Author: Henrik Ibsen
Date: 2011-09-16T22:00:00+00:00
Keywords: Et dukkehjem (1879) vakte oppstandelse på scenen med sitt tidlige fokus på kvinners rettigheter og frigjøring.
Publisher: Henrik Ibsens skrifter, UiO
Rights: This work is licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike (CC BY-SA) 3.0 Unported License

ET DUKKEHJEM

HENRIK IBSENS SKRIFTER
2011
www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:
henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)
@IbsensSkrifter (twitter)
Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1878 i München av Franz Hanfstaengel. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

ET DUKKEHJEM

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

A Doll's House (1879) caused a furore on stage with it's early focus on women's rights and emancipation.

Front cover image was taken in Munich in 1878 by Franz Hanfstaengel. Original image from www.ibsen.net.

ET DUKKEHJEM

ET DUKKEHJEM
SKUESPIL I TRE AKTER
AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1879

Personerne
ADVOKAT HELMER
NORA, hans hustru
DOKTOR RANK
FRU LINDE
SAGFØRER KROGSTAD
HELMERS TRE SMÅ BØRN
ANNE-MARIE, barnepige hos Helmers
STUEPIGEN sammesteds
ET BYBUD

Handlingen foregår i Helmers bolig.

FØRSTE AKT

En hyggeligt og smagfuldt men ikke kostbart indrettet stue. En dør tilhøjre i baggrunden fører ud til forstuen; en anden dør tilvenstre i baggrunden fører ind til Helmers arbejdsværelse. Mellem begge disse døre et pianoforte. Midt på væggen tilvenstre en dør og længere fremme et vindu. Nær ved vinduet et rundt bord med lænestole og en liden sofa. På sidevæggen tilhøjre, noget tilbage, en dør, og på samme væg, nærmere mod forgrunden en stentøjsovn med et par lænestole og en gyngestol foran. Mellem ovnen og sidedøren et lidet bord. Kobberstik på væggene. En etagère med porcellænsgenstande og andre små kunstsager; et lidet bogskab med bøger i pragtbind. Tæppe på gulvet; ild i ovnen. Vinterdag.

Der ringes ude i forstuen; lidt efter hører man, at der blir lukket op. Nora kommer fornøjet nynnende ind i stuen; hun er klædt i ydertøj og bærer en hel del pakker, som hun lægger fra sig på bordet tilhøjre. Hun lar døren til forstuen stå åben efter sig, og man ser derude et bybud, der bærer en julegran og en kurv, hvilket han gier til stuepigen, som har lukket op for dem.

NORA

Gem juletræet godt, Helene. Børnene må endelig ikke få se det før iaften, når det er pyntet.

(til budet; tar portemonæen frem)

Hvormeget –?

BYBUDET

Femti øre.

NORA

Der er en krone. Nej, behold det hele.

Budet takker og går. Nora lukker døren. Hun vedblir at le stille fornøjet, mens hun tar ydertøjet af.

NORA tar en pose med makroner op af lommen og spiser et par; derpå går hun forsigtigt hen og lytter ved sin mands dør

Jo, han er hjemme.

(nynner igen, idet hun går hen til bordet tilhøjre)

HELMER inde i sit værelse

Er det lærkefuglen, som kvidrer derude?

NORA ifærd med at åbne nogle af pakkerne

Ja, det er det.

HELMER

Er det ekornet, som rumsterer der?

NORA

Ja!

HELMER

Når kom ekornet hjem?

NORA

Nu netop.

(putter makronposen i lommen og visker sig om munden)

Kom herud, Torvald, så skal du få se, hvad jeg har købt.

HELMER

Ikke forstyr!

(lidt efter; åbner døren og ser ind, med pennen i hånden)

Købt, siger du? Alt det der? Har nu lille spillefuglen været ude og sat penge overstyr igen?

NORA

Ja men, Torvald, iår må vi dog virkelig slå os lidt løs. Det er jo den første jul, da vi ikke behøver at spare.

HELMER

Å, ved du hvad, ødsle kan vi ikke.

NORA

Jo, Torvald, lidt kan vi nok ødsle nu. Ikke sandt? Bare en liden bitte smule. Nu får du jo en stor gage og kommer til at tjene mange, mange penge.

HELMER

Ja, fra nytår af; men så går der et helt fjerdingår før gagen forfalder.

NORA

Pyt; vi kan jo låne så længe.

HELMER

Nora!

(går hen til hende og tar hende spøgende i øret)

Er nu letsindigheden ude og går igen? Sæt nu jeg lånte tusend kroner idag og du satte dem overstyr i juleugen og jeg så nytårsaften fik en tagsten i hodet og lå der –

NORA lægger hånden på hans mund

Å fy; tal ikke så stygt.

HELMER

Jo, sæt nu, at sligt hændte, – hvad så?

NORA

Hvis der hændte noget så fælt, så kunde det være ganske det samme enten jeg havde gæld eller ikke.

HELMER

Nå, men de folk, jeg havde lånt af?

NORA

De? Hvem bryr sig om dem! Det er jo fremmede.

HELMER

Nora, Nora, du est en kvinde! Nej men alvorligt, Nora; du ved, hvad jeg tænker i det stykke. Ingen gæld! Aldrig låne! Der kommer noget ufrit, og altså også noget uskønt, over det hjem, som grundes på lån og gæld. Nu har vi to holdt tappert ud lige til idag; og det vil vi også gøre den korte tid, det endnu behøves.

NORA går hen imod ovnen

Ja, ja, som du vil, Torvald.

HELMER følger efter

Så, så; nu skal ikke lille sanglærken hænge med vingerne. Hvad? Står ekornen der og surmuler.

(tar portemonæen op)

Nora; hvad tror du jeg har her?

NORA vender sig raskt

Penge!

HELMER

Se der.

(rækker hende nogle sedler)

Herregud, jeg ved jo nok, at der går en hel del til i et hus i juletiden.

NORA tæller

Ti – tyve – tredive – firti. Å tak, tak, Torvald; nu hjælper jeg mig langt.

HELMER

Ja, det må du sandelig gøre.

NORA

Ja, ja, det skal jeg nok. Men kom her, så skal jeg vise dig alt, hvad jeg har købt. Og så billigt! Se, her er nye klæder til Ivar – og så en sabel. Her er en hest og en trompet til Bob. Og her er dukke og dukkeseng til Emmy; det er nu så simpelt; men hun river det jo snart istykker alligevel. Og her har jeg kjoletøjer og tørklæder til pigerne; gamle Anne-Marie skulde nu havt meget mere.

HELMER

Og hvad er der i den pakke der?

NORA skriger

Nej, Torvald, det får du ikke se før iaften!

HELMER

Nå så. Men sig mig nu, du lille ødeland, hvad har du nu tænkt på til dig selv?

NORA

Å pyt; til mig? Jeg bryr mig slet ikke om noget.

HELMER

Jovisst gør du så. Sig mig nu noget rimeligt, som du helst kunde have lyst til.

NORA

Nej, jeg ved virkelig ikke. Jo hør, Torvald –

HELMER

Nå?

NORA famler ved hans knapper; uden at se på ham

Hvis du vil give mig noget, så kunde du jo –; du kunde –

HELMER

Nå, nå; ud med det.

NORA hurtigt

Du kunde give mig penge, Torvald. Bare så meget, som du synes du kan afse; så skal jeg siden en af dagene købe noget for dem.

HELMER

Nej men, Nora –

NORA

Å jo, gør det, kære Torvald; jeg ber dig så meget om det. Så skulde jeg hænge pengene i et smukt guldpapirs omslag på juletræet. Vilde ikke det være morsomt?

HELMER

Hvad er det de fugle kaldes, som altid sætter penge overstyr?

NORA

Ja ja, spillefugle; jeg ved det nok. Men lad os gøre, som jeg siger, Torvald; så får jeg tid til at overlægge, hvad jeg mest har brug for. Er ikke det meget fornuftigt? Hvad?

HELMER smilende

Jo visst er det så; det vil sige, hvis du virkelig kunde holde på de penge, jeg gier dig, og virkelig købte noget til dig selv for dem. Men så går de til huset og til så mangt og meget unyttigt, og så må jeg punge ud igen.

NORA

Å men, Torvald –

HELMER

Kan ikke nægtes, min kære lille Nora.

(lægger armen om hendes liv)

Spillefuglen er sød; men den bruger svært mange penge. Det er utroligt, hvor kostbart det er for en mand at holde spillefugl.

NORA

Å fy, hvor kan du da sige det? Jeg sparer dog virkelig alt, hvad jeg kan.

HELMER ler

Ja, det var et sandt ord. Alt hvad du kan. Men du kan slet ikke.

NORA nynner og smiler stille fornøjet

Hm, du skulde bare vide, hvor mange udgifter vi lærker og ekorne har, Torvald.

HELMER

Du er en besynderlig liden en. Ganske som din fader var. Du er om dig på alle kanter for at gøre udvej til penge; men så snart du har dem, blir de ligesom borte mellem hænderne på dig; du ved aldrig, hvor du gør af dem. Nå, man må tage dig som du er. Det ligger i blodet. Jo, jo, jo, sligt er arveligt, Nora.

NORA

Ak, jeg vilde ønske, jeg havde arvet mange af pappas egenskaber.

HELMER

Og jeg vilde ikke ønske dig anderledes, end netop således, som du er, min søde lille sanglærke. Men hør; der falder mig noget ind. Du ser så – så – hvad skal jeg kalde det? – så fordægtig ud idag –

NORA

Gør jeg?

HELMER

Ja visst gør du det. Se mig stivt i øjnene.

NORA ser på ham

Nå?

HELMER truer med fingeren

Slikmunden skulde vel aldrig have grasseret i byen idag?

NORA

Nej, hvor kan du nu falde på det.

HELMER

Har slikmunden virkelig ikke gjort en afstikker ind til konditoren?

NORA

Nej, jeg forsikrer dig, Torvald –

HELMER

Ikke nippet lidt syltetøj?

NORA

Nej, aldeles ikke.

HELMER

Ikke engang gnavet en makron eller to?

NORA

Nej, Torvald, jeg forsikrer dig virkelig –

HELMER

Nå, nå, nå; det er jo naturligvis bare mit spøg –

NORA går til bordet tilhøjre

Jeg kunde da ikke falde på at gøre dig imod.

HELMER

Nej, jeg ved det jo nok; og du har jo givet mig dit ord –.

(hen til hende)

Nå, behold du dine små julehemmeligheder for dig selv, min velsignede Nora. De kommer vel for lyset iaften, når juletræet er tændt, kan jeg tro.

NORA

Har du husket på at bede doktor Rank?

HELMER

Nej. Men det behøves jo ikke; det følger jo af sig selv, at han spiser med os. Forresten skal jeg bede ham, når han kommer her iformiddag. God vin har jeg bestilt. Nora, du kan ikke tro, hvor jeg glæder mig til iaften.

NORA

Jeg også. Og hvor børnene vil fryde sig, Torvald!

HELMER

Ak, det er dog herligt at tænke på, at man har fåt en sikker, betrygget stilling; at man har sit rundelige udkomme. Ikke sandt; det er en stor nydelse at tænke på?

NORA

Å, det er vidunderligt!

HELMER

Kan du huske forrige jul? Hele tre uger i forvejen lukked du dig hver aften inde til langt over midnat for at lave blomster til juletræet og alle de andre herligheder, som vi skulde overraskes med. Uh, det var den kedeligste tid, jeg har oplevet.

NORA

Da keded jeg mig slet ikke.

HELMER smilende

Men det faldt dog temmelig tarveligt ud, Nora.

