikke herfra! Forhold Eder derfor stille, det er det Klogeste I kan gjøre.

NIELS LYKKE afsides

Ha, jeg er overlistet; hun har været snedigere end jeg.

FRU INGER sagte til Skaktavl

I følger Grev Stures Trop indtil Grændsen; derfra drager I uopholdelig til Peder Kantsler og bringer mig mit Barn. Nu har han ikke længere nogen Grund til at holde ham tilbage.

(idet Skaktavl vil gaa)

Vent, et Kjendemærke – den, der bærer Steen Stures Ring, det er den Rette!

SKAKTAVL

Ved alle Helgene, I skal faa ham!

FRU INGER

Tak, tak! min trofaste Ven!

NIELS LYKKE hviskende til Finn, hvem han ubemærket har kaldet til sig

Altsaa, afsted over Hals og Hoved! En Fjerdingvei herfra ligge Svenskerne i Baghold; Du beretter Jens Bjelke, hvad jeg har fortalt Dig om Grev Stures Død; den unge Mand der maa ikke antastes – hans Liv er mig Tusinder værd!

FINN

Det skal skee!

FRU INGER der imidlertid har holdt Øie med Niels Lykke

Og reiser nu Alle med Gud!

(pegende paa Niels Lykke)

Denne ædle Ridder der, kan ikke bekvemme sig til saa hastigt at forlade sine Venner paa Østeraad; han vil vente til Seirsbudskabet kommer.

NIELS LYKKE afsides

Djævel!

STEENSSØN griber hans Haand

Tro mig, I skal ikke komme til at vente længe!

NIELS LYKKE

Det er godt, det er godt!

(afsides)

Alt kan endnu vindes, hvis mit Bud blot kommer betids nok til Jens Bjelke.

FRU INGER pegende paa Finn

Og han der hensættes under sikker Bevogtning i Borgekjælderen.

FINN

Jeg?

HUUSKARLENE

Finn!

NIELS LYKKE afsides

Der brast mit sidste Anker.

FRU INGER bydende

I Borgekjælderen!

To Huuskarle føre Finn ud til Venstre. Alle de Øvrige, undtagen Niels Lykke, gaa ud til Høire i Baggrunden, idet de raabe:

Afsted! Tilhest! tilhest! Længe leve Inger Gyldenløve!

FRU INGER til Niels Lykke, idet hun følger de Bortdragende

Hvem seirer?

6te Scene

Niels Lykke (alene).

NIELS LYKKE efter en Pause

Hvem? Ja, vee hende! Seieren bliver dyrekjøbt. Jeg vasker mine Hænder; hun er selv den, som myrder ham, ikke jeg. Men mit Bytte undslipper mig ligefuldt og Oprøret er igang; ha, det er et dumdristigt, et afsindigt Spil jeg har indladt mig i.

(lyttende)

Tys, der ride de allerede gjennem Porten, og jeg staar tilbage som en Fange, – ingen Mulighed for at slippe bort! Inden en halv Time falde Svenskerne over ham, han har tredive velbevæbnede Ryttere med sig, det vil gaa paa Livet løst! Men hvis de nu alligevel fangede ham levende? – Var jeg blot fri, saa kunde jeg indhente Svenskerne inden de naaede Grændsen og faa ham udleveret. Fordømt! skulde der da ingen Udvei være?

(gaar hurtig frem og tilbage, men standser pludselig og lytter)

Hvad er det? Sang og Strengeleg! Det kommer fra Elines Kammer; hun er altsaa oppe endnu.

(som om han pludselig faar et Indfald)

Eline! Ha, hvis det gik an? I Havsnød frister man jo ethvert Redningsmiddel! Og hvorfor skulde det ikke lade sig gjøre? Er jeg ikke endnu mig selv? I Visen hedder det:

«Hver en Skjøn-Jomfru sukker saa mod:

Gud give Niels Lykke var mig huld og god!»

Og hun –? Ja, ja, Eline skal frelse mig!

FEMTE AKT

Riddersalen. Det er fremdeles Nat; Salen oplyses kun svagt af en Armstage, der staar paa Bordet til Høire i Forgrunden.

1ste Scene

Fru Inger (sidder ved Bordet fordybet i Tanker).

FRU INGER efter en Pause

Hvem er den Kløgtigste paa Jorden? Er det den, der har et Kongerige at vinde, hvis han bruger sin Snildhed? Er det den, der faar en Skamstøtte over sin Grav, dersom hans Indre vrænges udad og hans lønligste Tanker stilles for Dagens Lys?

(hovedrystende)

Ingen af dem. Den, der har et Kongerige at vinde, – var han den Kløgtigste, saa vilde han stride for at tabe sin Gevindst, ikke for at vinde den. Den, der har en Skamstøtte ivente, – var han den Kløgtigste, saa vilde han sige sig selv, at naar han først er dernede, sex Fod under Muldet, saa mægter ikke Menneskehænder at bygge Skamstøtten, der kan knuge ham. Hvem er da den Kløgtigste?

(reiser sig)

Den Kløgtigste er en Moder, som strider for sit Barns Frelse! Det er det, som giver Vid i Panden! – Der er Ingen saa kløgtig, Ingen saa snild, som Inger Gyldenløve, siges der over de tre nordiske Riger.

(hviskende)

Jeg har stridt denne Strid, jeg har i tyve Aar kjæmpet for mit Barns Frelse, – det er Nøglen til Gaaden!

(efter en Pause, idet hun farer med Haanden over Panden, ligesom for at samle Tankerne)

Jeg veed alligevel ikke, hvordan det hænger sammen, men det tykkes mig stundom, at Tankerne svigte og jeg maa ligesom gribe efter dem for at holde dem fast. Er det fordi Striden nu er tilende, og jeg saaledes ikke længere har Kløgten behov? Nei, nei! Det er nok heller en Virkning af denne nagende Angst, der presser Hjernen; om min Forstand? – O, det har ingen Nød; det gaar over, det gaar over!

(efter en Pause)

Hvor Alt er fredsælt her paa Gaarden inat; ethvert Øie har lukket sig, nu vil ogsaa jeg gaa til Ro. Hvormangen Nat har jeg ikke vaaget her i Eenrum med mine ængstelige Tanker! Mine Fædre har skuet mørkt og truende ned paa mig, og jeg har hængt dem indad mod Væggen for ikke at møde deres vrede Blikke. I Nat see de Alle saa venlige ud, der er Forsoning i deres Sjæle og

(lægger Haanden paa Hjertet)

det er der ogsaa i min! thi nu staar jeg ved Maalet; jeg faar jo mit Barn tilbage!

(tager Lyset og vil gaa, men standser)

Ved Maalet? Ved Maalet? Er det da ogsaa virkelig mit endelige Maal, at faa ham tilbage; – kun det og intet Andet?

(sætter atter Stagen paa Bordet)

Niels Lykke kastede et flygtigt Ord hen i Vind og Veir; Ordet faldt i min Sjæl som et Sædkorn i en gjødslet Jordbund, – det er allerede begyndt at spire; dog nei, ikke saa; det havde allerede hvilet længe derinde, men som en ufødt Tanke, der først fik Liv i det Øieblik, han nævnte den ved Navn.

(hviskende)

Kongemoder; – Kongemoder, sagde han! Og hvorfor ikke? Har ikke min Slægt før mig raadet som Konger, om de end ikke bare Kongenavnet? Har ikke min Søn den samme Adkomst til Stureslægtens Rettigheder som den Anden? I Guds Øine har han det, dersom der ellers er Retfærd i Himlen. Og disse Rettigheder har jeg med ødsel Haand bortskjænket som Løsepenge for hans Frihed! – Om de nu kunde vindes tilbage? Saalænge jeg ræddedes for hans Liv, laa denne Tanke maalløs i min Sjæl, den var lysræd som et Skovens Dyr; nu tager den atter Mod til sig og lister sig frem af sit Smuthul. – Dog nei, nei! jeg vil ikke tænke denne Tanke, jeg har vakt Himlens Fortørnelse ved selv at bane min Livssti; – nu forsager jeg Magt og Berømmelse, det er Offeret, som skal forsone mig med Gud! Og han, mit Barn, fortjente han vel, hvad jeg har lidt for ham, dersom ikke min Kjærlighed var ham nok?

(tager atter Lyset)

Bort med alle forvovne Tanker; jeg har stridt en tyveaarig Kampdag tilende, nu vil jeg søge Fred og Hvile!

(gaar mod Baggrunden, men standser og siger grublende)

Kongemoder!

(gaar langsomt ud til Venstre i Baggrunden)

2den Scene

Niels Lykke og Eline (komme ud fra Døren til Venstre i Forgrunden. Niels Lykke har en liden Lygte i Haanden).

NIELS LYKKE efter at han speidende har seet sig om

Alt er stille, jeg maa afsted!

ELINE

O, saa lad mig endnu engang see Dig ind i Øinene, førend Du forlader mig.

NIELS LYKKE omfavner hende

Eline!

ELINE efter en Pause

Kommer Du aldrig meer til Østeraad?

NIELS LYKKE

Hvor kan Du tvivle derpaa? Er Du ikke fra nu af min Forlovede? Men vil Du ogsaa være mig tro, vil Du ikke forglemme mig inden vi atter mødes?

ELINE

Om jeg vil være Dig tro? Har jeg da længer nogen Villie, mægtede jeg vel at være Dig utro selv om jeg vilde det? Du kom ved Nattetid, Du bankede paa min Dør og jeg lukkede Dig ind; Du talte til mig, Du stirrede mig ind i Øiet med al denne gaadefulde Magt, der hilder Kvindens Sjæl ligesom i et Trolddomsnæt; jeg skjænkede Dig Alt hvad Kvinden kan skjænke den Mand, hun har kjær, og derfor er jeg Din, derfor maa jeg være Dig tro – tro i al Evighed!

NIELS LYKKE

Nu, ved min Ridderære! saa skal Du ogsaa inden Aaret er omme sidde som Frue i Niels Lykkes Borg.

ELINE

Stille, Niels Lykke, stille! Lov mig Intet!

NIELS LYKKE

Hvad fattes Dig? Hvorfor ryster Du saa sørgmodig med Hovedet?

ELINE

Fordi jeg veed, at de fagre Ord, som har hildet mit Sind, dem har Du tilhvisket Hundrede før mig. Nei, nei, forstaa mig ret! Jeg bebreider Dig Intet, saaledes som jeg gjorde, da jeg endnu ikke kjendte Dig. Nu veed jeg jo, at Du i Eet og Alt er en Mand, en Mand, hvem Skjæbnen har betroet mægtige Evner og et stort Hverv i Livet; hvor kan da Kjærligheden være Dig andet end en Leg og Kvinden et Legetøi?

NIELS LYKKE

Eline! hør mig!

ELINE

Alt fra min Barndom hørte jeg Dit Navn lyde i Krøniker og Sange; jeg hadede dette Navn, fordi jeg troede Kvindens Stolthed krænket ved Din Færd, og dog, hvor forunderligt, naar jeg i Tankerne malede min egen Fremtids Krønike, da var Du stedse min Helt uden at jeg selv vidste det. Nu er det Hele mig klart; Had var det ikke jeg følte; det var en Tanke uden Navn, en gaadefuld Længsel efter Dig, som Skjæbnen havde udseet til at komme mig imøde for at forklare mig al Livets Herlighed!

NIELS LYKKE afsides, idet han sætter Lygten paa Bordet til Venstre

Jeg veed ikke, hvordan det er fat, men det forekommer mig som om hun har podet en frisk og frodig Green i mit fortørrede Livstræ. Er det saaledes at føle Kjærlighed, o, da har jeg aldrig vidst det forinden i denne Kvæld. Hvorfor var dog ingen af de Andre som hun? Men skulde det endnu være for sildigt? Vee mig! Lucia! Lucia!