NORA

Å, skal du nu drille mig med det igen. Hvad kunde jeg for, at katten var kommen ind og havde revet alting istykker?

HELMER

Nej visst kunde du ikke, min stakkers lille Nora. Du havde den bedste vilje til at glæde os alle, og det er hovedsagen. Men det er dog godt, at de knebne tider er forbi.

NORA

Ja, det er rigtignok vidunderligt.

HELMER

Nu behøver ikke jeg at sidde her alene og kede mig; og du behøver ikke at plage dine velsignede øjne og dine små skære fine hænder –

NORA klapper i hænderne

Nej, ikke sandt, Torvald, det behøves ikke længer? Å, hvor det er vidunderlig dejligt at høre!

(tager ham under armen)

Nu skal jeg sige dig, hvorledes jeg havde tænkt, vi skulde indrette os, Torvald. Så snart julen er over –

(det ringer i forstuen)

Å, der ringer det.

(rydder lidt op i stuen)

Her kommer visst nogen. Det var da kedeligt.

HELMER

For visiter er jeg ikke hjemme; husk det.

STUEPIGEN i entrédøren

Frue, her er en fremmed dame –

NORA

Ja, lad hende komme ind.

STUEPIGEN til Helmer

Og så kom doktoren med det samme.

HELMER

Gik han lige ind til mig?

STUEPIGEN

Ja, han gjorde så.

Helmer går ind i sit værelse. Pigen viser fru Linde, som er i rejsetøj, ind i stuen og lukker efter hende.

FRU LINDE forsagt og lidt nølende

Goddag, Nora.

NORA usikker

Goddag –

FRU LINDE

Du kender mig nok ikke igen.

NORA

Nej; jeg ved ikke –; jo visst, jeg synes nok –

(udbrydende)

Hvad! Kristine! Er det virkelig dig?

FRU LINDE

Ja, det er mig.

NORA

Kristine! Og jeg, som ikke kendte dig igen! Men hvor kunde jeg også –.

(sagtere)

Hvor du er bleven forandret, Kristine!

FRU LINDE

Ja, det er jeg visstnok. I ni–ti lange år –

NORA

Er det så længe siden vi såes? Ja, det er det jo også. Å, de sidste otte år har været en lykkelig tid, kan du tro. Og nu er du altså kommen herind til byen? Gjort den lange rejse ved vintertid. Det var tappert.

FRU LINDE

Jeg kom netop med dampskibet imorges.

NORA

For at more dig i julen, naturligvis. Å, hvor det er dejligt! Ja, more os, det skal vi rigtignok. Men tag dog overtøjet af. Du fryser dog vel ikke?

(hjælper hende)

Se så; nu sætter vi os hyggeligt her ved ovnen. Nej, i lænestolen der! Her i gyngestolen vil jeg sidde.

(griber hendes hænder)

Ja, nu har du jo dit gamle ansigt igen; det var bare i det første øjeblik –. Lidt blegere er du dog bleven, Kristine, – og kanske lidt magrere.

FRU LINDE

Og meget, meget ældre, Nora.

NORA

Ja, kanske lidt ældre; bitte, bitte lidt; slet ikke meget.

(holder pludselig inde, alvorligt)

Å, men jeg tankeløse menneske, som sidder her og snakker! Søde, velsignede Kristine, kan du tilgive mig?

FRU LINDE

Hvad mener du, Nora?

NORA sagte

Stakkers Kristine, du er jo bleven enke.

FRU LINDE

Ja, for tre år siden.

NORA

Å, jeg vidste det jo nok; jeg læste det jo i aviserne. Å, Kristine, du må tro mig, jeg tænkte ofte på at skrive dig til i den tid; men altid opsatte jeg det, og altid kom der noget ivejen.

FRU LINDE

Kære Nora, det forstår jeg så godt.

NORA

Nej, det var stygt af mig, Kristine. Å, du stakker, hvor meget du visst har gået igennem. – Og han efterlod dig jo ikke noget at leve af?

FRU LINDE

Nej.

NORA

Og ingen børn?

FRU LINDE

Nej.

NORA

Slet ingen ting altså?

FRU LINDE

Ikke engang en sorg eller et savn til at tære på.

NORA ser vantro på hende

Ja men, Kristine, hvor kan det være muligt?

FRU LINDE smiler tungt og stryger hende over håret

Å, det hænder undertiden, Nora.

NORA

Så ganske alene. Hvor det må være forfærdelig tungt for dig. Jeg har tre dejlige børn. Ja nu kan du ikke få se dem, for de er ude med pigen. Men nu må du fortælle mig alt –

FRU LINDE

Nej, nej, nej, fortæl heller du.

NORA

Nej, du skal begynde. Idag vil jeg ikke være egenkærlig. Idag vil jeg tænke bare på dine sager. Men et må jeg dog sige dig. Ved du den store lykke, som er hændt os i disse dage?

FRU LINDE

Nej. Hvad er det?

NORA

Tænk, min mand er bleven direktør i Aktiebanken!

FRU LINDE

Din mand? Å hvilket held –!

NORA

Ja, umådeligt! At være advokat, det er jo så usikkert at leve af, især når man ikke vil befatte sig med andre forretninger, end de, som er fine og smukke. Og det har naturligvis Torvald aldrig villet; og det holder jeg da ganske med ham i. Å, du kan tro, vi glæder os! Han skal tiltræde i banken allerede til nytår, og da får han en stor gage og mange procenter. Herefter kan vi leve ganske anderledes end før, – ganske som vi vil. Å, Kristine, hvor jeg føler mig let og lykkelig! Ja, for det er dog dejligt at have dygtig mange penge og ikke behøve at gøre sig bekymringer. Ikke sandt?

FRU LINDE

Jo, ialfald måtte det være dejligt at have det nødvendige.

NORA

Nej, ikke blot det nødvendige, men dygtig, dygtig mange penge!

FRU LINDE smiler

Nora, Nora, er du endnu ikke bleven fornuftig? I skoledagene var du en stor ødeland.

NORA ler stille

Ja, det siger Torvald endnu.

(truer med fingeren)

Men «Nora, Nora» er ikke så gal, som I tænker. – Å, vi har sandelig ikke havt det så, at jeg har kunnet ødsle. Vi har måttet arbejde begge to.

FRU LINDE

Du også?

NORA

Ja, med småting, med håndarbejde, med hækling og med broderi og sådant noget;

(henkastende)

og med andre ting også. Du ved vel, at Torvald gik ud af departementet, da vi blev gift? Der var ingen udsigt til befordring i hans kontor, og så måtte han jo tjene flere penge end før. Men i det første år overanstrængte han sig så aldeles forfærdeligt. Han måtte jo søge alskens bifortjeneste, kan du vel tænke dig, og arbejde både tidligt og sent. Men det tålte han ikke, og så blev han så dødelig syg. Så erklærte lægerne det for nødvendigt, at han kom ned til syden.

FRU LINDE

Ja, I opholdt jer jo et helt år i Italien?

NORA

Ja visst. Det var ikke let at komme afsted, kan du tro. Ivar var netop født dengang. Men afsted måtte vi naturligvis. Å, det var en vidunderlig dejlig rejse. Og den frelste Torvalds liv. Men den kosted svært mange penge, Kristine.

FRU LINDE

Det kan jeg nok tænke mig.

NORA

Tolv hundrede specier kosted den. Fire tusend otte hundrede kroner. Det er mange penge du.

FRU LINDE

Ja, men i slige tilfælde er det ialfald en stor lykke, at man har dem.

NORA

Ja jeg skal sige dig, vi fik dem nu af pappa.

FRU LINDE

Nå sådan. Det var netop på den tid din fader døde, tror jeg.

NORA

Ja, Kristine, det var netop da. Og tænk dig, jeg kunde ikke rejse til ham og pleje ham. Jeg gik jo her og vented daglig, at lille Ivar skulde komme til verden. Og så havde jeg jo min stakkers dødssyge Torvald at passe. Min kære snille pappa! Jeg fik aldrig se ham mere, Kristine. Å, det er det tungeste, jeg har oplevet, siden jeg blev gift.

FRU LINDE

Jeg ved, du holdt meget af ham. Men så rejste I altså til Italien?

NORA

Ja; da havde vi jo pengene; og lægerne skyndte på os. Så rejste vi en måneds tid efter.

FRU LINDE

Og din mand kom aldeles helbredet tilbage?

NORA

Frisk som en fisk!

FRU LINDE

Men – doktoren?

NORA

Hvorledes?

FRU LINDE

Jeg synes, pigen sagde det var doktoren, den herre, som kom på samme tid som jeg.

NORA

Ja, det var doktor Rank; men han kommer ikke i sygebesøg; det er vor nærmeste ven, og han ser her indom mindst engang om dagen. Nej, Torvald har aldrig havt en syg time siden. Og børnene er friske og sunde, og jeg også.

(springer op og klapper i hænderne)

Å Gud, å Gud, Kristine, det er dog vidunderlig dejligt at leve og være lykkelig! – – Å, men det er dog afskyligt af mig –; jeg taler jo bare om mine egne sager.

(sætter sig på en skammel tæt ved hende og lægger armene på hendes knæ)

Å, du må ikke være vred på mig! – Sig mig, er det virkelig sandt, at du ikke holdt af din mand? Hvorfor tog du ham da?

FRU LINDE

Min moder leved endnu; og hun var sengeliggende og hjælpeløs. Og så havde jeg mine to yngre brødre at sørge for. Jeg syntes ikke det var forsvarligt at vise hans tilbud tilbage.

NORA

Nej, nej, det kan du have ret i. Han var altså rig dengang?

FRU LINDE

Han var ganske velstående, tror jeg. Men det var usikre forretninger, Nora. Da han døde, gik det hele overstyr og der blev ingenting tilovers.

NORA

Og så –?

FRU LINDE

Ja, så måtte jeg slå mig igennem med en liden handel og en liden skole og hvad jeg ellers kunde finde på. De sidste tre år har været som en eneste lang hvileløs arbejdsdag for mig. Nu er den tilende, Nora. Min stakkers moder behøver mig ikke mere, for hun er gået bort. Og gutterne heller ikke; de er nu kommet i stillinger og kan sørge for sig selv.

NORA

Hvor du må føle dig let –

FRU LINDE

Nej, du; bare så usigelig tom. Ingen at leve for mere.

(står urolig op)

Derfor holdt jeg det ikke længere ud derborte i den lille afkrog. Her må det dog være lettere at finde noget, som kan lægge beslag på en og optage ens tanker. Kunde jeg bare være så lykkelig at få en fast post, noget kontorarbejde –

NORA

Å men, Kristine, det er så forfærdelig anstrængende; og du ser allerede så anstrængt ud iforvejen. Det vilde være meget bedre for dig, om du kunde komme til et bad.

FRU LINDE går henimod vinduet

Jeg har ingen pappa, som kan forære mig rejsepenge, Nora.

NORA rejser sig

Å, vær ikke vred på mig!

FRU LINDE hen til hende

Kære Nora, vær ikke du vred på mig. Det er det værste ved en stilling som min, at den afsætter så megen bitterhed i sindet. Man har ingen at arbejde for; og dog nødes man til at være om sig på alle kanter. Leve skal man jo; og så blir man egenkærlig. Da du fortalte mig om den lykkelige forandring i eders stilling – vil du tro det? – jeg glædede mig ikke så meget på dine vegne, som på mine.

NORA

Hvorledes det? Å, jeg forstår dig. Du mener, Torvald kunde kanske gøre noget for dig.

FRU LINDE

Ja, det tænkte jeg mig.

NORA

Det skal han også, Kristine. Overlad det bare til mig; jeg skal indlede det så fint, så fint, – finde på noget elskværdigt, som han synes rigtig godt om. Å, jeg vil så inderlig gerne være dig til tjeneste.

FRU LINDE

Hvor det er smukt af dig, Nora, at du er så ivrig for min sag, – dobbelt smukt af dig, som selv kender så lidet til livets byrder og besvær.

NORA

Jeg –? Jeg kender så lidet til –?

FRU LINDE smilende

Nå, Herregud, den smule håndarbejde og sådant noget –. Du er et barn, Nora.

NORA kaster på nakken og går henover gulvet

Det skulde du ikke sige så overlegent.

FRU LINDE

Så?

NORA

Du er ligesom de andre. I tror allesammen, at jeg ikke duer til noget rigtig alvorligt –

FRU LINDE

Nå, nå –

NORA

– at jeg ikke har prøvet noget i denne vanskelige verden.

FRU LINDE

Kære Nora, du har jo nys fortalt mig alle dine genvordigheder.

NORA

Pyt, – de småtterier!

(sagte)

Jeg har ikke fortalt dig det store.

FRU LINDE

Hvilket store? Hvad mener du?

NORA

Du overser mig så ganske, Kristine; men det skulde du ikke gøre. Du er stolt over, at du har arbejdet så tungt og så længe for din moder.

FRU LINDE

Jeg overser visselig ikke nogen. Men det er sandt: jeg er både stolt og glad, når jeg tænker på, at det blev mig forundt at gøre min moders sidste levetid såvidt sorgløs.

NORA

Og du er også stolt, når du tænker på, hvad du har gjort for dine brødre.

FRU LINDE

Det synes jeg, jeg har ret til.

NORA

Det synes jeg også. Men nu skal du høre noget, Kristine. Jeg har også noget at være stolt og glad over.

FRU LINDE

Det tvivler jeg ikke på. Men hvorledes mener du det?

NORA

Tal sagte. Tænk, om Torvald hørte det! Han må ikke for nogen pris i verden –; der må ingen få det at vide, Kristine; ingen uden du.

FRU LINDE

Men hvad er det dog?

NORA

Kom herhen.

(drager hende ned på sofaen ved siden af sig)

Ja du, – jeg har også noget at være stolt og glad over. Det er mig, som har reddet Torvalds liv.

FRU LINDE

Reddet –? Hvorledes reddet?

NORA

Jeg fortalte dig jo om rejsen til Italien. Torvald kunde ikke have overstået det, hvis han ikke var kommen derned –

FRU LINDE

Nå ja; din fader gav jer så de fornødne penge –

NORA smiler

Ja, det tror både Torvald og alle andre; men –

FRU LINDE

Men –?

NORA

Pappa gav os ikke en skilling. Det var mig, som skaffed pengene tilveje.

FRU LINDE

Du? Hele den store sum?

NORA

Tolv hundrede specier. Fire tusend otte hundrede kroner. Hvad siger du til det?

FRU LINDE

Ja men, Nora, hvorledes var det muligt? Havde du da vundet i lotteriet?

NORA med ringeagt

I lotteriet?

(blæser)

Hvad kunst havde det da været?

FRU LINDE

Men hvor fik du dem da fra?

NORA nynner og smiler hemmelighedsfuldt

Hm; tra la la la!

FRU LINDE

For låne dem kunde du jo ikke.

NORA

Så? Hvorfor ikke det?

FRU LINDE

Nej, en kone kan jo ikke låne uden sin mands samtykke.

NORA kaster på nakken

Å, når det er en kone, som har en smule forretningsdygtighed, – en kone, som forstår at bære sig lidt klogt ad, så –

FRU LINDE

Men, Nora, jeg begriber aldeles ikke –

NORA

Det behøver du jo heller ikke. Det er jo slet ikke sagt, at jeg har lånt pengene. Jeg kan jo have fået dem på andre måder.

(kaster sig tilbage i sofaen)

Jeg kan jo have fået dem af en eller anden beundrer. Når man ser såvidt tiltrækkende ud som jeg –

FRU LINDE

Du er en galning.

NORA

Nu er du visst umådelig nysgærrig, Kristine.

FRU LINDE

Ja hør nu her, kære Nora, – har du ikke der handlet ubesindigt?

NORA sidder atter oprejst

Er det ubesindigt at redde sin mands liv?

FRU LINDE

Jeg synes det er ubesindigt, at du uden hans vidende –

NORA

Men han måtte jo netop ikke vide noget! Herregud, kan du ikke forstå det? Han måtte ikke engang vide, hvor farligt det stod til med ham. Det var til mig lægerne kom og sagde, at hans liv stod i fare; at intet andet kunde redde ham, end et ophold i syden. Tror du ikke, jeg først forsøgte at lirke mig frem? Jeg talte til ham om, hvor dejligt det vilde være for mig at få rejse til udlandet ligesom andre unge koner; jeg både græd og jeg bad; jeg sagde, at han værs’god skulde huske på de omstændigheder, jeg var i, og at han måtte være snil og føje mig; og så slog jeg på, at han gerne kunde optage et lån. Men da blev han næsten vred, Kristine. Han sagde, at jeg var letsindig, og at det var hans pligt som ægtemand ikke at føje mig i nykker og luner – som jeg tror han kaldte det. Ja ja, tænkte jeg, reddes må du nu; og så var det jeg gjorde udvej –

FRU LINDE

Og fik din mand ikke vide af din fader, at pengene ikke kom fra ham?

NORA

Nej, aldrig. Pappa døde netop i de samme dage. Jeg havde tænkt at indvie ham i sagen og bede ham, ikke røbe noget. Men da han lå så syg –. Desværre, det blev ikke nødvendigt.

FRU LINDE

Og har du aldrig siden betroet dig til din mand?

NORA

Nej, for himlens skyld, hvor kan du tænke det? Han, som er så stræng i det stykke! Og desuden – Torvald med sin mandige selvfølelse, – hvor pinligt og ydmygende vilde det ikke være for ham at vide, at han skyldte mig noget. Det vilde ganske forrykke forholdet imellem os; vort skønne lykkelige hjem vilde ikke længer blive, hvad det nu er.

FRU LINDE

Vil du aldrig sige ham det?

NORA eftertænksom, halvt smilende

Jo – engang kanske; – om mange år, når jeg ikke længer er så smuk som nu. Du skal ikke le af det! Jeg mener naturligvis: når Torvald ikke længer synes så godt om mig som nu; når han ikke længer finder fornøjelse i, at jeg danser for ham og forklæder mig og deklamerer. Da kunde det være godt at have noget i baghånden –

(afbrydende)

Vås, vås, vås! Den tid kommer aldrig. – Nå, hvad siger du så til min store hemmelighed, Kristine? Duer ikke jeg også til noget? – Du kan forresten tro, at den sag har voldt mig mange bekymringer. Det har sandelig ikke været let for mig at opfylde mine forpligtelser til rette tid. Jeg skal sige dig, der er i forretningsverdenen noget, som kaldes kvartalsrenter, og noget, som kaldes afdrag; og de er altid så forfærdelig vanskelige at skaffe tilveje. Så har jeg måttet spare lidt hist og her, hvor jeg kunde, ser du. Af husholdningspengene kunde jeg jo ikke lægge noget videre tilside, for Torvald måtte jo leve godt. Børnene kunde jeg jo ikke lade gå dårligt klædt; hvad jeg fik til dem syntes jeg, jeg måtte bruge altsammen. De søde velsignede små!

FRU LINDE

Så gik det vel altså ud over dine egne fornødenheder, stakkers Nora?

NORA

Ja naturligvis. Jeg var jo også den, som var nærmest til det. Hvergang Torvald gav mig penge til nye kjoler og sådant noget, brugte jeg aldrig mere end det halve; købte altid de simpleste og billigste sorter. En Guds lykke var det, at alting klæder mig så godt, så Torvald ikke mærked det. Men det faldt mig mangengang tungt, Kristine; for det er dog dejligt at gå fint klædt. Ikke sandt?

FRU LINDE

Å jo såmæn.

NORA

Nå, så har jeg jo også havt andre indtægtskilder. Ifjor vinter var jeg så heldig at få en hel del arkskrift. Så lukked jeg mig inde og sad og skrev hver aften til langt ud på natten. Ak, jeg var mangengang så træt, så træt. Men det var dog uhyre morsomt alligevel, således at sidde og arbejde og fortjene penge. Det var næsten, som om jeg var en mand.

FRU LINDE

Men hvormeget har du nu på den vis kunnet afbetale?

NORA

Ja, det kan jeg ikke sige så nøje. Sådanne forretninger, ser du, er det meget vanskeligt at holde rede på. Jeg ved kun, at jeg har betalt alt, hvad jeg har kunnet skrabe sammen. Mangengang har jeg ikke vidst mine arme råd.

(smiler)

Da sad jeg her og forestilled mig, at en gammel rig herre var bleven forelsket i mig –

FRU LINDE

Hvad! Hvilken herre?

NORA

Å snak! – at han nu var død, og da man åbned hans testamente, så stod deri med store bogstaver «Alle mine penge skal den elskværdige fru Nora Helmer have udbetalt straks kontant».

FRU LINDE

Men kære Nora, – hvad var det for en herre?

NORA

Herregud, kan du ikke forstå det? Den gamle herre var jo slet ikke til; det var bare noget, jeg sad her og tænkte op igen og op igen, når jeg ikke vidste nogen udvej til at skaffe penge. Men det kan også være det samme; det gamle kedelige menneske kan bli for mig hvor han er; jeg bryr mig hverken om ham eller hans testament, for nu er jeg sorgløs.

(springer op)

Å Gud, det er dog dejligt at tænke på, Kristine! Sorgløs! At kunne være sorgløs, ganske sorgløs; at kunne lege og tumle sig med børnene; at kunne have det smukt og nydeligt i huset, alting således, som Torvald sætter pris på det! Og tænk, så kommer snart våren med stor blå luft. Så kan vi kanske få rejse lidt. Jeg kan kanske få se havet igen. Å ja, ja, det er rigtignok vidunderligt at leve og være lykkelig!

Klokken høres i forstuen.

FRU LINDE rejser sig

Det ringer; det er kanske bedst jeg går.

NORA

Nej, bliv du; her kommer visst ingen; det er vel til Torvald –

STUEPIGEN i forstuedøren

Om forladelse, frue, – her er en herre, som vil tale med advokaten –

NORA

Med bankdirektøren, mener du.

STUEPIGEN

Ja, med bankdirektøren; men jeg vidste ikke – siden doktoren er derinde –

NORA

Hvem er den herre?

SAGFØRER KROGSTAD i forstuedøren

Det er mig, frue.

Fru Linde studser, farer sammen og vender sig mod vinduet.

NORA et skridt imod ham, spændt, med halv stemme

De? Hvad er det? Hvad vil De tale med min mand om?

KROGSTAD

Banksager – på en måde. Jeg har en liden post i Aktiebanken, og Deres mand skal jo nu blive vor chef, hører jeg –

NORA

Det er altså –

KROGSTAD

Bare tørre forretninger, frue; slet ikke noget andet.

NORA

Ja, vil De da være så god at gå ind kontordøren.

(hilser ligegyldigt, idet hun lukker døren til forstuen; derpå går hun hen og ser til ovnen)

FRU LINDE

Nora, – hvem var den mand?

NORA

Det var en sagfører Krogstad.

FRU LINDE

Det var altså virkelig ham.

NORA

Kender du det menneske?

FRU LINDE

Jeg har kendt ham – for en del år siden. Han var en tid sagførerfuldmægtig henne på vor kant.

NORA

Ja, det var han jo.

FRU LINDE

Hvor han var forandret.

NORA

Han har nok været meget ulykkeligt gift.