(synker ned i Stolen)

ELINE

Hvad fattes Dig?

NIELS LYKKE

O, Intet, Intet! Eline! jeg vil skrifte ærligt for Dig. Mine Ord have været Bedrag indtil denne Time, og til Hundrede har jeg sagt, hvad jeg i denne Nat har tilhvisket Dig, men tro mig –

ELINE

Stille! Ikke mere derom; min Kjærlighed er jo intet Vederlag for den Du skjænker mig; o nei, jeg elsker Dig, fordi ethvert af Dine Blikke er et Kongebud, som byder det.

(kaster sig ned for hans Fødder)

O, lad mig endnu engang præge dette Kongebud dybt i mit Sind, skjønt jeg vel veed, at det allerede staar prentet derinde for Tid og Evighed! – Du gode Gud! hvor jeg har været blind for mig selv; endnu iaftes sagde jeg til min Moder: «For at kunne leve maa jeg bevare min Stolthed!» Hvad er da min Stolthed? Er det, at vide mit Folk frit, eller min Slægt berømt over Lande og Riger? O, nei, nei! min Kjærlighed er min Stolthed! Den lille Hund er stolt, naar den tør sidde ved sin Herres Fødder og snappe Brødsmuler af hans Haand, – saaledes er ogsaa jeg stolt, saalænge jeg tør sidde ved Dine Fødder, medens Dine Ord og Dine Blikke nære mig med Livsens Brød; – see derfor siger jeg til Dig, hvad jeg nys sagde til min Moder: «For at leve maa jeg bevare min Kjærlighed!» thi i den ligger min Stolthed fra denne Stund!

NIELS LYKKE

Nei, nei! ikke for mine Fødder, men ved min Side er Din Plads, og det, hvor høit Skjæbnen end falder paa at stille mig. Ja, Eline! Du har ført mig paa en bedre Vei, og dersom det engang i Tiden falder i min Lod at fuldføre en berømmelig Daad i Livet, da skal Hæderen være Din, ligesaafuldt som min.

ELINE

O, Du taler som om jeg endnu var den samme Eline, som hun, der iaftes slængte Blomsterkosten for Dine Fødder; – i mine Bøger har jeg læst om det brogede Liv i fjerne Lande; under Hornets Klang stævner Ridderen ud i den grønne Lund med Falken paa sin Haand, saaledes stævner ogsaa Du gjennem Livet; Dit Navn klinger foran Dig, hvor Du drager hen. Alt hvad jeg begjærer af denne Herlighed er, at hvile som Falken ved Din Arm, som den var ogsaa jeg blind for Lyset og for Livet, indtil Du løste Bindet fra mine Øine og lod mig svinge mig over Skovtoppene; men tro mig, hvor dristigt jeg end spiler mine Vinger, saa vender jeg dog altid tilbage til mit Buur.

NIELS LYKKE reiser sig

Saa byder jeg ogsaa Forgangenheden Trods! See her, tag denne Ring og vær min for Gud og Mennesker, min, selv om de Døde skulde faa urolige Drømme derover!

ELINE idet hun staar op

Du gjør mig ilde tilmode, hvad er det som –?

NIELS LYKKE

Det er Intet! Kom nu, lad mig sætte Ringen paa Din Finger. See saa, nu har jeg fæstet Dig!

ELINE

Jeg Niels Lykkes Brud! Det tykkes mig som en Drøm Alt hvad der er hændt i denne Nat; o, men det er en fager Drøm; jeg er saa let om Brystet; der er ikke længer Bitterhed og Had i min Hu; jeg vil gjøre al min Uret god igjen; jeg har været ukjærlig mod min Moder; imorgen gaar jeg ned til hende, hun maa forlade mig, hvad jeg har feilet.

NIELS LYKKE

Og give sit Minde til vor Pagt.

ELINE

Det vil hun! – O, jeg tror det vist, – hun er god; alle Mennesker ere gode; jeg bærer ikke længere Nag til Nogen – undtagen Een!

NIELS LYKKE

Undtagen Een?

ELINE

Ak, det er en sørgelig Fortælling; jeg havde en Søster –

NIELS LYKKE

Lucia?

ELINE

Du kjendte hende?

NIELS LYKKE

Nei, nei, jeg har kun hørt hende nævne.

ELINE

Ogsaa hun gav sit Hjerte til en Ridder; han bedrog hende, – nu er hun i Himlen!

NIELS LYKKE

Og Du?

ELINE

Jeg hader ham!

NIELS LYKKE

Er der Barmhjertighed i Dit Sind, saa forlad ham, hvad han har syndet, tro mig, han bærer Straffen i sit eget Bryst.

ELINE

Jeg kan ikke, selv om jeg vilde det; thi jeg har svoret – tys, kan Du høre?

NIELS LYKKE

Hvilket?

ELINE

Der, langtborte; det drønner som Hestetrampen!

NIELS LYKKE

Ha, det er dem! Vee mig, som glemmer – Jeg maa afsted! jeg maa afsted!

ELINE

Men hvorfor? Forklar mig –

NIELS LYKKE

Imorgen; thi ved Gud! da kommer jeg tilbage. Nu hurtig, hvor er Løngangen, som Du nævnte?

ELINE

Gjennem Gravkjælderen; see her er Lemmen!

NIELS LYKKE

Gravkjælderen?

(afsides)

Ligegodt, han maa reddes!

ELINE lyttende ved Vinduet

Rytterne nærme sig –

(rækker ham Lygten)

NIELS LYKKE

Nu velan!

(begynder at stige ned)

ELINE

Gaa ligefrem, indtil Kisten med Dødningehovedet og det sorte Kors; det er Lucias –

NIELS LYKKE stiger hurtigt op og lukker Lemmen til

Lucias! Fy!

ELINE

Hvad er det?

NIELS LYKKE

Det var Liiglugten, som gjorde mig svimmel.

ELINE

Det banker paa Porten!

NIELS LYKKE

Ha, det er forsildigt!

3die Scene

De Forrige. Bjørn (kommer med et Lys i Haanden fra Høire)

ELINE

Hvad er det? Hvad er det?

BJØRN

Overfald! – Grev Sture –

ELINE

Hvad han?

NIELS LYKKE

Er han falden?

BJØRN til Eline

Hvor er Eders Moder?

4de Scene

De Forrige. Fru Inger med en Armstage kommer fra Venstre. To Huuskarle (fra Høire).

HUUSKARLENE

Fru Inger! Fru Inger!

FRU INGER idet hun træder ind

Jeg veed Alt; afsted! hold Porten aaben for vore Venner, men lukket for alle Andre.

Hun sætter Armstagen paa Bordet til Venstre.

Bjørn og begge Huuskarlene gaae ud til Høire.

FRU INGER til Niels Lykke

Det var altsaa Snaren!

NIELS LYKKE

Inger Gyldenløve! tro mig –

FRU INGER

Et Baghold, som skulde fange ham op, saasnart I havde faaet hiint Tilsagn, der kan fælde mig.

NIELS LYKKE idet han tager Papiret frem og river det istykker

Her er Eders Tilsagn; jeg beholder Intet, som kan vidne mod Eder.

FRU INGER

Hvad gjør I?

NIELS LYKKE

Jeg beskjærmer Jer fra denne Stund! Har jeg forsyndet mig mod Eder, nu ved Himlen! saa vil jeg ogsaa oprette min Brøde! Men afsted maa jeg, om jeg saa skal aabne mig Veien med Sværdet. Eline! siig hende Alt! og I, Fru Inger, lad vort Regnskab være glemt! Vær høimodig! Tro mig, I skal ei komme til at fortryde det!

Han iler ud til Høire i Baggrunden.

5te Scene

Fru Inger. Eline.

FRU INGER

Ret saa! Jeg forstaar ham!

(til Eline)

Niels Lykke – nu!

ELINE

Han har banket paa min Dør og sat denne Ring paa min Finger!

FRU INGER

Og han har Dig kjær af Hjertet?

ELINE

Det har han sagt, og jeg tror ham!

FRU INGER

Brav handlet, Eline! Ha, ha, min Ridder! nu begynder jeg!

ELINE

Min Moder! I er saa besynderlig! O ja, jeg veed nok, det er min ukjærlige Færd, som har gjort Eder fortørnet paa mig.

FRU INGER

Vist ikke! vist ikke! Du er en lydig Datter; Du har lukket ham ind; Du har hørt paa hans fagre Ord. Jeg veed, hvad det har kostet Dig; thi jeg kjender jo Dit Had –

ELINE

Men, min Moder!

FRU INGER

Stille! Vi har mødt hinanden i vore Anslag. Vel mægter Du at tænde Kjærlighed i Niels Lykkes Sind; det er allerede begyndt; jeg læste det i hans Ord og i hans Miner. Hold ham nu fast, drag ham endnu tættere ind i Garnet, og saa – Ha, om vi kunde slide hans meenederske Hjerte sønder i Brystet paa ham!

ELINE

Vee mig! hvad er det I siger?

FRU INGER

Trænger Du til Mod for at følge mig videre paa Veien? Nu godt, jeg har kun nødig at hviske Dig to Ord i Øret; i dem ligger Styrkebeltet, som skal holde Dig oppe. Saa viid da –

(lyttende)

Striden nærmer sig! Besindighed, nu gjælder det snart.

(vender sig atter til Eline)

Viid da, Niels Lykke var Den, der lagde Din Søster i Graven!

ELINE med et Skrig

Lucia?

FRU INGER

Det var ham, saasandt der er en Gud over os!

ELINE

Da staa mig Himlen bi!

FRU INGER forfærdet

Eline!

ELINE

Jeg er hans Forlovede for Gud!

FRU INGER

Ulykkelige Barn! hvad har Du gjort?

ELINE med toneløs Stemme

Forbrudt mit Hjertes Fred! – Godnat, min Moder!

(gaar ud til Venstre)

FRU INGER

Ha, ha, ha! Det bærer ned ad Bakke med Inger Gyldenløves Slægt! Det var den Sidste af mine Døtre! Hvorfor kunde jeg ikke tiet med Hemmeligheden? havde hun Intet vidst, saa var hun bleven lykkelig – paa en Maade. – Men det er min Skjæbne, det staar skrevet deroppe, at jeg skal bryde den ene grønne Green efter den anden, indtil Stammen staar bladløs tilbage! Lad gaa, lad gaa! jeg faar min Søn igjen; paa de Andre, paa mine Døtre vil jeg ikke tænke. Hvad baader det vel, om jeg gav mig til at gruble og angre; det har jo ingen Hast; det er først paa den store Uveirsdag, at Mennesket skal gjøre Regnskab, og det varer længe førend den kommer!

NIELS STEENSSØN udenfor

Hei, slaa Porten i!

FRU INGER

Grev Stures Røst!

6te Scene

Fru Inger. Niels Steenssøn; strax efter Olaf Skaktavl. Begge fra Høire.

STEENSSØN med fortvivlet Latter

Vel mødt, Inger Gyldenløve!

FRU INGER

Hvad har I tabt?

STEENSSØN

Min Krone og mit Liv!

FRU INGER

Mine Svende, hvor har I dem?

STEENSSØN

Aadslerne vil I finde langs med Landeveien; – hvem der har taget Resten skal jeg ikke kunne sige Jer.

SKAKTAVL udenfor

Grev Sture! hvor er I?

STEENSSØN

Her! her!

Skaktavl kommer med et Klæde om sin høire Haand.

FRU INGER

Skaktavl! kommer I tilbage?

SKAKTAVL

Det var ugjørligt at slippe igjennem!

FRU INGER

I er saaret?

SKAKTAVL

Aa, jeg har en Finger mindre; det er det Hele!

STEENSSØN

Hvor er Svenskerne?

SKAKTAVL

I Hælene paa os; de bryde Porten op!

STEENSSØN

O Gud! Men nei, nei! jeg kan ikke, jeg vil ikke dø!

SKAKTAVL

Et Smuthul! Er her ingen Krog, hvor vi kan dølge ham?

FRU INGER

Men dersom de gjennemsøge Gaarden –

STEENSSØN

Ja, ja, saa vil de finde mig! – og at slæbes bort til Fangenskab eller at klynges op – o nei, Inger Gyldenløve! det veed jeg forvist, det vil I aldrig taale!

SKAKTAVL

Der brast Laasen!

FRU INGER

De storme ind i Gaarden!

STEENSSØN

Og nu at lade mit Liv; nu, da det først ret skulde begynde; nu, da jeg først har lært, at jeg har Noget at leve for – nei, nei! tro ikke jeg er feig – havde jeg blot kunnet yde Eder Vederlag for hvad jeg skylder Eder.

FRU INGER

Jeg hører dem alt i Borgestuen.

(bestemt)

Han maa reddes, hvad det end skal koste.

STEENSSØN griber hendes Haand

O, det vidste jeg nok, I er ædel og god!

SKAKTAVL

Men hvordan bære vi os ad?

STEENSSØN

Ha, jeg har det, jeg har det! Hemmeligheden –

FRU INGER

Hemmeligheden?

STEENSSØN

Javist, Eders og min!

FRU INGER

Christ i Himlen! kjender I den?

STEENSSØN

Fra først til sidst, og nu da Livet staar paa Spil – hvor er Niels Lykke?

FRU INGER

Flygtet!

STEENSSØN

Flygtet! Da staa Gud mig bi! thi kun han kan løse min Tunge! Men Livet er mere end et Løfte værd; – naar den svenske Høvidsmand kommer –

FRU INGER

Hvad saa? hvad vil I gjøre?

STEENSSØN

Kjøbe Liv og Frihed! Aabenbare ham Alt!

FRU INGER

O, nei, nei! vær barmhjertig!

STEENSSØN

Der er jo ingen anden Redning. Naar jeg har bekjendt hvad jeg veed –

FRU INGER seer paa ham med undertrykt Bevægelse

Saa er I frelst?

STEENSSØN

Ja, ja! Niels Lykke vil tale min Sag. I seer, det er det yderste Middel!

FRU INGER fatter sig og siger med Betydning

Det yderste Middel? I har Ret, og det tør Hvermand friste.

(peger tilvenstre)

See, derinde kan I skjule Eder saalænge.

STEENSSØN

Tro mig, aldrig skal I komme til at angre Eders Færd.

FRU INGER halvt for sig selv

Det give Gud I sagde Sandhed!

Steenssøn gaar hurtig ud til Venstre i Baggrunden. Skaktavl vil følge efter; Fru Inger holder ham tilbage.

7de Scene

Fru Inger. Olaf Skaktavl.

FRU INGER

Forstod I, hvad han sagde?

SKAKTAVL

Den Nidding! han forraader Eders Hemmelighed; han vil sælge Eders Søns Frihed for at frelse sig selv.

FRU INGER

Naar det gjælder Livet, sagde han, saa maa det yderste Middel forsøges. Godt og vel, det skee, som han sagde.

SKAKTAVL

Hvad mener I?

FRU INGER

Liv mod Liv! Een af dem maa gaa under!

SKAKTAVL

I vil?

FRU INGER

Hvis ikke han derinde gjøres stum, forinden Timeglasset er udrundet, saa er min Søn tabt for mig; falder han, saa arver mit Barn hans Rettigheder, – da skal I see der endnu er Malm i Inger Gyldenløve; tro mig, længe skal I ei komme til at tørste efter Hævnen, som I nu i tyve Aar har ventet paa. – Hør, hør, de komme! Det hviler paa Eder alene om jeg imorgen er barnløs eller –

SKAKTAVL

Det skee! Der er endnu Egg i mit Værge, jeg har endnu en rørig Næve i Behold

(rækker hende Haanden)

Inger Gyldenløve! ved mig skal ikke Eders Navn dø ud!

(gaar ind i Værelset til Niels Steenssøn)

FRU INGER

Tør jeg ogsaa vove?

(der høres Larm i Værelset, hun iler henimod Døren)

Nei, nei, det maa ikke skee!

(et tungt Fald høres udenfor; hun dækker Ørene til med begge Hænder og styrter med et forvildet Blik frem i Forgrunden. Efter en Pause tager hun Hænderne bort, lytter og siger derpaa)

Nu er det forbi! Alting er stille derinde. – Du saa det Gud! jeg betænkte mig, men Olaf Skaktavl var for rap paa Haanden!

Skaktavl kommer ind.

FRU INGER uden at see paa ham

Er det gjort?

SKAKTAVL

For ham kan I være tryg; han seer hverken Sol eller Maane mere.

FRU INGER som før

Han er altsaa stum?

SKAKTAVL

Sex Tommer Staal i Brystet – jeg fældte ham med min venstre Haand!

FRU INGER

Ja, ja, den høire var ogsaa for god til slig Bedrift.

SKAKTAVL

Det maa I om, Tanken var Eders. Og nu til Sverige! Fred med Jer saalænge! Naar vi næste Gang sees paa Østeraad, kommer jeg selv anden.

(gaar ud til Høire)

8de Scene

Fru Inger. Strax efter Bjørn og nogle svenske Soldater (fra Høire).

FRU INGER

Blod paa mine Hænder; dertil skulde det altsaa komme! Han begynder at blive mig dyrekjøbt nu!

EN SOLDAT idet han træder ind med de Øvrige

Tilgiv, hvis I er Husets Frue –

FRU INGER

Det er Grev Sture I søger?

SOLDATEN

Det er det!

FRU INGER

I er isaafald ikke paa Vildspor; Greven har søgt Beskyttelse hos mig.

SOLDATEN

Beskyttelse? Tillad, min ædle Frue! den mægter I ei at give ham, thi –

FRU INGER

Hvad I der siger har nok Greven selv begrebet, og derfor har han – ja, see selv efter – derfor har han aflivet sig.

SOLDATERNE

Aflivet sig!

FRU INGER

See selv efter, som jeg sagde Jer. Derinde vil I finde Liget, og da han nu allerede er stedet for en anden Dommer, saa er det min Villie, at han føres herfra med al den Anstand, som det sømmer sig hans Byrd. Bjørn! i mit Lønkammer har min Kiste i mange Aar staaet rede;

(til Soldaterne)

I den bringe I Grev Stures Lig til Sverige!

SOLDATEN

Det skal skee, som I byder!

(til En af de Andre)

Du gaar med dette Budskab til Ridder Bjelke, som endnu holder Vagt paa Landeveien. Følg mig herind, I Andre!

En Soldat gaar ud til Høire. Bjørn og de Øvrige til Venstre.

9de Scene

Fru Inger. Senere Bjørn.

FRU INGER

Dersom Grev Sture ikke saadan i en Skynding havde sagt Verden Farvel, saa var han inden en Maaned klynget op i Galgen eller sat i Buur for sin Levetid; havde han været bedre tjent med en slig Lod? Eller ogsaa havde han kjøbt sig fri ved at spille mit Barn i mine Fienders Vold; er det saa mig, der har dræbt ham? Værner ikke Ulven selv om sin Yngel, hvem vil da fælde Dommen over mig, fordi jeg hug en Klo i den, der vilde røve mit Kjød og Blod? Det er Noget, som maatte saa være, enhver Moder havde gjort som jeg. – Men der er ikke længer Tid til ørkesløse Tanker, virke maa jeg.

(sætter sig ved Bordet til Venstre)

Jeg vil skrive til mine Venner rundt om i Landet, de skal Alle støtte vor Sag.

(begynder at skrive, men standser og siger)

Hvem vil de kaare til Konge i den Faldnes Sted? – Kongemoder – det er et vakkert Ord, jeg har kun een Ting imod det, og det er den hæslige Lighed med et andet Ord; Kongemoder og – Kongemorder! Kongemorder, det er Den, der tager en Konges Liv, Kongemoder, det er Den, der skjænker en Konge Livet!

(reiser sig)

Nu vel, saa vil jeg give tilbage, hvad jeg har taget; min Søn skal vorde Konge!

(sætter sig, tager fat paa Arbeidet, men lægger det atter tilside og læner sig tilbage i Stolen)

Det er altid noget uhyggeligt, saalænge En ligger Liig i et Huus; det er derfor jeg føler mig saa sælsomt tilmode.

(som om hun talte til Nogen)

Ikke det? Hvoraf skulde det ellers komme?

(grublende)

Er der nogen Forskjel paa at fælde En, og at slaa En ihjel? Knut Alfsøn havde med sit Sværd kløvet mangen Pande, og dog var hans egen saa rolig som et Barns. Hvorfor seer da jeg altid dette

(gjør en Bevægelse, som naar man hugger til med en Kniv)

dette Stød imod Hjertet og saa den røde Blodstrøm bagefter?

(ringer og vedbliver at tale, idet hun rager om mellem Papirerne)

Herefter vil jeg ikke vide noget af slige stygge Syner, jeg vil være virksom baade Dag og Nat, og om en Maaned kommer min Søn til mig.

BJØRN træder ind

Var det Eder, som ringede, min Frue?

FRU INGER skrivende

Du skal hente flere Lys; herefterdags vil jeg have mange Lys i Stuen.

Bjørn gaar ud igjen til Venstre.

FRU INGER reiser sig med Heftighed efter en Pause

Nei, nei, jeg kan ikke føre Pennen ikvæld; det brænder og værker i mit Hoved!

(lyttende)

Hvad er det? Aa, de skrue Laaget til paa Kisten derinde. – Dengang jeg var Barn fortalte de mig Eventyret om Ridder Aage, som kom med Kisten paa sin Bag; – dersom nu han derinde en Nat fik det Indfald at komme med Kisten paa sin Bag og takke for Laanet?

(smilende)

Hm! Inger Gyldenløve har Intet med sin Børnetro at skaffe!

(heftigt)

Men slige Eventyr due alligevel ikke, de volde urolige Drømme; naar min Søn vorder Konge, saa skal de forbydes!

(gaar et Par Gange frem og tilbage; derpaa aabner hun Vinduet)

Hvorlænge pleier det gemeenligen være forinden et Liig begynder at lugte? Alle Stuer skal luftes ud; saalænge ikke det er gjort er det usundt at leve her!

Bjørn kommer ind med to Armstager, som han sætter paa Bordet.

FRU INGER idet hun atter tager fat paa Papirerne

Det er Ret; lad mig see Du kommer ihu, hvad jeg sagde Dig; mange Lys paa Bordet! Hvad tager de sig nu for derinde?

BJØRN

De holde endnu paa at skrue Kistelaaget fast.

FRU INGER medens hun forsegler et Brev

Skrue de det godt fast?

BJØRN

Saa godt som det behøves.

FRU INGER

Ja, ja, Du kan ikke vide hvor godt det behøves; see efter, at det gjøres forsvarligt.

(gaar tæt hen til ham med Brevet i Haanden)

Bjørn, Du er en gammel Mand, men jeg vil lægge Dig en Ting paa Hjertet; vær paa Din Post mod alle Mennesker, baade mod dem, som skulle dø og mod dem, som ere døde. Gaa nu ind, – gaa ind, og see efter, at de skrue Kistelaaget godt fast.

BJØRN hovedrystende

Jeg kan ikke blive klog paa hende!