FRU LINDE

Nu er han jo enkemand?

NORA

Med mange børn. Se så; nu brænder det.

Hun lukker ovnsdøren og flytter gyngestolen lidt tilside.

FRU LINDE

Han driver jo mange slags forretninger, siges der?

NORA

Så? Ja det kan gerne være; jeg ved slet ikke –. Men lad os ikke tænke på forretninger; det er så kedeligt.

Doktor Rank kommer fra Helmers værelse.

DOKTOR RANK endnu i døren

Nej nej, du; jeg vil ikke forstyrre; jeg vil heller gå lidt ind til din hustru.

(lukker døren og bemærker fru Linde)

Å om forladelse; jeg forstyrrer nok her også.

NORA

Nej, på ingen måde.

(forestiller)

Doktor Rank. Fru Linde.

RANK

Nå så. Et navn, som ofte høres her i huset. Jeg tror, jeg gik fruen forbi på trappen, da jeg kom.

FRU LINDE

Ja; jeg stiger meget langsomt; jeg kan ikke godt tåle det.

RANK

Aha, en liden smule bedærvet indvendig?

FRU LINDE

Egentlig mere overanstrængt.

RANK

Ikke andet? Så er De vel kommen til byen for at hvile Dem ud i alle gæstebudene?

FRU LINDE

Jeg er kommen hid for at søge arbejde.

RANK

Skal det være noget probat middel imod overanstrængelse?

FRU LINDE

Man må leve, herr doktor.

RANK

Ja, det er jo en almindelig mening, at det skal være så nødvendigt.

NORA

Å ved De hvad, doktor Rank, – De vil såmæn også gerne leve.

RANK

Ja såmæn vil jeg så. Så elendig jeg end er, vil jeg dog gerne blive ved at pines i det længste. Alle mine patienter har det på samme vis. Og således er det med de moralsk angrebne også. Der er nu netop i dette øjeblik et sligt moralsk hospitalslem inde hos Helmer –

FRU LINDE dæmpet

Ah!

NORA

Hvem mener De?

RANK

Å, det er en sagfører Krogstad, et menneske, som De ikke kender noget til. Han er bedærvet i karakter-rødderne, frue. Men selv han begyndte at snakke om, som noget højvigtigt, at han måtte leve.

NORA

Så? Hvad var det da han vilde tale med Torvald om?

RANK

Jeg ved sandelig ikke; jeg hørte blot, det var noget om Aktiebanken.

NORA

Jeg vidste ikke, at Krog – at denne sagfører Krogstad havde noget med Aktiebanken at gøre.

RANK

Jo, han har fået et slags ansættelse dernede.

(til fru Linde)

Jeg ved ikke, om man også borte på Deres kanter har et slags mennesker, som vimser hæsblæsende omkring for at opsnuse moralsk råddenskab og så få vedkommende indlagt til observation i en eller anden fordelagtig stilling. De sunde må pent finde sig i at stå udenfor.

FRU LINDE

Det er dog vel også de syge, som mest trænger til at lukkes ind.

RANK trækker på skuldrene

Ja, der har vi det. Det er den betragtning, som gør samfundet til et sygehus.

Nora, i sine egne tanker, brister ud i en halvhøj latter og klapper i hænderne.

RANK

Hvorfor ler De af det? Ved De egentlig, hvad samfundet er?

NORA

Hvad bryr jeg mig om det kedelige samfund? Jeg lo af noget ganske andet, – noget uhyre morsomt. – Sig mig, doktor Rank, – alle de, som er ansatte i Aktiebanken blir altså nu afhængige af Torvald?

RANK

Er det det, De finder så uhyre morsomt?

NORA smiler og nynner

Lad mig om det! Lad mig om det!

(spadserer omkring på gulvet)

Ja det er rigtignok umådelig fornøjeligt at tænke på, at vi – at Torvald har fået så megen indflydelse på mange mennesker.

(tager posen op af lommen)

Doktor Rank, skal det være en liden makron.

RANK

Se, se; makroner. Jeg trode det var forbudne varer her.

NORA

Ja, men disse er nogen, som Kristine gav mig.

FRU LINDE

Hvad? Jeg –?

NORA

Nå, nå, nå; bliv ikke forskrækket. Du kunde jo ikke vide, at Torvald havde forbudt det. Jeg skal sige dig, han er bange jeg skal få stygge tænder af dem. Men pyt, – for engangs skyld –! Ikke sandt, doktor Rank? Vær så god!

(putter ham en makron i munden)

Og du også, Kristine. Og jeg skal også have en; bare en liden en – eller højst to.

(spadserer igen)

Ja nu er jeg rigtignok umådelig lykkelig. Nu er der bare en eneste ting i verden, som jeg skulde have en sådan umådelig lyst til.

RANK

Nå? Og hvad er det?

NORA

Der er noget, som jeg havde en så umådelig lyst til at sige så Torvald hørte på det.

RANK

Og hvorfor kan De så ikke sige det?

NORA

Nej, det tør jeg ikke, for det er så stygt.

FRU LINDE

Stygt?

RANK

Ja, da er det ikke rådeligt. Men til os kan De jo nok –. Hvad er det, De har sådan lyst til at sige, så Helmer hører på det?

NORA

Jeg har en sådan umådelig lyst til at sige: død og pine.

RANK

Er De gal!

FRU LINDE

Men bevares, Nora –!

RANK

Sig det. Der er han.

NORA gemmer makronposen

Hys, hys, hys!

Helmer, med overfrakke på armen og hat i hånden, kommer fra sit værelse.

NORA imod ham

Nå, kære Torvald, blev du af med ham?

HELMER

Ja, nu gik han.

NORA

Må jeg forestille dig –; det er Kristine, som er kommen til byen.

HELMER

Kristine –? Om forladelse, men jeg ved ikke –

NORA

Fru Linde, kære Torvald; fru Kristine Linde.

HELMER

Ah så. Formodentlig en barndomsveninde af min hustru?

FRU LINDE

Ja vi har kendt hinanden i tidligere dage.

NORA

Og tænk, nu har hun gjort den lange rejse herind for at få tale med dig.

HELMER

Hvad skal det sige?

FRU LINDE

Ja ikke egentlig –

NORA

Kristine er nemlig så umådelig flink i kontorarbejde, og så har hun en sådan uhyre lyst til at komme under en dygtig mands ledelse og lære mere, end det hun alt kan –

HELMER

Meget fornuftigt, frue.

NORA

Og da hun så hørte, at du var bleven bankdirektør – der kom telegram om det – så rejste hun så fort hun kunde herind og –. Ikke sandt, Torvald, du kan nok for min skyld gøre lidt for Kristine? Hvad?

HELMER

Jo det var slet ikke umuligt. Fruen er formodentlig enke?

FRU LINDE

Ja.

HELMER

Og har øvelse i kontorforretninger?

FRU LINDE

Ja så temmelig.

HELMER

Nå, da er det højst rimeligt, at jeg kan skaffe Dem en ansættelse –

NORA klapper i hænderne

Ser du; ser du!

HELMER

De er kommen i et heldigt øjeblik, frue –

FRU LINDE

Å, hvorledes skal jeg takke Dem –?

HELMER

Behøves slet ikke.

(trækker yderfrakken på)

Men idag må De have mig undskyldt –

RANK

Vent; jeg går med dig.

(henter sin pelts i entreen og varmer den ved ovnen)

NORA

Bliv ikke længe ude, kære Torvald.

HELMER

En times tid; ikke mere.

NORA

Går du også, Kristine?

FRU LINDE tager ydertøjet på

Ja, nu må jeg ud og se mig om efter et værelse.

HELMER

Så går vi kanske ned over gaden sammen.

NORA hjælper hende

Hvor kedeligt, at vi skal bo så indskrænket; men det er os umuligt at –

FRU LINDE

Å, hvad tænker du på! Farvel, kære Nora, og tak for alt.

NORA

Farvel sålænge. Ja, iaften kommer du naturligvis igen. Og De også, doktor Rank. Hvad? Om De blir så bra’? Å jo såmæn gør De så; pak Dem bare godt ind.

Man går under almindelig samtale ud i entréen. Der høres børnestemmer udenfor på trappen.

NORA

Der er de! Der er de!

Hun løber hen og lukker op. Barnepigen Anne-Marie kommer med børnene.

NORA

Kom ind; kom ind!

(bøjer sig ned og kysser dem)

Å I søde, velsignede –! Ser du dem, Kristine? Er de ikke dejlige!

RANK

Ikke passiar her i luftdraget!

HELMER

Kom, fru Linde; nu blir her ikke udholdeligt for andre end mødre.

Doktor Rank, Helmer og fru Linde går nedover trapperne. Barnepigen går ind i stuen med børnene, Nora ligeledes, idet hun lukker døren til forstuen.

NORA

Hvor friske og kække I ser ud. Nej, for røde kinder I har fået! Som æbler og roser.

(børnene taler i munden på hende under det følgende)

Har I moret jer så godt? Det var jo prægtigt. Ja så; du har trukket både Emmy og Bob på kælken? Nej tænk, på engang! Ja, du er en flink gut, Ivar. Å, lad mig holde hende lidt, Anne-Marie. Mit søde lille dukkebarn!

(tager den mindste fra barnepigen og danser med hende)

Ja, ja, mamma skal danse med Bob også. Hvad? Har I kastet snebold? Å, der skulde jeg have været med! Nej, ikke det; jeg vil selv klæde dem af, Anne-Marie. Å jo, lad mig få lov; det er så morsomt. Gå ind så længe; du ser så forfrossen ud. Der står varm kaffe til dig på ovnen.

Barnepigen går ind i værelset tilvenstre. Nora tager børnenes ydertøj af og kaster det omkring, idet hun lar dem fortælle i munden på hverandre.

NORA

Ja så? Så der var en stor hund, som løb efter jer? Men den bed ikke? Nej, hundene bider ikke små dejlige dukkebørn. Ikke se i pakkerne, Ivar! Hvad det er? Ja, det skulde I bare vide. Å nej, nej; det er noget fælt noget. Så? Skal vi lege? Hvad skal vi lege? Gemmespil. Ja lad os lege gemmespil. Bob skal gemme sig først. Skal jeg? Ja, lad mig gemme mig først.

Hun og børnene leger under latter og jubel i stuen og i det tilstødende værelse til højre. Tilsidst gemmer Nora sig under bordet; børnene kommer stormende ind, søger, men kan ikke finde hende, hører hendes dæmpede latter, styrter hen til bordet, løfter tæppet op, ser hende. Stormende jubel. Hun kryber frem som for at skræmme dem. Ny jubel. Det har imidlertid banket på indgangsdøren; ingen har lagt mærke til det. Nu åbnes døren halvt og sagfører Krogstad kommer tilsyne; han venter lidt; legen fortsættes.

KROGSTAD

Om forladelse, fru Helmer –

NORA med et dæmpet skrig, vender sig og springer halvt ivejret

Ah! Hvad vil De?

KROGSTAD

Undskyld; yderdøren stod påklem; der må nogen have glemt at lukke den –

NORA rejser sig

Min mand er ikke hjemme, herr Krogstad.

KROGSTAD

Jeg ved det.

NORA

Ja – hvad vil De så her?

KROGSTAD

Tale et ord med Dem.

NORA

Med –?

(til børnene, sagte)

Gå ind til Anne-Marie. Hvad? Nej, den fremmede mand vil ikke gøre mamma noget ondt. Når han er gået, skal vi lege igen.

Hun fører børnene ind i værelset tilvenstre og lukker døren efter dem.

NORA urolig, spændt

De vil tale med mig?

KROGSTAD

Ja, jeg vil det.