(gaar atter ud til Venstre)

FRU INGER begynder at forsegle et Brev, men kaster det fra sig, gaar et Par Gange frem og tilbage og siger derpaa med Heftighed

Dersom jeg var feig, saa havde jeg aldrig i Evighed gjort dette her! Dersom jeg var feig, saa havde jeg skreget til mig selv: Hold inde, mens Du endnu har en Slump Salighed i Behold for Din Sjæl!

(hendes Blik falder paa Steen Stures Billede; hun vender det hurtigt om mod Væggen)

Fy, hvor han griner! Er det fordi jeg handlede ilde med din Søn? Men den Anden, er ikke ogsaa han din Søn? Og han er min tillige, mærk Dig det! – Det er galt fat i Kvæld, eller ogsaa have de faaet et lystigt Indfald alle disse Riddere og Fruer; de rulle med Øinene, de stirre paa mig hvor jeg gaar og staar.

(stamper med Foden)

Men jeg vil ikke vide af det; jeg vil have Fred i mit Huus!

(begynder at vende alle Billederne indad mod Væggen)

Ja, om det saa var Jomfru Maria der, saa er hun med i Legen. Synes Du det nu er paatide? Hvorfor hørte Du aldrig mine Bønner, naar jeg bad om at faa mit Barn tilbage? – Hvorfor? Fordi Munken i Wittenberg har Ret; der er Ingen mellem Gud og Menneskene! Hvad er Helgenen, som jeg har ødslet mine Ord paa? En Alen Lærred, af samme Stykke kanhænde, som det, hvormed min Faders Huuskarl lappede sine Buxer.

(stedse mere og mere forvirret)

Det er godt, at jeg veed Besked om de Ting! Der er Ingen, som har seet hvad der gik for sig derinde, der er Ingen, som kan vidne mod mig!

(hviskende)

Mit Barn! min fagre Søn! kom, her er jeg! Tys, jeg vil sige Dig Noget; jeg er forhadt deroppe, fordi jeg fødte Dig til Verden; – jeg fik Gods og Kløgt og et berømmeligt Navn i Vuggegave for at jeg skulde være Guds Bannerfører paa Jorden; men jeg gik min egen Vei, – det er derfor jeg har maattet lide saa meget og saa længe!

BJØRN kommer

Frue! Jeg har at melde – Christ, fri mig! hvad er dette?

FRU INGER der er stegen op i Høisædet, som staar ved Væggen til Høire

Stille, stille! jeg er Kongemoder! Min Søn er kaaret til Drot over hele Norden! Det holdt haardt forinden det kom saa vidt; thi det var med Gud jeg havde at stride!

10de Scene

De Forrige. Niels Lykke (kommer hurtig ind fra Høire).

NIELS LYKKE

Han er frelst! jeg har Jens Bjelkes Løfte; over Stok og Steen jog jeg afsted til jeg fandt ham. – Fru Inger! viid at –

FRU INGER

Stille, siger jeg; see hvor det vrimler af Mennesker! De komme for at see Kroningstoget; Alle hilse de Kongemoderen; ja, ja, hun har ogsaa stridt for sin Søn saalænge til hun fik røde Hænder deraf! Hvor er mine Døtre, jeg seer dem ikke!

NIELS LYKKE

Guds Blod! hvad er her skeet?

FRU INGER

Mine Døtre, mine fagre Døtre! Jeg har ingen mere; jeg havde een igjen og hende mistede jeg, da hun skulde stige i Brudesengen!

(hviskende)

Lucia laa Liig i den, der var ikke Plads for To!

NIELS LYKKE

Ha, dertil er det altsaa kommet! Det er Guds Dom over min Færd!

FRU INGER

Kan I see ham, kan I see ham? Det er Kongen, det er Inger Gyldenløves Søn, – jeg kjender ham paa Kronen og paa Steen Stures Ring, som han bærer om Halsen.

(en Liigpsalme høres fra Værelset til Venstre)

Hør, hvor lystigt det klinger; han nærmer sig; jeg har ham snart i min Favn! Ha, ha! hvem seirer, Gud eller jeg?

(Soldaterne komme med Kisten)

Liget! Fy, det er en hæslig Drøm!

(synker ned i Høisædet)

11te Scene

De Forrige. Soldaterne med Kisten. Jens Bjelke og Soldater (fra Høire).

BJELKE overrasket

Død!

EN SOLDAT

Selv har han –

BJELKE med et Blik til Niels Lykke

Han selv –?

NIELS LYKKE

Tys!

FRU INGER afsides hviskende

Ja rigtig, nu kommer jeg det Altsammen ihu.

BJELKE til Soldaterne

Sæt Liget ned; det er ikke Grev Sture!

EN SOLDAT

Tilgiv mig, Herr Ridder! men denne Ring, som han bar om sin Hals –

NIELS LYKKE hviskende

Ti, ti!

FRU INGER

Ringen! Ringen!

(iler hen og river den med Heftighed af Soldatens Haand)

Steen Stures Ring!

(med et Skrig)

O, Jesus Christ! min Søn!

Hun kaster sig ned over Kisten.

SOLDATERNE

Hendes Søn?

BJELKE paa samme Tid

Inger Gyldenløves Søn?

NIELS LYKKE

Saa er det.

BJELKE

Men hvorfor sagde Du mig ikke –

BJØRN der forsøger at løfte hende op

Hjælp! Hjælp! Min Frue! hvad fattes Jer?

FRU INGER med mat Stemme, idet hun hæver sig halvt i Veiret

Hvad der fattes –? Tre Alen Muld, en Grav hos mit Barn!

Hun synker atter kraftløs ned over Kisten; Niels Lykke gaar hurtigt ud til Høire; almindelig Bevægelse blandt de Øvrige.

Innledning til Fru Inger til Østeraad, 1. versjon (1857)

ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

Omkring 1850 var det blant historisk interesserte i Norge og Danmark en viss oppmerksomhet rettet mot unionshistorien. For å få sikrere kunnskap om rikshistoriske forhold i tiden frem til reformasjonen i de nordiske land, arbeidet den danske historikeren C.F. Allen med en utgivelse av kilder til 1520- og 1530-tallets historie. Hans samling Breve og Aktstykker til Oplysning af Christiern den Andens og Frederik den Førstes Historie ble trykt i 1854 (bind 1). En annen dansk historiker, Caspar Paludan-Müller, gav i 1853–54 ut tobindsverket Grevens Feide : skildret efter trykte og utrykte Kilder. Han hadde merket seg at det blant nordmenn var en spesiell holdning til dette tidsrommets begivenheter: «I Norge er det især den af Grevefeiden fremgaaede uopløselige Forening med og Underordning under Danmark, der har været Gjenstand for mismodige Yttringer» (Paludan-Müller 1853–54, b. 1, III). Det var behov for informasjon om hva som skjedde i Norden på 1500-tallet, og nye kilder var kommet for en dag.

En side ved nasjonalromantikken ved midten av det 19. århundre var at diktning med temaer fra landets eldre historie hadde lett for å komme i offentlighetens lys. I norsk dramatikk hadde fremstillinger av nasjonalhistorisk stoff vært mangelvare (jf. Steen 1976, 15–18). At andre lands dramatikere skrev skuespill om historiske personer og begivenheter, ble ikke minst teaterpublikummet i Kristiania og Bergen ofte minnet om i disse årene. William Shakespeare hadde lenge stått som eksponenten for en storslagen tragediediktning med emner fra antikkens historie, men også med farverike dramatiseringer av den engelske middelalderens mange blodige dynastikonflikter. Av tyskspråklig dramatikk var blant annet noen av Friedrich Schillers historiske skuespill fremført på nordiske scener. I Danmark inspirerte Adam Oehlenschläger, som døde i 1850, norske diktere til å dramatisere stoff fra norrøn mytologi og historie. Franskmannen Eugène Scribe, som hadde stor suksess med sine intrigestykker i 1840–50-årene, valgte ofte historiske emner i sin dramatikk, og for mange yngre dramatikere var han en høyt respektert læremester. Også samtidens teaterkritikere var opptatt av å gjøre historiske begivenheter dramatisk skjebnesvangre og spennende.

Dramateoretikeren Hermann Hettner, som med sin bok Das moderne Drama fra 1852 først og fremst henvendte seg til yngre dramatikere, viet et sentralt kapittel til genren «Die historische Tragödie». Han var ikke i tvil om at dette var et fruktbart felt for samtidens teaterdiktning. Ibsen hadde på sin første utenlandsreise til Danmark og Tyskland sommeren 1852 kommet over denne nylig publiserte boken, og den kom til å utgjøre hans viktigste teoretiske lesning under tysklandsoppholdet (jf. Paasche 1909, 654). Han hadde noen få dramatiske forsøk bak seg, men ingen scenisk suksess med sitt eneste oppførte skuespill Kjæmpehøien, og ingen skuespill med tema fra den nasjonale historien. Hans stilling som sceneinstruktør og husdikter ved Det norske Theater i Bergen siden høsten 1851 vekket selvsagt også hans litterære kreativitet. Vi kan gå ut fra at Ibsen i denne tiden forsøkte å finne et egnet emne, helst fra norsk historie.

I sin fortale til annen utgave av Gildet på Solhaug, skrevet i april 1883, kommer dikteren litt inn på tilblivelsen av sitt historiske drama Fru Inger til Østeraad i 1854:

Beskæftigelsen med dette drama havde nødsaget mig til literært og historisk at fordybe mig i Norges middelalder, navnlig da i den senere del af samme. Jeg forsøgte, så godt det lod sig gøre, at leve mig ind i hine tiders sæder og skikke, i menneskernes følelsesliv, i deres tænkesæt og udtryksmåde (HIS 2, s. 101 l. 20).

Ibsens bilde av tiden like før reformasjonen i Danmark-Norge i 1536 var naturlig nok preget av historieoppfatningen i samtiden. Den var formidlet av blant andre Henrik Wergeland og den unge P.A. Munch. I sin Norges Historie i to bind fra 1834 nevner Wergeland i forbindelse med konflikten mellom den avsatte kong Christian 2. og den nyvalgte kong Frederik «de i Norge bosatte danske Stormænd Vincens Lunge og Nils Lykke, der ilsomst beskikkedes til Overbefalingsmænd i Landet» (Wergeland 1834, b. 1, 49). Han nevner også at «den saakaldte Daljunker, en foregiven Søn af Sture, der af nogle forræderske Stormænd sattes i Spidsen for et Oprør mod K. Gustaf, fandt Tilhold i Norge 1527» (1834, b. 1, 51). Noen kvinnelig aktør, slik som Ingerd Ottesdatter og de tre av hennes døtre som var knyttet til disse mennene, nevnes ikke. Wergeland er ellers sterkt anti-dansk i sin fremstilling. Det samme gjelder Munchs lærebok i norgeshistorie. Her omtales så vidt «de danske Herrer, Vincentz Lunge og Nils Lykke, der havde tilsneget sig Indfødsret i Landet og benyttede sig heraf til at drage det i Trældom» (P.A. Munch 1839, 42). Også Munch tegner et dystert bilde av Norges videre skjebne under danskeveldet: «Landet var nu i en lang Række af Aar Rov for danske Adelsmænd, der sendtes hidop som Lensherrer […] den værste Undertrykkelse varede i henved 100 Aar, men Landets Umyndighed i næsten trehundrede» (1839, 43). Heller ikke i denne versjonen av historien får Ingerd eller hennes døtre plass.

På 1800-tallet var den norske holdningen til fellesskapet med Danmark klart anti-dansk. Danskene som opererte i Norge på 1500-tallet, ble i 1840–50-årene oppfattet som utsugere og undertrykkere. Samtidig understreket man de indre årsakene til selvstendighetstapet. Den lutherske reformasjonen ble hovedsakelig fremstilt som en kongelig dansk operasjon som fjernet de siste restene av norsk selvstendighetsvilje. I 1530-årene nådde Norge ifølge dette synet bunnen av sin nasjonale utviklingskurve.

Historikerne ved Universitetet i Kristiania ser ut til å ha ønsket å få større klarhet i avgjørende hendelser i overgangen fra middelalder til nyere tid – slik må vi forstå at universitetet i 1856 utlyste en prisoppgave om Kalmar-unionen. Prisen ble i 1857 vunnet av 22 år gamle Ernst Sars (Fulsås 1999, 34, 72). Sars arbeidet videre med unionshistorien og avsluttet i 1865 den omfattende avhandlingen Norge under Foreningen med Danmark. Hans oppfatning var at unionen med Danmark hadde vært nødvendig, ikke på grunn av danske overgrep, men på grunn av manglende muligheter for norsk selvstendighetspolitikk, og at unionstiden gav rom for økonomisk og kulturell vekst i Norge (Fulsås 1999, 30). Dette synet ble delt av enkelte andre i samtiden, blant andre Ibsens venn Michael Birkeland, og kom til å prege den nye generasjonen av historikere. Den nye unionsoppfatningen kom for sent til at den kunne få noen betydning for Ibsens arbeid med skuespillet Fru Inger til Østeraad i 1854, og det er heller ikke mulig å se at den fikk noen innvirkning på revisjonen av teksten i 1874.

Som historiedramatiker var Ibsen tiltrukket av den fasen av norsk 1500-tallshistorie da selvstendighetshåpet ifølge tidens tradisjonelle historiesyn hadde mulighet til å bli innfridd, men da begivenhetene fikk et utfall som for lang tid fjernet enhver ambisjon om en norsk statsdannelse. For å omsette sin forståelse av landets skjebnestund til dramatisk diktning måtte han finne eller konstruere et bestemt historisk skjæringspunkt, et sted og et miljø med noen få, men sentralt plasserte aktører som kunne samle trådene i enkelte avgjørende begivenheter.

I 1849 hadde Andreas Munch gitt ut Billeder fra Nord og Syd, hvor prosafortellingen «En Aften paa Akershuus Slot» utgjør første del. Her er fru Mereta Iversdatter Dyre den sentrale skikkelsen. Teksten forteller om hvordan hun blir enke denne aftenen i 1502, idet hennes husbond, Knut Alvsson, høvedsmann på Akershus, blir drept av Henrik Krummedikes menn om bord på et dansk orlogsfartøy, til tross for at fritt leide var gitt. Fortelleren dveler ved rådvillheten blant mennene som er tilkalt til Akershus etter at høvdingens lik er bragt i land.

I diktet «Paa Akershuus» (« Manden»/ Andhrimner) nevner Ibsen «Knud Alfsens Frue» (Ibsen 1851)I en versjon fra 1863 har Ibsen lagt til et par strofer som har denne formen i Digte 1871:

Liglagt ror de ham tilstrande

uden sang og uden kærte; –

hugget i Knut Alfsøns pande

var et hugg i Norges hjerte. –

(Ibsen 1871, 11)

, noe som tyder på at denne fortellingen har gjort inntrykk på den unge Ibsen (jf. også Koht 1928, 117; Dalgard 1930, 26–28; A.E. Munch 1954, 5).

Slik Munch fremstiller begivenheten, er Norge i 1502 uten en mannlig leder etter herr Knuts død, og fru Mereta forsøker å innta den plassen som er blitt ledig. Hun har en fem år gammel sønn, Carl Knutsøn, og allerede før nyheten om ektemannens brå død er kommet, er tanken om å bli stammor for en kongeslekt presentert for henne. Da drapet på herr Knut er meldt og liket bæres inn i slottets store rettssal, er fru Mereta klar over hva som står på spill, og hun opptrer derfor med stor ro. Svensker og dansker er ikke langt unna. Norges selvstendighet må reddes.

Det er åpenbart at dette høvdingdrapet har tent Ibsens dramatiske fantasi. Det kunne brukes til å motivere norsk hevntrang og besluttsomhet overfor de danske stormennene i Norge i den følgende tiden. Fortellingen om Knut Alvssons enke var Andreas Munchs stoff. Det har trolig fått Ibsen til å lete etter en annen norsk kvinneskikkelse med et tilsvarende dramatisk potensial. Dette har han funnet våren eller sommeren 1854, etter at det andre bindet av Caspar Paludan-Müllers Grevens Feide var kommet ut i København. Bindet åpner med en fremstilling av begivenhetene i Norge i forhold til Danmark på 1520-tallet. Allerede på første side bebuder forfatteren at han vil fortelle om hvorfor det som skjedde i Danmark dag for dag, kom til å trenge Norge «nærmere henimod en Katastrophe, hvis Virkninger det følte i Aarhundreder» (Paludan-Müller 1853–54, b. 2, 1). Etter Christian 2.s flukt i 1523 stod Norge uten konge. Samme år døde både den landflyktige norske erkebiskopen, Erik Valkendorf, i Roma og den fremste blant landets verdslige ledere, rikshovmester herr Niels Henriksson Gyldenløve. «Der manglede saaledes paa det afgjørende Vendepunkt i Aaret 1523 en Fører for dem, som ønskede Norges Uafhængighed, og det gunstige Øieblik gik uoprettelig tabt» (1853–54, b. 2, 3).

Tilstanden beskrives nærmest som et politisk vakuum, og mangelen på høvdinger var fatal i en turbulent fase av landets historie. I 1520-årene kulminerte den striden som kom til å avgjøre Norges skjebne i flere hundre år fremover. Christian 2. hadde ikke gitt opp håpet om å komme tilbake til tronen, men makten gikk til hans onkel, Frederik 1., og videre til dennes sønn, Christian 3. Til å begynne med forsøkte det norske riksrådet å sette visse vilkår for å velge danskekongen til konge i Norge. Etter hvert ble det imidlertid tydelig at man i Norge ikke hadde styrke til å hindre at den som overtok kongemakten i Danmark, også ble norsk konge.

Det spørsmålet som stilles i Ibsens dramatisering, er hvorfor det måtte gå slik at Norge ble et lydrike under Danmark. Hans valg av historiske aktører for sitt drama kan virke overraskende. Kong Frederik 1. som person spiller ingen rolle i skuespillet. Det ledige erkebispesetet i Trondheim var i 1523 omgående blitt besatt med en ny katolsk geistlig, Olav Engelbrektsson. Heller ikke erkebiskopen har fanget Ibsens interesse. Den skikkelsen han velger som sin hovedperson, er heller ikke Gyldenløve-familiens nye overhode, den danske adelsmannen, tidligere rektor ved Københavns universitet og professor i lovkyndighet, Vincens Lunge, som var blitt gift med rikshovmesterens eldste datter. Han hadde også fått overdratt formynderskapet over de fire øvrige døtrene av sin døende svigerfar. Dessuten kom han til å få en ledende stilling i det norske riksrådet. Ibsen velger i stedet en kvinne, enken etter herr Niels Henriksson, fru Inger Gyldenløve, eller Ingerd Ottesdatter som hun kalles i kildene (jf. bl.a. Berg et al. 1833–39, b. 1).

I de historiske fremstillingene av begivenhetene i Norge og nabolandene i tidsrommet frem mot reformasjonen på 1530-tallet inntar Ingerd Ottesdatter ingen plass i fremste rekke. Hun var født ca. 1475 som datter av riksråden herr Otte Mattsson (død ca. 1510) og fru Ingeborg Lydesdatter, og gjennom faren var hun knyttet til en rekke norske adelsslekter. Sammen med sine to søstre arvet Ingerd et stort jordegods etter faren. Midt på 1490-tallet ble hun gift med ridder og senere rikshovmester herr Niels Henriksson, av en slekt som senere tok navnet Gyldenløve.I 1857-utgaven av skuespillet kalles han Henrik. Dette er rettet i utgaven fra 1874. Med ham fikk hun fem døtre: Margrete, Eline, Anna, Ingeborg og Lucia (Paludan-Müller 1853–54, b. 2, 56).

Da Ingerd ble enke i 1523, måtte hun ta hånd om godset etter mannen. Hun fikk beholde de fleste av hans mange len, noe som gjorde henne til en av de rikeste og mektigste personene i den norske adel. I 1520-årene spilte hun også en viss politisk rolle, i nært samarbeid med sin svigersønn Vincens Lunge. Fru Ingerd og hennes svigersønn hadde lutherske sympatier og kom etter hvert i motsetningsforhold til erkebiskop Olav Engelbrektsson, både av politiske og religiøse grunner. Herr Vincens og fru Ingerd støttet den svenske biskopen Peder kansler og opprørslederen, den såkalte Daljunkeren. Den siste kalte seg Nils Stensson Sture. Han utgav seg for å være sønn av Sten Sture d.y. og samlet styrker i Dalarne mot Gustav Vasa.

Den historiske Niels Lykke ble også svigersønn av fru Ingerd. Han var en dansk adelsmann som hadde stått Christian 2. nær og fulgt ham i landflyktighet i 1523. Etter noen år ønsket han seg imidlertid tilbake til Danmark og ble forsonet med kong Frederik 1. Høsten 1528 giftet han seg i Danmark med fru Ingerds datter Eline, som han hadde vært forlovet med siden 1523. Dette ekteskapet dannet grunnlaget for hans karriere i Norge. Han fikk Troms len av kongen, og hans svigermor overdro også en rekke av sine len til ham. Han var ikke i Norge i 1528 og hadde ingen rolle i Daljunkeraffæren. Etter hans hustru Elines død i 1532 oppstod det et kjærlighetsforhold mellom herr Niels og Elines søster Lucia, og de fikk et barn sammen. Forhold mellom svoger og svigerinne var imidlertid forbudt ifølge kirkeretten, og saken endte med at Niels Lykke mot slutten av 1535 ble henrettet på Steinvikholm etter erkebiskopens ordre.

Daljunkeren kom til Norge for første gang våren 1527, men ble nektet leide av erkebiskopen. Samme høst ble han imidlertid vel mottatt av Vincens Lunge og fru Ingerd. I november oppstod det rykter om at kong Gustav var død, og dermed fikk Daljunkeren støtte fra fru Ingerd og flere fremtredende menn i Norge: Vincens Lunge, hans bror Ove og den danske riksråden Erik Ugerup, også han en svigersønn av Ingerd Ottesdatter. Fru Ingerd fikk også Daljunkeren forlovet med en av sine døtre, antagelig Lucia, men ifølge erkebiskopens rapport til kong Frederik var det mot hennes vilje. Daljunkeren dro straks etter tilbake til Sverige og stilte seg i spissen for opprøret, som raskt ble slått ned – kong Gustav var ikke død. Kong Frederik forlangte Daljunkeren utlevert til Sverige, og de sammensvorne måtte bøye seg. Vincens Lunge hjalp ham underveis med å rømme, men til ingen nytte: Daljunkeren ble fanget i Rostock og henrettet etter krav fra Gustav Vasa høsten 1528.

De fleste historikere har ment at Daljunkeren var en bedrager. En virkelig Nils Sture, Sten Stures eldste sønn, døde i en alder av 14 år, samme år som Daljunkeren dukket opp. Man har imidlertid pekt på at det meste av kildematerialet stammer fra Gustav Vasa, og at det altså er partisk. Det er usikkert hvilke motiver Daljunkerens tilhengere i Norge egentlig hadde. Vincens Lunge stod i 1523–24 frem som forsvarer av norsk selvstendighet og riksrådskonstitusjonalisme, men han var trolig mest opptatt av å sikre sin egen posisjon. For ham kan det ha hatt betydning at kong Frederik kort tid før hadde begynt å feste grepet om Norge, og at han derfor fryktet at det ville svekke hans egen stilling. I tillegg ville han få store fordeler om opprøret i Sverige virkelig lyktes. Da ville muligens også kong Frederik støtte opprørerne. Forholdet mellom den danske og den svenske kongen var nemlig ikke uten problemer – det var frykten for den avsatte Christian 2. som holdt Gustav Vasa og Frederik sammen. Det har likevel forundret historikerne at en dreven politiker som Vincens Lunge gav seg inn på et så hasardiøst prosjekt. Også erkebiskop Olav hadde denne gangen støttet Daljunkeren. Hans viktigste motiv må ha vært kong Gustavs brudd med Den katolske kirke på riksdagen i Västerås i 1527.