NORA

Idag –? Men vi har jo endnu ikke den første i måneden –

KROGSTAD

Nej, vi har julaften. Det vil komme an på Dem selv, hvad juleglæde De får.

NORA

Hvad er det, De vil? Jeg kan aldeles ikke idag –

KROGSTAD

Det skal vi indtil videre ikke snakke om. Det er noget andet. De har dog vel tid et øjeblik?

NORA

Å ja; ja visst, det har jeg nok, endskønt –

KROGSTAD

Godt. Jeg sad inde på Olsens restauration og så Deres mand gå nedover gaden –

NORA

Ja vel.

KROGSTAD

– med en dame.

NORA

Og hvad så?

KROGSTAD

Måtte jeg være så fri at spørge: var ikke den dame en fru Linde?

NORA

Jo.

KROGSTAD

Netop kommen til byen?

NORA

Ja, idag.

KROGSTAD

Hun er jo en god veninde af Dem?

NORA

Jo, det er hun. Men jeg indser ikke –

KROGSTAD

Jeg har også kendt hende engang.

NORA

Det ved jeg.

KROGSTAD

Så? De har rede på den sag. Det tænkte jeg nok. Ja, må jeg så spørge Dem kort og godt: skal fru Linde have nogen ansættelse i Aktiebanken?

NORA

Hvor kan De tillade Dem at udspørge mig, herr Krogstad, De, en af min mands underordnede? Men siden De spørger, så skal De få vide det: Ja, fru Linde skal have en ansættelse. Og det er mig, som har talt hendes sag, herr Krogstad. Nu ved De det.

KROGSTAD

Jeg havde altså lagt rigtig sammen.

NORA går op og ned ad gulvet

Å, man har dog vel altid en liden smule indflydelse, skulde jeg tro. Fordi om man er en kvinde, er det slet ikke derfor sagt, at –. Når man står i et underordnet forhold, herr Krogstad, så burde man virkelig vogte sig for at støde nogen, som – hm –

KROGSTAD

– som har indflydelse?

NORA

Ja netop.

KROGSTAD skifter tone

Fru Helmer, vil De være af den godhed at anvende Deres indflydelse til fordel for mig.

NORA

Hvad nu? Hvad mener De?

KROGSTAD

Vil De være så god at sørge for, at jeg beholder min underordnede stilling i banken.

NORA

Hvad skal det sige? Hvem tænker på at tage Deres stilling fra Dem?

KROGSTAD

Å, De behøver ikke at spille den uvidende ligeover for mig. Jeg skønner godt, at det ikke kan være Deres veninde behageligt at udsætte sig for at støde sammen med mig; og jeg skønner nu også, hvem jeg kan takke for, at jeg skal jages væk.

NORA

Men jeg forsikrer Dem –

KROGSTAD

Ja, ja, ja, kort og godt: det er endnu tid og jeg råder Dem, at De anvender Deres indflydelse for at forhindre det.

NORA

Men, herr Krogstad, jeg har aldeles ingen indflydelse.

KROGSTAD

Ikke det? Jeg syntes, De nylig selv sagde –

NORA

Det var naturligvis ikke således at forstå. Jeg! Hvor kan De tro, at jeg har nogen sådan indflydelse på min mand?

KROGSTAD

Å, jeg kender Deres mand fra studenterdagene. Jeg tænker ikke herr bankdirektøren er fastere, end andre ægtemænd.

NORA

Taler De ringeagtende om min mand, så viser jeg Dem døren.

KROGSTAD

Fruen er modig.

NORA

Jeg er ikke bange for Dem længer. Når nytår er over, skal jeg snart være ude af det hele.

KROGSTAD mere behersket

Hør mig nu, frue. Hvis det blir nødvendigt, så kommer jeg til at kæmpe ligesom på livet, for at beholde min lille post i banken.

NORA

Ja, det lader virkelig til.

KROGSTAD

Det er ikke bare for indtægtens skyld; den er det mig endogså mindst om at gøre. Men der er noget andet –. Nå ja, ud med det! Det er dette her, ser De. De ved naturligvis lige så godt som alle andre, at jeg engang for en del år siden har gjort mig skyldig i en ubesindighed.

NORA

Jeg tror, jeg har hørt om noget sådant.

KROGSTAD

Sagen kom ikke for retten; men alle veje blev ligesom stængte for mig med det samme. Så slog jeg ind på de forretninger, som De jo ved. Noget måtte jeg jo gribe til; og jeg tør sige, jeg har ikke været blandt de værste. Men nu må jeg ud af alt dette. Mine sønner vokser til; for deres skyld må jeg se at skaffe mig tilbage så megen borgerlig agtelse, som muligt. Denne post i banken var ligesom det første trappetrin for mig. Og nu vil Deres mand sparke mig væk fra trappen, så jeg kommer til at stå nede i sølen igen.

NORA

Men for Guds skyld, herr Krogstad, det står aldeles ikke i min magt at hjælpe Dem.

KROGSTAD

Det er fordi De ikke har vilje til det; men jeg har midler til at tvinge Dem.

NORA

De vil dog vel ikke fortælle min mand, at jeg skylder Dem penge?

KROGSTAD

Hm; hvis jeg nu fortalte ham det?

NORA

Det vilde være skammeligt handlet af Dem.

(med gråden i halsen)

Denne hemmelighed, som er min glæde og min stolthed, den skulde han få vide på en så styg og plump måde, – få vide den af Dem. De vil udsætte mig for de frygteligste ubehageligheder –

KROGSTAD

Bare ubehageligheder?

NORA hæftigt

Men gør De det kun; det blir værst for Dem selv; for da får min mand rigtig se, hvilket slet menneske De er, og da får De nu aldeles ikke beholde posten.

KROGSTAD

Jeg spurgte, om det bare var huslige ubehageligheder, De var bange for?

NORA

Får min mand det at vide, så vil han naturligvis straks betale, hvad der står til rest; og så har vi ikke mere med Dem at skaffe.

KROGSTAD et skridt nærmere

Hør, fru Helmer; – enten har De ikke nogen stærk hukommelse, eller også har De ikke videre skøn på forretninger. Jeg får nok sætte Dem lidt grundigere ind i sagen.

NORA

Hvorledes det?

KROGSTAD

Da Deres mand var syg, kom De til mig for at få låne tolv hundrede specier.

NORA

Jeg vidste ingen anden.

KROGSTAD

Jeg loved da at skaffe Dem beløbet –

NORA

De skaffed det jo også.

KROGSTAD

Jeg loved at skaffe Dem beløbet på visse betingelser. De var dengang så optagen af Deres mands sygdom, og så ivrig for at få rejsepenge, at jeg tror, De ikke havde videre tanke for alle biomstændighederne. Det er derfor ikke afvejen at minde Dem om dette. Nå; jeg loved at skaffe Dem pengene mod et gældsbevis, som jeg affatted.

NORA

Ja, og som jeg underskrev.

KROGSTAD

Godt. Men nedenunder tilføjed jeg nogle linjer, hvori Deres fader indestod for gælden. Disse linjer skulde Deres fader underskrive.

NORA

Skulde –? Han underskrev jo.

KROGSTAD

Jeg havde sat datum in blanco; det vil sige, Deres fader skulde selv anføre, på hvilken dag han underskrev papiret. Husker fruen det?

NORA

Ja jeg tror nok –

KROGSTAD

Jeg overgav Dem derpå gældsbeviset, for at De skulde sende det i posten til Deres fader. Var det ikke så?

NORA

Jo.

KROGSTAD

Og det gjorde De naturligvis også straks; for allerede en fem–sex dage efter bragte De mig beviset med Deres faders underskrift. Så fik De da beløbet udbetalt.

NORA

Nu ja; har jeg ikke afbetalt ordentligt?

KROGSTAD

Så temmelig, jo. Men – for at komme tilbage til det, vi talte om, – det var nok en tung tid for Dem dengang, frue?

NORA

Ja det var det.

KROGSTAD

Deres fader lå nok meget syg, tror jeg.

NORA

Han lå på sit yderste.

KROGSTAD

Døde nok kort efter?

NORA

Ja.

KROGSTAD

Sig mig, fru Helmer, skulde De tilfældigvis huske Deres faders dødsdag? Hvad dag i måneden, mener jeg.

NORA

Pappa døde den 29. September.

KROGSTAD

Det er ganske rigtigt; det har jeg erkyndiget mig om. Og derfor er der en besynderlighed,

(tager et papir frem)

som jeg slet ikke kan forklare mig.

NORA

Hvilken besynderlighed? Jeg ved ikke –

KROGSTAD

Det er den besynderlighed, frue, at Deres fader har underskrevet dette gældsbevis tre dage efter sin død.

NORA

Hvorledes? Jeg forstår ikke –

KROGSTAD

Deres fader døde den 29. September. Men se her. Her har Deres fader dateret sin underskrift den 2. Oktober. Er ikke det besynderligt, frue?

Nora tier.

KROGSTAD

Kan De forklare mig det?

Nora tier fremdeles.

KROGSTAD

Påfaldende er det også, at ordene 2. Oktober og årstallet ikke er skrevet med Deres faders håndskrift, men med en håndskrift, som jeg synes jeg skulde kende. Nå, det lar sig jo forklare; Deres fader kan have glemt at datere sin underskrift, og så har en eller anden gjort det på måfå her, forinden man endnu vidste om dødsfaldet. Der er ikke noget ondt i det. Det er navnets underskrift, det kommer an på. Og den er jo ægte, fru Helmer? Det er jo virkelig Deres fader, som selv har skrevet sit navn her?

NORA efter en kort taushed, kaster hovedet tilbage og ser trodsigt på ham

Nej, det er ikke. Det er mig, som har skrevet pappas navn.

KROGSTAD

Hør, frue, – ved De vel, at dette er en farlig tilståelse?

NORA

Hvorfor det? De skal snart få Deres penge.

KROGSTAD

Må jeg gøre Dem et spørgsmål, – hvorfor sendte De ikke papiret til Deres fader?

NORA

Det var umuligt. Pappa lå jo syg. Hvis jeg skulde have bedt om hans underskrift, så måtte jeg også sagt ham, hvad pengene skulde bruges til. Men jeg kunde jo ikke sige ham, så syg som han var, at min mands liv stod i fare. Det var jo umuligt.

KROGSTAD

Så havde det været bedre for Dem, om De havde opgivet den udenlandsrejse.

NORA

Nej, det var umuligt. Den rejse skulde jo redde min mands liv. Den kunde jeg ikke opgive.

KROGSTAD

Men tænkte De da ikke på, at det var et bedrageri imod mig –?

NORA

Det kunde jeg aldeles ikke tage noget hensyn til. Jeg brød mig slet ikke om Dem. Jeg kunde ikke udstå Dem for alle de kolde vanskeligheder, De gjorde, skønt De vidste, hvor farligt det stod til med min mand.

KROGSTAD

Fru Helmer, De har åbenbart ikke nogen klar forestilling om, hvad det egentlig er for noget, De har gjort Dem skyldig i. Men jeg kan fortælle Dem, at det var hverken noget mere eller noget værre, det, jeg engang begik, og som ødelagde hele min borgerlige stilling.

NORA

De? Vil De bilde mig ind, at De skulde have foretaget Dem noget modigt for at redde Deres hustrus liv?

KROGSTAD

Lovene spørger ikke om bevæggrunde.

NORA

Da må det være nogen meget dårlige love.

KROGSTAD

Dårlige eller ikke, – fremlægger jeg dette papir i retten, så blir De dømt efter lovene.