Ingenting tyder på at fru Ingerd stod som representant for noen nasjonal bevegelse. Alle hennes døtre ble gift med danske adelsmenn. Hennes fremste interesse ser ut til å ha vært å forvalte og helst øke sitt store jordegods. Kildene forteller at hun var innblandet i flere store eiendomskonflikter (Jæger 1892, 30). Ingerd Ottesdatter Rømer forliste og druknet på Møre-kysten sammen med sin datter Lucia under en reise til Bergen i 1555. I Paludan-Müllers gjennomgang av forholdet mellom Danmark og Norge på 1520-tallet står ikke Ingerd Ottesdatter frem som en særlig dominerende skikkelse. Når vi likevel kan anta at dette historieverket har fanget Ibsens interesse i 1854, er det fordi fremstillingen i Grevens Feide (annen del, første kapittel) så klart beskriver det skjebnesvangre vendepunktet i Norges historie i 1520-årene. Det er grunn til å tro at dette har vært dikterens hovedkilde til det historiske dramaet Fru Inger til Østeraad. Trolig har det lokket Ibsen ekstra sterkt at han her kunne bruke en fornem kvinneskikkelse, nasjonalhistorisk sentralt plassert, men relativt ubeskrevet, som sin tragiske hovedperson. Dermed knyttet han seg til en litterær tradisjon av store kvinnetragedier, dels med mytologisk bakgrunn, som Aiskylos’ Elektra, Sofokles’ Antigone, Evripides’ Medea og Racines Fedra, og dels med historisk bakgrunn, som Schillers Die Jungfrau von Orleans og Oehlenschlägers Dronning Margareta og Dina.

I Hermann Hettners programskrift Das moderne Drama hadde Ibsen i 1852 kunnet lese om dramatisk diktning basert på historiske kilder. Det er et sentralt synspunkt hos Hettner at dikteren, som har full frihet til å velge historiske begivenheter og mennesker til gjenstand for dramatisk fremstilling, må være bundet til å følge kildene i alt vesentlig og ha som sin oppgave å skape poesi ut fra dem (jf. Hettner 1959, 197). På dette punktet skal vi se at Ibsen hadde en litt annen oppfatning, og av det som ble skrevet i forbindelse med mottagelsen av stykket, fremgår det tydelig at han i kretsen omkring teateret og i den bergenske pressen fant støtte for sitt syn. En dikter måtte være fri overfor den historiske sannheten. Denne friheten er betydelig når det gjelder personfremstilling og handlingsforløp i Fru Inger til Østeraad. Det viktigste er at Ibsen lar Daljunkeren, Niels Steenssøn, være en hemmelig sønn av fru Inger og den svenske adelsmannen Steen Sture d.y. Fru Mereta og herr Knut i Andreas Munchs fortelling om begivenhetene i 1502 hadde en sønn, og et dynastisk potensial ville styrke det dramatiske i handlingen. Et annet punkt der Ibsen forholder seg fritt til kildene, er antydningen om Niels Lykkes tidligere svik mot Lucia, som har tatt sin død av det, noe som har motivert søsteren Elines hevntanker, uten at hun kjenner svikerens identitet. Dette motivet hadde Ibsen tidligere benyttet i Catilina 1850, hvor Furia har et brennende ønske om å drepe den mannen som svek hennes søster slik at hun druknet seg i Tiberen (jf. HIS 1, s. 27 l. 22).

Mye tyder på at Ibsens dikteriske ambisjoner denne gangen var større enn noen gang tidligere. På studieturen til Danmark og Tyskland i 1852 hadde han ikke bare kommet over Hettners bok, hvor Shakespeares tragediediktning blir betraktet som forbilledlig. Han hadde også sett mye teater. Olav Dalgard har sammenlignet Ibsens stykke med Hamlet og andre av Shakespeares skuespill:

Innleidingsscena millom Bjørn og Finn er ei tenarscene så shakespearisk i ånd og form at ein vandt skal finne maken i det moderne drama. – Vi står med eit spursmål in medias res, med dei fyrste replikkane har vi personane klårt fyre oss, og i samtala som utviklar seg med djerve folkelege ord og bilete, får vi sjå helten nedanifrå. – Det er serleg eitt shakespearisk drama vi blir mint um i denne scena – Hamlet (Dalgard 1930, 28–29).

Ibsen kan ha sett Hamlet oppført både i København og i Dresden, og i så fall tatt inntrykk av forestillingen. Når teppet går opp for Fru Inger til Østeraad, befinner vi oss, som i begynnelsen av Hamlet, på en mørk, gammel borg en uværskveld. Mennene steller med våpen og taler om krig og fred og rikets tilstand. Knud Alfsøn er død, som gamle kong Hamlet. Finn taler om et spøkelse. Samtalen mellom Bjørn og Finn minner også på mange måter om graverscenen i Hamlet. Finns hang til omstendelig resonnement, «saa har vi heller ingen Mand» (HIS 3, s. 13 l. 22), lyder som den første graverens komiske bevisførsler, «if the man goes to this water» (Dalgard 1930, 29). Og Finns tale om ormene som har ett opp kjernen i den tomme hjelmen, «minner […] sterkt om Hamlets deklamasjon over ‹hennar Nåde fru Orm› i gravarscena» (Dalgard 1930, 29). Den viktigste likheten mellom Ibsens skuespill og Hamlet er nok å finne i hovedpersonenes opplevelse av å være plassert av skjebnen i en historisk avgjørende situasjon, og samtidig den tvilen som maktstjeler dem der de mener seg pålagt en oppgave som er for stor. Således har fru Ingers monolog i sjette scene av første akt store likheter med en del av Hamlets monologer, blant annet med slutten av den kjente monologen «To be or not to be» i første scene av tredje akt. Parallellene til Shakespeares skuespill er flere, og vil bli påpekt i ord- og sakkommentarene.Spørsmålet om hvilke oversettelser av Shakespeares tragedier Ibsen kan ha lest, er drøftet i HIS’ ord- og sakkommentarer til Catilina 1850 (HIS 1k, 16).

Shakespeare var ikke det eneste forbildet Ibsen mottok impulser fra i disse årene. De mange uttrykkene som henspiller på eventyr, sang, dans, strengelek, strengespill, ridderspill og lystige fester, tyder på at han har ønsket å markere en tilknytning til ridderdiktningen. Fredrik Paasche har i Ibsens fremstilling av fru Ingers datter Eline og hennes kjærlighet til den danske ridderen Niels Lykke funnet tydelige spor etter innflytelse av Heinrich von Kleists ridderskuespill Das Käthchen von Heilbronn fra 1810 (Paasche 1908, 93–95). Her blir den unge Käthchens hengivelse til grev Friedrich vom Strahl uttrykt med en intensitet som hadde fått Hettner til å tale om «jener unentrinnbaren Magie der Liebe» (Hettner 1959, 226), i oversettelse: «denne uunngåelige kjærlighetsmagi» (til norsk ved HIS). At Ibsen i fremstillingen av Niels Lykkes kjærlighetsforhold til Eline har fått impulser fra Søren Kierkegaards Enten – Eller : første Del, især til Johannes-skikkelsen i «Forførerens Dagbog», er påpekt av Valborg Erichsen: «I begge episoder er lidenskapen vakt fordi byttet er sjeldent; den absolute hengivelse blir attraaværdig fordi der er stolthet og aand at beseire.» Niels Lykke fremstår i dette forholdet etter Erichsens oppfatning som «en fuldblods æstetiker og forfører» (Erichsen 1923, 263).

TILBLIVELSE

Vi vet lite om Ibsens arbeid med skuespillet om fru Inger. I et brev til Peter Hansen 28. oktober 1870 forteller han at stykket hadde en personlig foranledning: «‹Fru Inger til Østeråd› hviler på et hurtigt knyttet og voldsomt afbrudt liebschafts-forhold, til hvilket også refererer sig nogle mindre digte, såsom ‹Markblomster og potteplanter›, ‹En fuglevise›, o. s. v.» (HIS 12; jf. også Koht 1928, 115–19). Spaserturene med den unge Rikke Holst kan dateres til våren og sommeren 1853. Et slags frierbrev i dikts form, «Til R: H!», er datert 6. juni 1853. Da Rikkes far satte seg imot partiet ikke lenge etter, kom det til brudd. Det er meget tvilsomt om Ibsen begynte på skuespillet så tidlig som dette. En viktig del av kildene til historien om Ingerd Ottesdatter kom på trykk først i 1854. En kort opplysning i et brev skrevet 5. august 1853 i «største Hast» til vennen Paul Botten-Hansen i Kristiania kan ha en viss interesse i denne sammenheng: «Jeg er temmelig productiv, hvilket Du i Vinterens Løb vil erfare» (HIS 12). Det er ukjent hva han arbeidet med på denne tiden. Det neste produktet Ibsen leverte til teaterets styre, var den omarbeidede versjonen av Kjæmpehøien. Det skjedde nærmere jul, og det er vanskelig å tro at det var dette arbeidet som la beslag på hans tid tidligere på høsten. Kan det ha vært forstudier til det som høsten etter ble Fru Inger til Østeraad? At de viktigste kildene angående Ingerd Ottesdatter ikke var tilgjengelige før sommeren 1854, begrenser denne muligheten.

Det som er sikkert, er at Ibsen omkring 1. oktober 1854 leverte et ferdig manuskript til Peter Blytt, som i begynnelsen av september var blitt medlem av teaterets styre (Blytt 1907, 7). Navnet på forfatteren ble ikke oppgitt. Ibsen påstod at skuespillet var sendt ham fra en bekjent i Kristiania som ønsket å få det oppført ved teateret i Bergen. Blytt leste stykket, og meldte sin begeistring til det øvrige styret:

Stykket mine Herrer trænger ikke hverken min eller Nogens Anbefaling. Det har sit Værd i sig selv. Læs det, men læs det hurtigt, for at Instruktørerne kan faa det snarest muligt til Indstilling af Rollebesættelsen og for at Rollerne kan blive udskrevne og omdelte (Blytt 1907, 12).

Det var ingen dissens i styret.

UTGIVELSE

Det var heller ikke lett å finne en forlegger som ville gi ut dette historiske dramaet. Ibsen forteller i brevet av 17. april 1857 at han har henvendt seg til Christian Tønsberg for å få det trykt, men med negativt resultat. Han ber Botten-Hansen hente manuskriptet hos Tønsberg, lese det og finne en forlegger som vil publisere det, «da det er mig i høi Grad magtpaaliggende at faa dette mit bedste Arbeide offentliggjort» (HIS 12). Botten-Hansen foreslår at skuespillet kunne trykkes i det bladet han redigerte, Illustreret Nyhedsblad. I sitt svar 28. april aksepterer Ibsen forslaget, som han finner «ganske prægtigt» (HIS 12), og stykket ble trykt i bladet slik han ønsket, med én akt om gangen mellom 31. mai og 23. august 1857, jf. Tekstkritisk redegjørelse. Uten å informere Ibsen valgte eieren av bladet, boktrykker Hans Jacob Jensen, å gjøre bruk av satsen til et særtrykk på dårlig avispapir i et par hundre eksemplarer, som skulle selges for hans egen regning i bokhandelen (HFL 3, 35). Særtrykket, som i heftet utgave kostet 30 skilling, forelå i november 1857 (Thuesen 1923, 13–14). Det er forsynt med tittelsiden: «Fru Inger til Østeraad. Historisk Drama i fem Akter af Henr. Ibsen. Christiania. Trykt og forlagt af H. J. Jensen. 1857» . I den opprinnelige avisutgaven er personen Jens Bjelke omtalt som «svensk Befalingsmand». Dette er i særtrykket endret til «dansk Befalingsmand» (Thuesen 1923, 10), jf. Tekstkritisk redegjørelse.