NORA

Det tror jeg aldeles ikke. En datter skulde ikke have ret til at skåne sin gamle dødssyge fader for ængstelser og bekymringer? Skulde ikke en hustru have ret til at redde sin mands liv? Jeg kender ikke lovene så nøje; men jeg er viss på, at der må stå etsteds i dem, at sådant er tilladt. Og det ved ikke De besked om, De, som er sagfører? De må være en dårlig jurist, herr Krogstad.

KROGSTAD

Kan så være. Men forretninger, – slige forretninger, som vi to har med hinanden, – dem tror De dog vel, jeg forstår mig på? Godt. Gør nu hvad De lyster. Men det siger jeg Dem: blir jeg udstødt for anden gang, så skal De gøre mig selskab.

Han hilser og går ud gennem forstuen.

NORA en stund eftertænksom; kaster med nakken

Å hvad! – At ville gøre mig bange! Så enfoldig er jeg da ikke.

(giver sig ifærd med at lægge børnenes tøj sammen; holder snart op)

Men –? – – Nej, men det er jo umuligt! Jeg gjorde det jo af kærlighed.

BØRNENE i døren tilvenstre

Mamma, nu gik den fremmede mand ud igennem porten.

NORA

Ja, ja, jeg ved det. Men tal ikke til nogen om den fremmede mand. Hører I det? Ikke til pappa heller!

BØRNENE

Nej, mamma; men vil du så lege igen?

NORA

Nej, nej; ikke nu.

BØRNENE

Å men, mamma, du loved det jo.

NORA

Ja, men jeg kan ikke nu. Gå ind; jeg har så meget at gøre. Gå ind; gå ind, kære søde børn.

Hun nøder dem varsomt ind i værelset og lukker døren efter dem.

NORA sætter sig på sofaen, tager et broderi og gør nogle sting, men går snart istå

Nej!

(kaster broderiet, rejser sig, går til forstuedøren og råber ud)

Helene! Lad mig få træet ind.

(går til bordet tilvenstre og åbner bordskuffen; standser atter)

Nej, men det er jo aldeles umuligt!

STUEPIGEN med grantræet

Hvor skal jeg sætte det, frue?

NORA

Der; midt på gulvet.

STUEPIGEN

Skal jeg ellers hente noget?

NORA

Nej, tak; jeg har, hvad jeg behøver.

Pigen, der har sat træet fra sig, går ud igen.

NORA ifærd med at pynte juletræet

Her skal lys – og her skal blomster. – Det afskyelige menneske! Snak, snak, snak! Der er ingen ting ivejen. Juletræet skal blive dejligt. Jeg vil gøre alt, hvad du har lyst til, Torvald; – jeg skal synge for dig, danse for dig –

Helmer, med en pakke papirer under armen, kommer udefra.

NORA

Ah, – kommer du alt igen?

HELMER

Ja. Har her været nogen?

NORA

Her? Nej.

HELMER

Det var besynderligt. Jeg så Krogstad gå ud af porten.

NORA

Så? Å ja, det er sandt, Krogstad var her et øjeblik.

HELMER

Nora, jeg kan se det på dig, han har været her og bedt dig lægge et godt ord ind for ham.

NORA

Ja.

HELMER

Og det skulde du gøre ligesom af egen drift? Du skulde fortie for mig, at han havde været her. Bad han ikke om det også?

NORA

Jo, Torvald; men –

HELMER

Nora, Nora, og det kunde du indlade dig på? Føre samtale med et sligt menneske, og give ham løfte på noget! Og så ovenikøbet sige mig en usandhed!

NORA

En usandhed –?

HELMER

Sagde du ikke, at her ingen havde været?

(truer med fingeren)

Det må aldrig min lille sangfugl gøre mere. En sangfugl må have rent næb at kviddre med; aldrig falske toner.

(tager hende om livet)

Er det ikke så det skal være? Jo, det vidste jeg nok.

(slipper hende)

Og så ikke mere om det.

(sætter sig foran ovnen)

Ah, hvor her er lunt og hyggeligt.

(blader lidt i sine papirer)

NORA beskæftiget med juletræet, efter et kort ophold

Torvald!

HELMER

Ja.

NORA

Jeg glæder mig så umådeligt til kostumeballet hos Stenborgs iovermorgen.

HELMER

Og jeg er umådelig nysgærrig efter at se, hvad du vil overraske mig med.

NORA

Ak, det dumme indfald.

HELMER

Nå?

NORA

Jeg kan ikke finde på noget, som duer; altsammen blir så tåbeligt, så intetsigende.

HELMER

Er lille Nora kommen til den erkendelse?

NORA bag hans stol, med armene på stolryggen

Har du meget travlt, Torvald?

HELMER

Å –

NORA

Hvad er det for papirer?

HELMER

Banksager.

NORA

Allerede?

HELMER

Jeg har ladet den aftrædende bestyrelse give mig fuldmagt til at foretage de fornødne forandringer i personalet og i forretningsplanen. Det må jeg bruge juleugen til. Jeg vil have alt i orden til nytår.

NORA

Det var altså derfor, at denne stakkers Krogstad –

HELMER

Hm.

NORA fremdeles lænet til stolryggen, purrer langsomt i hans nakkehår

Hvis du ikke havde havt så travlt, vilde jeg have bedt dig om en umådelig stor tjeneste, Torvald.

HELMER

Lad mig høre. Hvad skulde det være?

NORA

Der er jo ingen, der har en sådan fin smag, som du. Nu vilde jeg så gerne se godt ud på kostumeballet. Torvald, kunde ikke du tage dig af mig og bestemme, hvad jeg skal være, og hvorledes min dragt skal være indrettet?

HELMER

Aha, er den lille egensindige ude og søger en redningsmand?

NORA

Ja Torvald, jeg kan ikke komme nogen vej uden din hjelp.

HELMER

Godt, godt; jeg skal tænke på sagen; vi skal nok finde på råd.

NORA

Å hvor det er snilt af dig.

(går atter til juletræet; ophold)

Hvor smukt de røde blomster tar sig ud. – Men sig mig, er det virkelig så slemt, det, som denne Krogstad har gjort sig skyldig i?

HELMER

Skrevet falske navne. Har du nogen forestilling om, hvad det vil sige?

NORA

Kan han ikke have gjort det af nød?

HELMER

Jo, eller, som så mange, i ubesindighed. Jeg er ikke så hjerteløs, at jeg ubetinget skulde fordømme en mand for en sådan enkeltstående handlings skyld.

NORA

Nej, ikke sandt, Torvald!

HELMER

Mangen en kan moralsk rejse sig igen, hvis han åbent bekender sin brøde og udstår sin straf.

NORA

Straf –?

HELMER

Men den vej gik nu ikke Krogstad; han hjalp sig igennem ved kneb og kunstgreb; og det er dette, som moralsk har nedbrudt ham.

NORA

Tror du, at det skulde –?

HELMER

Tænk dig blot, hvorledes et sådant skyldbevidst menneske må lyve og hykle og forstille sig til alle sider, må gå med maske på ligeover for sine allernærmeste, ja ligeover for sin egen hustru og sine egne børn. Og dette med børnene, det er just det forfærdeligste, Nora.

NORA

Hvorfor?

HELMER

Fordi en sådan dunstkreds af løgn bringer smitte og sygdomsstof ind i et helt hjems liv. Hvert åndedrag, som børnene tager i et sådant hus, er fyldt med spirer til noget stygt.

NORA nærmere bag ham

Er du viss på det?

HELMER

Å kære, det har jeg tidtnok erfaret som advokat. Næsten alle tidligt forvorpne mennesker har havt løgnagtige mødre.

NORA

Hvorfor just – mødre?

HELMER

Det skriver sig hyppigst fra mødrene; men fædre virker naturligvis i samme retning; det ved enhver sagfører meget godt. Og dog har denne Krogstad gået derhjemme i hele år og forgiftet sine egne børn i løgn og forstillelse; det er derfor jeg kalder ham moralsk forkommen.

(strækker hænderne ud imod hende)

Derfor skal min søde lille Nora love mig ikke at tale hans sag. Din hånd på det. Nå, nå, hvad er det? Ræk mig hånden. Se så. Afgjort altså. Jeg forsikrer dig, det vilde været mig umuligt at arbejde sammen med ham; jeg føler bogstavelig et legemligt ildebefindende i slige menneskers nærhed.

NORA drager hånden til sig og går over på den anden side af juletræet

Hvor varmt her er. Og jeg har så meget at bestille.

HELMER rejser sig og samler sine papirer sammen

Ja, jeg får også tænke på at få læst lidt af dette igennem før bordet. Din dragt skal jeg også tænke på. Og noget til at hænge i guldpapir på juletræet har jeg kanske også i beredskab.

(lægger hånden på hendes hoved)

Å du min velsignede lille sangfugl.

Han går ind i sit værelse og lukker døren efter sig.

NORA sagte, efter en stilhed

Å hvad! Det er ikke så. Det er umuligt. Det må være umuligt.

BARNEPIGEN i døren tilvenstre

De små beer så vakkert om de må komme ind til mamma.

NORA

Nej, nej, nej; slip dem ikke ind til mig! Vær hos dem du, Anne-Marie.

BARNEPIGEN

Ja, ja, frue.

(lukker døren)

NORA bleg af rædsel

Fordærve mine små børn –! Forgifte hjemmet?

(kort ophold; hun hæver nakken)

Dette er ikke sandt. Dette er aldrig i evighed sandt.

ANDEN AKT

Samme stue. Oppe i krogen ved pianofortet står juletræet, plukket, forpjusket og med nedbrændte lysestumper. Noras ydertøj ligger på sofaen.

Nora, alene i stuen, går urolig omkring; tilsidst standser hun ved sofaen og tager sin kåbe.

NORA slipper kåben igen

Nu kom der nogen!

(mod døren; lytter)

Nej, – der er ingen. Naturligvis – der kommer ingen idag, første juledag; – og ikke imorgen heller. – Men kanske –

(åbner døren og ser ud)

Nej; ingenting i brevkassen; ganske tom.

(går fremover gulvet)

Å tosseri! Han gør naturligvis ikke alvor af det. Der kan jo ikke ske noget sligt. Det er umuligt. Jeg har jo tre små børn.

Barnepigen, med en stor papæske, kommer fra værelset tilvenstre.

BARNEPIGEN

Jo endelig fandt jeg da æsken med maskeradeklæderne.

NORA

Tak; sæt den på bordet.

BARNEPIGEN gør så

Men de er nok svært i uorden.

NORA

Å gid jeg kunde rive dem i hundred tusend stykker!

BARNEPIGEN

Bevares; de kan godt sættes istand; bare lidt tålmodighed.

NORA

Ja, jeg vil gå hen og få fru Linde til at hjælpe mig.

BARNEPIGEN

Nu ud igen? I dette stygge vejr? Fru Nora forkøler sig, – blir syg.

NORA

Å, det var ikke det værste. – Hvorledes har børnene det?

BARNEPIGEN

De stakkers småkryb leger med julegaverne, men –

NORA

Spør de tidt efter mig?

BARNEPIGEN

De er jo så vant til at ha’e mamma om sig.

NORA

Ja men, Anne-Marie, jeg kan ikke herefter være så meget sammen med dem som før.

BARNEPIGEN

Nå, småbørn vænner sig til alleting.

NORA

Tror du det? Tror du, de vilde glemme sin mamma, hvis hun var ganske borte?

BARNEPIGEN

Bevares; – ganske borte!

NORA

Hør, sig mig, Anne-Marie, – det har jeg så ofte tænkt på, – hvorledes kunde du bære over dit hjerte at sætte dit barn ud til fremmede?

BARNEPIGEN

Men det måtte jeg jo, når jeg skulde være amme for lille Nora.

NORA

Ja men at du vilde det?

BARNEPIGEN

Når jeg kunde få en så god plads? En fattig pige, som er kommen i ulykke, må være glad til. For det slette menneske gjorde jo ingenting for mig.

NORA

Men din datter har da visst glemt dig.

BARNEPIGEN

Å nej såmæn har hun ikke. Hun skrev da til mig, både da hun gik til præsten og da hun var blevet gift.

NORA tager hende om halsen

Du gamle Anne-Marie, du var en god moder for mig, da jeg var liden.

BARNEPIGEN

Lille Nora, stakker, havde jo ingen anden mor end jeg.

NORA

Og hvis de små ingen anden havde, så ved jeg nok, at du vilde –. Snak, snak, snak.

(åbner æsken)

Gå ind til dem. Nu må jeg –. Imorgen skal du få se, hvor dejlig jeg skal bli.

BARNEPIGEN

Ja, der blir såmæn ingen på hele ballet så dejlig som fru Nora.

Hun går ind i værelset tilvenstre.

NORA begynder at pakke ud af æsken, men kaster snart det hele fra sig

Å, hvis jeg turde gå ud. Hvis bare ingen kom. Hvis her bare ikke hændte noget herhjemme imens. Dum snak; der kommer ingen. Bare ikke tænke. Børste af muffen. Dejlige handsker, dejlige handsker. Slå det hen; slå det hen! En, to, tre, fire, fem, sex –

(skriger)

Ah, der kommer de –

(vil imod døren, men står ubeslutsom)

Fru Linde kommer fra forstuen, hvor hun har skilt sig ved ydertøjet.

NORA

Å, er det dig, Kristine. Der er vel ingen andre derude? – Hvor det var godt, at du kom.

FRU LINDE

Jeg hører, du har været oppe og spurgt efter mig.

NORA

Ja, jeg gik just forbi. Der er noget, du endelig må hjælpe mig med. Lad os sætte os her i sofaen. Se her. Der skal være kostumebal imorgenaften ovenpå hos konsul Stenborgs, og nu vil Torvald, at jeg skal være neapolitansk fiskerpige og danse Tarantella, for den lærte jeg på Capri.

FRU LINDE

Se, se; du skal give en hel forestilling?

NORA

Ja Torvald siger, jeg bør gøre det. Se, her har jeg dragten; den lod Torvald sy til mig dernede; men nu er det altsammen så forrevet, og jeg ved slet ikke –

FRU LINDE

Å det skal vi snart få istand; det er jo ikke andet end besætningen, som er gået lidt løs hist og her. Nål og tråd? Nå, her har vi jo hvad vi behøver.

NORA

Å hvor det er snilt af dig.

FRU LINDE syr

Så du skal altså være forklædt imorgen, Nora? Ved du hvad, – da kommer jeg hen et øjeblik og ser dig pyntet. Men jeg har jo rent glemt at takke dig for den hyggelige aften igår.

NORA rejser sig og går bortover gulvet

Å igår synes jeg ikke her var så hyggeligt, som det plejer. – Du skulde kommet lidt før til byen, Kristine. – Ja, Torvald forstår rigtignok at gøre hjemmet fint og dejligt.

FRU LINDE

Du ikke mindre, tænker jeg; du er vel ikke for ingenting din faders datter. Men sig mig, er doktor Rank altid så nedstemt som igår?

NORA

Nej, igår var det svært påfaldende. Men han bærer forresten på en meget farlig sygdom. Han har tæring i rygmarven, stakker. Jeg skal sige dig, hans fader var et væmmeligt menneske, som holdt elskerinder og sådant noget; og derfor blev sønnen sygelig fra barndommen af, forstår du.

FRU LINDE lar sytøjet synke

Men kæreste, bedste Nora, hvor får du sligt at vide?

NORA spadserer

Pyt, – når man har tre børn, så får en undertiden besøg af – af fruer, som er så halvvejs lægekyndige; og de fortæller en jo et og andet.

FRU LINDE syr igen; kort taushed

Kommer doktor Rank hver dag her i huset?

NORA

Hver evige dag. Han er jo Torvalds bedste ungdomsven, og min gode ven også. Doktor Rank hører ligesom huset til.

FRU LINDE

Men sig mig du: er den mand fuldt oprigtig? Jeg mener, vil han ikke gerne sige folk behageligheder?

NORA

Nej tvertimod. Hvor falder du på det?

FRU LINDE

Da du igår forestilled mig for ham, forsikred han, at han ofte havde hørt mit navn her i huset; men siden mærked jeg, at din mand slet ikke havde noget begreb om, hvem jeg egentlig var. Hvor kunde så doktor Rank –?

NORA

Jo det er ganske rigtigt, Kristine. Torvald holder jo så ubeskrivelig meget af mig; og derfor vil han eje mig ganske alene, som han siger. I den første tid blev han ligesom skinsyg bare jeg nævnte nogen af de kære mennesker derhjemme. Så lod jeg det naturligvis være. Men med doktor Rank taler jeg tidt om sligt noget; for han vil gerne høre på det, ser du.

FRU LINDE

Hør her, Nora; du er i mange stykker som et barn endnu; jeg er jo adskilligt ældre end du, og har lidt mere erfaring. Jeg vil sige dig noget: du skulde se at komme ud af dette her med doktor Rank.

NORA

Hvad for noget skulde jeg se at komme ud af?

FRU LINDE

Både af det ene og af det andet, synes jeg. Igår snakked du noget om en rig beundrer, som skulde skaffe dig penge –

NORA

Ja, en, som ikke er til – desværre. Men hvad så?

FRU LINDE

Har doktor Rank formue?

NORA

Ja det har han.

FRU LINDE

Og ingen at sørge for?

NORA

Nej, ingen; men –?

FRU LINDE

Og han kommer hver dag her i huset?

NORA

Ja, det hører du jo.

FRU LINDE

Men hvor kan den fine mand være så pågående?

NORA

Jeg forstår dig aldeles ikke.

FRU LINDE

Forstil dig nu ikke, Nora. Tror du ikke jeg skønner, hvem du har lånt de tolv hundrede specier af?

NORA

Er du fra sans og samling? Kan du tænke dig noget sligt! En ven af os, som kommer her hver eneste dag! Hvilken frygtelig pinlig stilling vilde ikke det være?

FRU LINDE

Altså virkelig ikke ham?

NORA

Nej, det forsikrer jeg dig. Det har aldrig et øjeblik kunnet falde mig ind –. Han havde heller ingen penge at låne bort dengang; han arved først bagefter.

FRU LINDE

Nå, det tror jeg var et held for dig, min kære Nora.

NORA

Nej, det kunde da aldrig falde mig ind at bede doktor Rank –. Forresten er jeg ganske viss på, at dersom jeg bad ham –

FRU LINDE

Men det gør du naturligvis ikke.

NORA

Nej naturligvis. Jeg synes ikke, jeg kan tænke mig, at det skulde bli nødvendigt. Men jeg er ganske sikker på, at dersom jeg talte til doktor Rank –

FRU LINDE

Bag din mands ryg?

NORA

Jeg må ud af det andet; det er også bag hans ryg. Jeg må ud af dette her.

FRU LINDE

Ja, ja, det sagde jeg også igår; men –

NORA går op og ned

En mand kan meget bedre klare sligt noget, end et fruentimmer –

FRU LINDE

Ens egen mand, ja.

NORA

Sniksnak.

(standser)

Når en betaler alt, hvad en skylder, så får en jo sit gældsbevis tilbage?

FRU LINDE

Ja det forstår sig.

NORA

Og kan rive det i hundrede tusend stykker og brænde det op, – det ækle skidne papir!

FRU LINDE ser stivt på hende, lægger sytøjet fra sig og rejser sig langsomt

Nora, du skjuler noget for mig.

NORA

Kan du se det på mig?

FRU LINDE

Der er hændt dig noget siden igår morges. Nora, hvad er det for noget?

NORA imod hende

Kristine!

(lytter)

Hys! Nu kom Torvald hjem. Se her; sæt dig ind til børnene sålænge. Torvald tåler ikke at se skræddersøm. Lad Anne-Marie hjælpe dig.

FRU LINDE samler en del af sagerne sammen

Ja, ja, men jeg går ikke herfra, før vi har talt oprigtigt sammen.

Hun går ind til venstre; i det samme kommer Helmer fra forstuen.

NORA går ham imøde

Å, hvor jeg har ventet på dig, kære Torvald.

HELMER

Var det sypigen –?

NORA

Nej, det var Kristine; hun hjælper mig at gøre min dragt istand. Du kan tro, jeg skal komme til at tage mig ud.

HELMER

Ja var det ikke et ganske heldigt indfald af mig?

NORA

Prægtigt! Men er jeg ikke også snil, at jeg føjer dig?

HELMER tager hende under hagen

Snil – fordi du føjer din mand? Nå, nå, du lille galning, jeg ved nok, du mente det ikke så. Men jeg vil ikke forstyrre dig; du skal vel prøve, kan jeg tro.

NORA

Og du skal vel arbejde?

HELMER

Ja.

(viser en pakke papirer)

Se her. Jeg har været nede i banken –

(vil gå ind i sit værelse)

NORA

Torvald.

HELMER standser

Ja.

NORA

Hvis nu din lille ekorn bad dig rigtig inderlig vakkert om en ting –?

HELMER

Hvad så?

NORA

Vilde du så gøre det?

HELMER

Først må jeg naturligvis vide, hvad det er.

NORA

Ekornen skulde løbe omkring og gøre spilopper, hvis du vilde være snil og føjelig.

HELMER

Frem med det da.

NORA

Lærkefuglen skulde kvidre i alle stuerne, både højt og lavt –

HELMER

Å hvad, det gør jo lærkefuglen alligevel.

NORA

Jeg skulde lege alfepige og danse for dig i måneskinnet, Torvald.

HELMER

Nora, – det er dog vel aldrig det, du slog på imorges?

NORA nærmere

Jo, Torvald, jeg beer dig så bønligt!

HELMER

Og du har virkelig mod til at rippe den sag op igen?

NORA

Ja, ja, du må føje mig; du må lade Krogstad få beholde sin post i banken.

HELMER

Min kære Nora, hans post har jeg bestemt for fru Linde.

NORA

Ja, det er umådelig snilt af dig; men du kan jo bare afskedige en anden kontorist istedetfor Krogstad.

HELMER

Dette er dog en utrolig egensindighed! Fordi du går hen og gir et ubetænksomt løfte om at tale for ham, så skulde jeg –!

NORA

Det er ikke derfor, Torvald. Det er for din egen skyld. Dette menneske skriver jo i de styggeste aviser; det har du selv sagt. Han kan gøre dig så usigelig meget ondt. Jeg har en sådan dødelig angst for ham –

HELMER

Aha, jeg forstår; det er gamle erindringer, som skræmmer dig op.

NORA

Hvad mener du med det?

HELMER

Du tænker naturligvis på din fader.

NORA

Ja; ja vel. Husk bare på, hvorledes ondskabsfulde mennesker skrev i aviserne om pappa og bagtalte ham så grueligt. Jeg tror, de havde fået ham afsat, hvis ikke departementet havde sendt dig derhen for at se efter, og hvis ikke du havde været så velvillig og så hjælpsom imod ham.

HELMER

Min lille Nora, der er en betydelig forskel mellem din fader og mig. Din fader var ingen uangribelig embedsmand. Men det er jeg; og det håber jeg, at jeg skal blive ved at være sålænge jeg står i min stilling.