Etter at stykket var offentliggjort, skrev Botten-Hansen et innlegg i Illustreret Nyhedsblad, hvor han spurte om sceneinstruktøren for det danske teateret i Kristiania hadde vært i sin rett da han under de rådende fattige teaterforhold hadde avvist et slikt skuespill. Botten-Hansen betraktet refusjonen av Fru Inger til Østeraad som ledd i en strategi som bestod i «en særegen Lyst hos [Theatrets] danskfødte Leder til efter yderste Ævne at tilbagetrænge eller udelukke fra denne Scene de norske Forfatteres Produkter» (Botten-Hansen 1857). Fra Borgaard kom det ikke noe svar på denne betraktningen.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Etter råd fra anmelderen Clemens Petersen i en omtale av Fru Inger til Østeraad i den danske avisen Fædrelandet sendte Ibsen stykket til Det kongelige Theater i København. Teaterets sensor Carsten Hauch uttaler at stykket ikke er uten talent og oppfinnelse,

men det er tungt og temmelig klodset sammensat, Intriguen er fuld af Afskyeligheder og dertil paa mange Steder uklar idet mindste for den, der seer eller læser Stykket for første Gang. Desuden gaaer der en overordentlig bitter Følelse derigjennem mod de daværende danske Magthavere (Handlingen foregaar i Aaret 1528), der skildres som Norges Tyranner og Undertrykkere (Agerholm 1910–11, 276).

Konklusjonen var negativ.

OPPFØRELSE

Siden Fru Inger til Østeraad var et helaftens skuespill med emne fra norsk historie, fant man at et meget velegnet tidspunkt for premieren ville være teaterets stiftelsesdato 2. januar. I 1855 var det fem år siden Det norske Theater ble etablert, og femårsjubileet kunne dermed markeres med urpremieren på et nasjonalhistorisk drama. Rollefordelingen ble foretatt av de to instruktørene Herman Laading og Ibsen i fellesskap. Louise Brun spilte tittelrollen, og Birgitte Guldbrandsen, som hadde debutert 3. november 1854, spilte Eline. Niels Lykke ble spilt av Jacob Prom, Olaf Skaktavl av Johannes Brun, den unge Niels Steenssøn av Andreas Isachsen, Jens Bjelke av Carl Hansen, huskarene Bjørn, Finn og Einar av Bernt Andreas Bottelsen, Harald Nielsen og N. Johansen og en svensk soldat av Hans Høyer. Det er ikke anført på plakaten hvem som opptrådte som «Karle og svenske Soldater» (TarkUiB Pakke nr. 4).

Dersom Ibsen hadde erkjent forfatterskapet, ville han ifølge gjeldende praksis fått ansvaret for både rolle- og sceneinnstuderingen. Nå ble vanlig ansvarsfordeling lagt til grunn. Det vil si at Laading, som rolleinstruktør, skulle sørge for at skuespillerne hver for seg oppnådde den rette rolleforståelsen, mens Ibsen, som sceneinstruktør, tok hånd om den sceniske realiseringen, blant annet aktørenes bevegelser og samspill på scenen. Det er ikke kjent når prøvene tok til. Det ble holdt to generalprøver, den første 22. desember kl. 16.30 og den andre nyttårsaften kl. 14.30 (UBB Ms. 230b/22, se faksimile s. 28). Da var det ifølge tradisjonen alment kjent i teateret hvem som hadde skrevet teksten. Ved en episode under innstuderingen kom Ibsen nemlig ufrivillig til å røpe sin andel i verket. Som sceneinstruktør grep han inn overfor skuespilleren Jacob Prom, selv om denne typen korreksjoner formelt var utenfor hans ansvarsområde. Han fremførte en av Niels Lykkes replikker til Eline med slik innlevelse, og uten å se i rolleheftet, at de tilstedeværende ikke kunne være i tvil om at han var dikteren. Til Wiers-Jenssen har Blytt fortalt at han overfor Ibsen foreslo at forfatterens navn skulle settes på plakaten, men Ibsen hadde reagert panikkartet: «Jeg kan ikke, – jeg er saa angst og jaget, – lad mig faa være i mit skjul!» (Wiers-Jenssen 1912). Hans navn ble ikke nevnt, hverken i annonsen for urpremieren eller på plakaten, noe som ikke var spesielt uvanlig.

Den forestående oppførelsen fikk betydelig oppmerksomhet i pressen. Nyttårsaften 1854 kunne Bergenske Blade opplyse at

med den samme Liberalitet og Rundhaandethed som tidligere ved originale Stykker har Theaterdirektionen udstyret nærværende Arbeide. Foruden flere yderst smagfulde og skjønne Dragter er der til Stykket anskaffet tvende nye Decorationer i den gamle norske Træbygningstil, en Forhal og en Riddersal. At anbefale den Aftens Forestilling til Publicums talrige Besøg, ansee vi fuldkommen ufornødent (Anonym 1854).

Samme dag bragte Bergensposten en større forhåndsomtale. Den var sannsynligvis skrevet av avisens faste teateranmelder, tidligere medlem av teaterets styre, overlege ved St. Jørgens Hospital og senere stortingsrepresentant Daniel C. Danielssen (jf. Rudler 1983, 105–07). Omtalen er en redegjørelse for den statshistoriske konteksten for handlingen. Den er gjort «efter Forfatterens Ønske», og hensikten er «at bringe Tilskuerne tettere ind i Dramaets Begivenheder» (Danielssen 1854). Skribenten er meget godt orientert om norsk og nordisk historie i 1520-årene og har god kjennskap til dramaets handling. Han gjør oppmerksom på at dikteren har avveket en del fra det historiske grunnlaget, først og fremst ved at han «har ladet Daljunkeren være en naturlig Søn af Steen Sture og Fru Ingerd, hvorved hendes Moderfølelse ofte kommer i Strid med hendes Ærgjerrighed, i hvilken Strid hun endelig gaar tilgrunde» (Danielssen 1854).

Stykket krever ikke stor musikalsk medvirkning. En nidvise om fru Inger synges med dempet stemme av en av huskarene i første akt, en visestubb om Niels Lykke resiteres i annen akt og gjentas i slutten av fjerde akt, samtidig som man hører sang og strengelek fra Elines kammer, og mot slutten av femte akt høres en liksalme fra et sideværelse. Ikke desto mindre ble førsteoppførelsen ledsaget av rikelig med musikkinnslag mellom aktene, slik det sømmet seg for en festforestilling av et nasjonalhistorisk drama. Plakaten forteller at forestillingen ble innledet med «Nationalsangen», «Sønner af Norge» til melodi av Christian Blom. Før annen akt spilte orkesteret en ouverture av samtidskomponisten Johann Wenzel Kalliwoda, før tredje akt hadde man valgt en del, trolig ouverturen, av Carl Maria von Webers opera Der Freischütz, før fjerde akt spilte man «Finale» av Kalliwoda, og før siste akt fremførte orkesteret ouverturen til Daniel Franois Esprit Auberts opera La Muette de Portici. Begge de nevnte operaene ble gjentatte ganger oppført ved Christiania Theater i 1830–50-årene, Webers med tittelen Jægerbruden og Auberts med tittelen Den Stumme fra Portici (Anker 1956, 18, 51).

Etter førsteoppførelsen ble Fru Inger til Østeraad spilt av det ambulerende teaterselskapet til den danske teaterdirektøren Thomas Cortes, blant annet i Trondheim 29. oktober og 1. november 1857, i Arendal 22. februar 1858 og i Kristiansand 16. april 1858. Den 11. og 13. april 1859 ble stykket dessuten oppført på Kristiania Norske Theater, «med enkelte af Forfatteren foretagne Ændringer» i forhold til avisversjonen fra 1857 (Anonym 1859). Endringene er ikke kjent. Høsten 1861 ble det igjen spilt 29. september og 2. oktober på Det norske Theater i Bergen.

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Det har tidligere vært usikkert hvordan Fru Inger til Østeraad første gang ble mottatt av kritikerne og publikum i Bergen. Oppsetningen ble ikke anmeldt i Bergens Stiftstidende. Det som skulle være hovedkilden, anmeldelsen i Bergensposten, har ikke vært kjent i sin helhet, da det har vært påstått at det meste av denne avisen for januar 1855 ikke har vært bevart i noe arkiv. Etter nærmere undersøkelser viser det seg imidlertid at Bergensposten finnes komplett i samlingene til Bergen Offentlige Bibliotek. I avisens søndagsnummer 7. januar 1855 skriver den anonyme medarbeideren (trolig avisens faste teateranmelder, overlege Daniel C. Danielssen):

Som bebudet gik paa Theatrets Stiftelsesdag «Fru Inger til Østeraad». Vi skulle sednere forhaabentlig komme tilbage til Stykket og dets Opførelse. For Øjeblikket ville vi indskrænke os til at bemærke, at det indeholder djærve og yderst interessante Karaktertegninger, der i tildels meget heldige Scener virke godt sammen, om man end paa forskiellige dramatiske Ubehjælpeligheder mærker den unge Forfatter, om end stærke Midler her og der ere anvendte og Opløsningen ikke egentlig skjænker os fuld Tilfredsstillelse, skjønt vi ere fuldt villige til at indrømme dens Berettigelse. Dialogen er god, paa enkelte Steder glimrende, og det hele Arbejde utvivlsomt særdeles lovende. Udførelsen og Udstyret fortjener al Paaskjønnelse. Efter Forestillingen samledes Direktionen og Personalet samt Theatrets Funktionærer til et Festlag, der sikkerlig ikke vil forfejle sin Hensigt at forbinde og sammenknytte de Elementer, der her skulle virke med hinanden og det med god Vilje, hvis det skal gaa. Imorgen gives Stykket anden Gang og det med Rette, hvis Publikum skal kunne danne sig en begrundet Dom om det, hvortil det er forpligtet, da det kun derved kan skjænke Forfatteren sin Opmuntring (Danielssen 1855).

Dette må oppfattes som en uvanlig positiv vurdering, selv om kritikeren har et par forbehold. Det sies ikke noe om publikums respons, og det kan tyde på at folk i salen ikke har vært like positive. Dette blir bekreftet av Peter Blytts erindring: «Udførelsen var upaaklagelig. Forfatteren fremkaldtes, men Stykket gjorde ikke den Lykke, som jeg havde haabet og ventet» (Blytt 1907, 12). Det ble med to forestillinger. Dette var imidlertid ikke så nedslående som det kan se ut for ettertiden. To forestillinger for et nytt skuespill var nokså normalt for teateret i Bergen i 1850-årene. At dramaet hadde gjort et godt inntrykk på kritikeren, ble formidlet også til avisleserne i hovedstaden, hvor Christiania-Posten 13. januar 1855 gjengav den viktigste delen av vurderingen.

Den anonyme kritikerens vurdering av dramaet kjenner vi også fra to artikler i Bergensposten, 7. og 12. juli 1855, som redegjør for det historiske stoffet som Ibsen hadde gjort bruk av, før dramateksten blir undersøkt nærmere. Det er artikkelforfatterens oppfatning at om man skal kunne stille et historisk skuespill i det rette lys, må man «føre Digt og Sandhed frem Side om Side». Viktig er det som sies i fortsettelsen: «Vi indrømme dog ikke disse Autoriteter lige Ret. En tragisk Digter staar egentlig kun til Regnskab for en poetisk Usandhed, aldrig for en historisk» (Anonym 1855a). Dermed kan ikke dikteren klandres for at han har gjort fru Inger til en annen enn den kildene forteller om: «han bruger heri kun sin Digterret og Historien kan ikke stevne ham frem for sit Tribunal» (Anonym 1855a). Omtalen trekker frem en del svakheter og feil, men runder av på en positiv måte: «Tonen, som hviler derover, det heltigjennem rene og kjærnefulde Sprog, ere gode Spaamænd om Forfatterens digteriske Fremtid» (Anonym 1855b).

Ibsen var selv vel tilfreds med sitt nye drama. I et brev datert 17. april 1857 til Paul Botten-Hansen, redaktør av Illustreret Nyhedsblad og dikterens venn fra det første Kristiania-oppholdet, omtaler han det som «Mit bedste Stykke» (HIS 12). Hvordan han oppfattet spørsmålet om den historiske dramatikkens forhold til kildene, får vi et klart inntrykk av i hans senere anmeldelse av Andreas Munchs historiske tragedie Lord William Russell og oppførelsen av det på Christiania Theater i Illustreret Nyhedsblad 20. og 27. desember 1857. Her skriver han blant annet:

Af den sande historiske Tragedie have vi ingen egentlig Ret til at kræve Historiens Fakta, men vel dens Muligheder, ikke Historiens beviselige Personer og Charakterer, men Tidsalderens Aand og Tænkesæt. Saaledes vilde «Götz von Berlichingen» ligefuldt være en historisk Tragedie, om end dens Fabel heelt og holdent var opfunden af Digteren selv, medens Schillers «Wilhelm Tell», «Wallenstein», «Maria Stuart» o.s.v. ere uhistoriske, ligesaavel som Shakspeares «Macbeth» o. Fl.; thi omendskjønt disse Værker fremstille historiske Kjendsgjerninger, saa hviler dog Fremstillingen paa en fuldstændig Ophævelse af baade den skildrede og enhver anden Tidsalders og Tidsaands Eiendommeligheder. At imidlertid det Historiske eller Ikke-Historiske i et Drama er uden Indflydelse paa dets poetiske Værd, maa være indlysende, og maaskee gjør Digteren Ret i ikke at opfylde de her fremsatte Fordringer til den historiske Digtning, eftersom Værket derved med Hensyn til den rette Forstaaelse maa blive en lukket Bog for Mængden, hos hvilken de nødvendige Forudsætninger ikke kunne paaregnes. Det sande Bifald, Digterens virkelige Seier, maa skrive sig fra Folkets umiddelbare Tilegnelse af hans Værk, og ikke fra en ved historiske Erindringer ophidset Stemning (Ibsen 1857a).

I første omgang var det ikke lett å få teatre med dansk tilknytning interessert i skuespillet om fru Inger. Det kan skyldes den dansk-fiendtlige holdningen som er merkbar i stykket. I brevet til Botten-Hansen 17. april 1857 forteller Ibsen at han har vært i forhandlinger med direktøren for Christiania Theater, danske Carl Borgaard: «‹Fru Inger til Østeraad› har han ikke villet optage paa Repertoiret forinden Adskilligt deri blev forandret hvilket jeg imidlertid ikke vilde indgaa paa» (HIS 12). I et nytt brev til Botten-Hansen 28. april 1857 beklager Ibsen seg over Borgaards innstilling til stykket:

Jeg har en stærk Lyst til at begynde en Polemik med ham angaaende hans Vægring ved at opføre «Fru Inger» i dens nuværende Form: – Ifølge hans egne Breve finder han at Stykket er «poetisk, fuldt af gode Charakteerskildringer og stærke dramatiske Momenter» – men desuagtet – – nu ja, hans Bevæggrunde vil Du selv kunne forstaa naar Du læser Stykket (HIS 12).

Tekstredegjørelse til Fru Inger til Østeraad, 1. versjon (1857)

skrevet av Ellen Nessheim Wiger

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for Henrik Ibsens skrifters (HIS’) hovedtekst, er førstetrykket fra 1857, føljetong i Illustreret Nyhedsblad, 6. årgang. Første akt er trykt i nr. 22 (s. 105–08), søndag 31. mai; annen akt i nr. 24 (s. 117–19), søndag 14. juni; tredje akt i nr. 27 (s. 133–36), søndag 5. juli; fjerde akt i nr. 30 (s. 149–52), søndag 26. juli; femte akt i nr. 34 (s. 170–73), søndag 23. august. (Om forholdet til den andre hovedversjonen HIS utgir, se innledningen til Fru Inger til Østråt 1874.)

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarerGrunnen til at fire eksemplarer er blitt kollasjonert (det normale antallet er tre), er at det ene av de tre opprinnelige eksemplarene var utilgjengelig da Nasjonalbiblioteket, Oslo, ble bygget om i 2004–05, slik at HIS i den perioden måtte hente inn et ekstra eksemplar.:

Nasjonalbibliotekets eksemplar (01ga11852)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (NAZ 10339)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (75ga19594)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (Schw 19)

Det er ikke avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de fire eksemplarene.

Nr. 1 er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING.

Hele årgang nr. 6 fra 1857 er bundet sammen. Bindet har brun skinnrygg med gulltrykk og teksten «Illustreret Nyhedsblad 1857».

FORMAT OG PAGINERING.

Hvert nummer av Illustreret Nyhedsblad består av ett eller to ark falset i folioformat (to blad, fire sider pr. ark), ca. 273 × 397 mm.Målene gjelder avisens blad, bredde × høyde. Årgangen er paginert fortløpende, føljetongen er trykt på s. 105–08, 117–19, 133–36, 149–52 og 170–73. Fru Inger til Østeraad er satt i tre unummererte spalter, med illustrasjon til sluttscenen i femte akt. Alle aktene innledes med fullstendig tittel: «Fru Inger til Østeraad. Historisk Drama i 5 Akter af Henr. Ibsen».

TYPOGRAFI.

Teksten i Fru Inger til Østeraad 1857 er satt i fraktur. En faksimile av tittelteksten med rollelisten gjengis på s. 12. Initialer er brukt ved «F», «I» og «Ø» i tittelen, som er midtstilt i et fett snitt. Akt- og sceneoverskrifter er midtstilt, aktoverskrifter har i tillegg et fett snitt. Sceneanvisninger i replikk står i parentes og har ellers varierende oppsett. Det er brukt samme grad i sceneoverskrifter, rollenavn og replikktekst, sceneanvisninger er satt i en mindre grad, aktoverskrifter i en større grad. Skillestrek er plassert etter tittel og etter rolleliste og etterfølgende sceneanvisning. Hver føljetongdel avsluttes med finalstrek.

Trykkvaliteten er jevnt god. Det finnes noen typografiske avvik, f.eks. feilaktig sperring i sceneanvisning, en del typeskader og snudde og forvekslede typer. Slike typografiske feil er i HIS’ hovedtekst rettet stilltiende.

I femte akt finnes en illustrasjon til Ibsens tekst (se s. 34) samt illustrasjoner til en etterfølgende artikkel, som bryter opp teksten flere steder. Illustrasjonene gjengis ikke i HIS’ hovedtekst.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er gulnet avispapir av varierende tykkelse med noe gjennomslag. Bindet er noe slitt.

ØVRIGE TEKSTKILDER

Fra førsteoppførelsen av Fru Inger til Østeraad i Bergen, 2. januar 1855, er det bevart én sufflørbok, TarkUiB NT280, og ti rollehefter, TarkUiB NT280r (se Manuskriptbeskrivelse). Mange av endringene i sufflørbokens tekst svarer til førstetrykket. Men det finnes ikke belegg for at sufflørboken ble sendt til Kristiania for trykking og deretter tilbake til Bergen igjen, og det er derfor mer sannsynlig at en nå tapt renskrift av sufflørboken ble brukt ved trykkingen. Forskjellene mellom sufflørboken og grunnteksten er små og stort sett av ortografisk art. I tillegg er det en del forskjeller i interpunksjonen. Teksten i rolleheftene avviker lite fra teksten i sufflørboken.

I november 1857 kom Fru Inger til Østeraad ut som særtrykk hos H.J. Jensen, eieren og trykkeren av Illustreret Nyhedsblad. Hvor stort opplaget var, er usikkert, men Thuesen anslår 250 «for at være meget sandsynlig» (Thuesen 1923, 11). De fleste eksemplarene ble trykt på tynt og, ifølge Thuesen, «tarvelig» papir (1923, 13), men seks eksemplarer ble trykt på velinVelin er et tykt, hardt limt, matt papir uten bunn- og kjedelinjer eller struktur. Velin ble regnet som særlig fint, og ble gjerne brukt i bøker som skulle gis til viktige forbindelser eller høytstående personer.. Satsen er trolig den samme som i Illustreret Nyhedsblads føljetong, men den er brukket om, og det er lagt til et tittelblad. En del av trykkfeilene og de typografiske avvikene i føljetongen er rettet, og noen nye feil er kommet til.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven gjengis også særtrykket, sufflørboken og rolleheftene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten, samt en metrisk analyse av de versifiserte partiene i teksten.

HIS har i margen side- og spaltereferanserSpaltene telles fortløpende fra venstre mot høyre. På noen sider hvor illustrasjoner bryter teksten, telles det også fortløpende. Disse sidene har dermed henholdsvis seks og fire spalter. til grunnteksten og sidereferanser til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de øvrige tekstkilder fra Ibsens levetid blitt konsultert. Egenhendighet er gitt prioritet.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer. Dette gjelder for eksempel stor forbokstav i substantiver, dobbeltskrevet lang vokal, understøttende e og (noe vaklende) flertallsbøyning av verb ( «Bjørn og Finn sidde ved Ildstedet», «De aabne Porten»). Enkelte arkaiserende trekk finnes i bøyningsverket (f.eks. bruk av konjunktiv i «Ingen vove at forlade Østeraad for det Første!»), i syntaksen (f.eks. «Det tykkedes mig») og i ordvalget (f.eks. «Blomsterkost», «Danerkonge», «Drot», «ligerviis»). Enkelte innslag av muntlig språk finnes også (f.eks. «Hør, veed du hvad, Bro’er Niels!»), spesielt i replikkene til Niels Steenssøn (f.eks. «Naa, endelig er jeg her da!»).

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Fru Inger til Østeraad 1857 angår i hovedsak feilstaving, haplografier og manglende eller misvisende tegnsetting. Alle rettelser er ført i det tekstkritiske noteapparatet. Én mulig tekstfeil er angitt i noteapparatet, men ikke rettet i teksten. Vakling i ortografi, bøyning og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS. Gjennomgående vakling i navnebruk (veksling mellom «Knut» og «Knud») er heller ikke rettet.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til en redegjørelse i innledningen til Catilina 1850 (HIS 1k, 34–40). Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

Fru Inger til Østeraad er tidligere utgitt i HU 2. HU redegjør ikke eksplisitt for tekstgrunnlaget, men en kollasjon avdekker at det trolig har vært særtrykket (Falkenberg 1998, 98). «Åpenbare trykkfeil» er rettet (HU 2, 337). HU omtaler sufflørboken, men nevner ikke rolleheftene. Hverken FU, ES, MU eller SU trykker den første hovedversjonen av Fru Inger til Østeraad, men SU lister opp forskjellene mellom de to hovedversjonene (SU 7, 164–266).