NORA

Å, der er ingen som ved, hvad onde mennesker kan finde på. Nu kunde vi få det så godt, så roligt og lykkeligt her i vort fredelige og sorgløse hjem, – du og jeg og børnene, Torvald! Derfor er det, at jeg beer dig så inderligt –

HELMER

Og just ved at gå i forbøn for ham gør du mig det umuligt at beholde ham. Det er allerede bekendt i banken, at jeg vil afskedige Krogstad. Skulde det nu rygtes, at den nye bankdirektør havde ladet sig omstemme af sin kone –

NORA

Ja hvad så –?

HELMER

Nej naturligvis; når bare den lille egensindige kunde få sin vilje –. Jeg skulde gå hen og gøre mig latterlig for hele personalet, – bringe folk på den tanke, at jeg var afhængig af alskens fremmede indflydelser? Jo du kan tro, jeg vilde snart komme til at spore følgerne! Og desuden, – der er en omstændighed, som gør Krogstad aldeles umulig i banken, så længe jeg står som direktør.

NORA

Hvad er det for noget?

HELMER

Hans moralske brøst kunde jeg kanske i nødsfald have overset –

NORA

Ja, ikke sandt, Torvald?

HELMER

Og jeg hører, han skal være ganske brugbar også. Men han er en ungdomsbekendt af mig. Det er et af disse overilede bekendtskaber, som man så mangen gang senere hen i livet generes af. Ja jeg kan gerne sige dig det lige ud: vi er dus. Og dette taktløse menneske lægger slet ikke skjul på det, når andre er tilstede. Tvertimod, – han tror, at det berettiger ham til en familiær tone imod mig; og så trumfer han hvert øjeblik ud med sit: du, du Helmer. Jeg forsikrer dig, det virker højst pinligt på mig. Han vilde gøre mig min stilling i banken utålelig.

NORA

Torvald, alt dette mener du ikke noget med.

HELMER

Ja så? Hvorfor ikke?

NORA

Nej, for dette her er jo bare smålige hensyn.

HELMER

Hvad er det, du siger? Smålig? Synes du, jeg er smålig!

NORA

Nej, tvertimod, kære Torvald; og just derfor –

HELMER

Lige meget; du kalder mine bevæggrunde smålige; så må vel jeg også være det. Smålig! Ja så! – Nå, dette skal tilforladelig få en ende.

(går til forstuedøren og råber)

Helene!

NORA

Hvad vil du?

HELMER søger mellem sine papirer

En afgørelse.

Stuepigen kommer ind.

HELMER

Se her; tag dette brev; gå ned med det straks. Få fat i et bybud og lad ham besørge det. Men hurtigt. Adressen står udenpå. Se, der er penge.

STUEPIGEN

Godt.

Hun går med brevet.

HELMER lægger papirerne sammen

Se så, min lille fru stivnakke.

NORA åndeløs

Torvald, – hvad var det for et brev?

HELMER

Krogstads opsigelse.

NORA

Kald det tilbage, Torvald! Det er endnu tid. Å, Torvald, kald det tilbage! Gør det for min skyld; – for din egen skyld; for børnenes skyld! Hører du, Torvald; gør det! Du ved ikke, hvad dette kan bringe over os alle.

HELMER

For sent.

NORA

Ja, for sent.

HELMER

Kære Nora, jeg tilgiver dig denne angst, som du her går i, skønt den igrunden er en fornærmelse imod mig. Jo, det er! Eller er det kanske ikke en fornærmelse at tro, at jeg skulde være bange for en forkommen vinkelskrivers hævn? Men jeg tilgiver dig det alligevel, fordi det så smukt vidner om din store kærlighed til mig.

(tager hende i sine arme)

Således skal det være, min egen elskede Nora. Lad så komme, hvad der vil. Når det rigtig gælder, kan du tro, jeg har både mod og kræfter. Du skal se, jeg er mand for at tage alt på mig.

NORA skrækslagen

Hvad mener du med det?

HELMER

Alt, siger jeg –

NORA fattet

Det skal du aldrig i evighed gøre.

HELMER

Godt; så deler vi, Nora, – som mand og hustru. Det er, som det skal være.

(kæler for hende)

Er du nu fornøjet? Så, så, så; ikke disse forskræmte dueøjne. Det er jo altsammen ikke andet end de tommeste indbildninger. – Nu skulde du spille Tarantellaen igennem og øve dig med tamburinen. Jeg sætter mig i det indre kontor og lukker mellemdøren, så hører jeg ingenting; du kan gøre al den larm du vil.

(vender sig i døren)

Og når Rank kommer, så sig ham, hvor han kan finde mig.

Han nikker til hende, går med sine papirer ind i sit værelse og lukker efter sig.

NORA forvildet af angst, står som fastnaglet, hvisker

Han var istand til at gøre det. Han gør det. Han gør det, trods alt i verden. – Nej, aldrig i evighed dette! Før alt andet! Redning –! En udvej –

(det ringer i forstuen)

Doktor Rank –! Før alt andet! Før alt, hvad det så skal være!

Hun stryger sig over ansigtet, griber sig sammen og går hen og åbner døren til forstuen. Doktor Rank står derude og hænger sin peltsfrakke op. Under det følgende begynder det at mørkne.

NORA

Goddag, doktor Rank. Jeg kendte Dem på ringningen. Men De skal ikke gå ind til Torvald nu; for jeg tror, han har noget at bestille.

RANK

Og De?

NORA idet han går ind i stuen og hun lukker døren efter ham

Å det ved De nok, – for Dem har jeg altid en stund tilovers.

RANK

Tak for det. Det skal jeg gøre brug af så længe jeg kan.

NORA

Hvad mener De med det? Så længe De kan?

RANK

Ja. Forskrækker det Dem?

NORA

Nå, det er et så underligt udtryk. Skulde der da indtræffe noget?

RANK

Der vil indtræffe det, som jeg længe har været forberedt på. Men jeg trode rigtignok ikke, at det skulde komme så snart.

NORA griber efter hans arm

Hvad er det, De har fået at vide? Doktor Rank, De skal sige mig det!

RANK sætter sig ved ovnen

Med mig går det nedover. Det er ikke noget at gøre ved.

NORA ånder lettet

Er det Dem –?

RANK

Hvem ellers? Det kan ikke nytte at lyve for sig selv. Jeg er den miserableste af alle mine patienter, fru Helmer. I disse dage har jeg foretaget et generalopgør af min indre status. Bankerot. Inden en måned ligger jeg kanske og rådner oppe på kirkegården.

NORA

Å fy, hvor stygt De taler.

RANK

Tingen er også forbandet styg. Men det værste er, at der vil gå så megen anden styghed forud. Der står nu bare en eneste undersøgelse tilbage; når jeg er færdig med den, så ved jeg så omtrent, hvad tid opløsningen begynder. Der er noget, jeg vil sige Dem. Helmer har i sin fine natur en så udpræget modbydelighed mod alt, hvad der er hæsligt. Jeg vil ikke ha’e ham i mit sygeværelse –

NORA

Å men doktor Rank –

RANK

Jeg vil ikke ha’e ham der. På ingen måde. Jeg stænger min dør for ham. – Så snart jeg har fået fuld visshed for det værste, sender jeg Dem mit visitkort med et sort kors på, og da ved De, at nu er ødelæggelsens vederstyggelighed begyndt.

NORA

Nej, idag er De da rent urimelig. Og jeg, som så gerne vilde, at De skulde have været i rigtig godt lune.

RANK

Med døden i hænderne? – Og således at bøde for en andens skyld. Er der retfærdighed i dette? Og i hver eneste familje råder der på en eller anden måde en slig ubønhørlig gengældelse –

NORA holder for ørerne

Sniksnak! Lystig; lystig!

RANK

Ja, det er minsæl ikke andet, end til at le ad, det hele. Min arme, uskyldige rygrad må svie for min faders lystige løjtnantsdage.

NORA ved bordet til venstre

Han var jo så henfalden til asparges og gåseleverpostejer. Var det ikke så?

RANK

Jo; og til trøfler.

NORA

Ja trøfler, ja. Og så til østers, tror jeg?

RANK

Ja østers, østers; det forstår sig.

NORA

Og så al den portvin og champagne til. Det er sørgeligt, at alle disse lækkre ting skal slå sig på benraden.

RANK

Især at de skal slå sig på en ulykkelig benrad, som ikke har fået det mindste godt af dem.

NORA

Ak ja, det er nu det allersørgeligste.

RANK ser forskende på hende

Hm –

NORA lidt efter

Hvorfor smilte De?

RANK

Nej, det var Dem, som lo.

NORA

Nej, det var Dem, som smilte, doktor Rank!

RANK rejser sig

De er nok en større skælm, end jeg havde tænkt.

NORA

Jeg er så opsat på galskaber idag.

RANK

Det lader til.

NORA med begge hænder på hans skuldre

Kære, kære doktor Rank, De skal ikke dø fra Torvald og mig.

RANK

Å det savn vilde De såmæn let forvinde. Den, som går bort, glemmes snart.

NORA ser angst på ham

Tror De det?

RANK

Man slutter nye forbindelser, og så –

NORA

Hvem slutter nye forbindelser?

RANK

Det vil både De og Helmer gøre, når jeg er væk. De selv er allerede i god gang, synes jeg. Hvad skulde denne fru Linde her igåraftes?

NORA

Aha, – De er dog vel aldrig skinsyg på den stakkers Kristine?

RANK

Jo, jeg er. Hun vil blive min efterfølgerske her i huset. Når jeg har fået forfald, skal kanske dette fruentimmer –

NORA

Hys; tal ikke så højt; hun er derinde.

RANK

Idag også? Ser De vel.

NORA

Bare for at sy på min dragt. Herregud, hvor urimelig De er.

(sætter sig på sofaen)

Vær nu snil, doktor Rank; imorgen skal De få se, hvor smukt jeg skal danse; og da skal De forestille Dem, at jeg gør det bare for Deres skyld, – ja, og så naturligvis for Torvalds; – det forstår sig.

(tager forskellige sager ud af æsken)

Doktor Rank; sæt Dem her, så skal jeg vise Dem noget.

RANK sætter sig

Hvad er det?

NORA

Se her. Se!

RANK

Silkestrømper.

NORA

Kødfarvede. Er ikke de dejlige? Ja, nu er her så mørkt; men imorgen –. Nej, nej, nej; De får bare se fodbladet. Å jo, De kan såmæn gerne få se oventil også.

RANK

Hm –

NORA

Hvorfor ser De så kritisk ud? Tror De kanske ikke de passer?

RANK

Det kan jeg umuligt ha’e nogen begrundet formening om.

NORA ser et øjeblik på ham

Fy skam Dem.

(slår ham let på øret med strømperne)

Det skal De ha’e.

(pakker dem atter sammen)

RANK

Og hvad er det så for andre herligheder, jeg skal få se.

NORA

De får ikke se en smule mere; for De er uskikkelig.

Hun nynner lidt og leder mellem sagerne.

RANK efter en kort taushed

Når jeg sidder her således ganske fortrolig sammen med Dem, så begriber jeg ikke – nej, jeg fatter det ikke – hvad der skulde blevet af mig, hvis jeg aldrig var kommen her i huset.

NORA smiler

Jo jeg tror nok, at De igrunden hygger Dem ganske godt hos os.

RANK sagtere, ser hen for sig

Og så at skulle gå fra det altsammen –

NORA

Sniksnak; De går ikke fra det.

RANK som før

– og ikke kunne efterlade sig et fattigt takkens tegn engang; knapt nok et flygtigt savn, – ikke andet, end en ledig plads, som kan udfyldes af den første den bedste.

NORA

Og hvis jeg nu bad Dem om –? Nej –

RANK

Om hvad?

NORA

Om et stort bevis på Deres venskab –

RANK

Ja, ja?

NORA

Nej jeg mener, – om en umådelig stor tjeneste –

RANK

Vilde De virkelig for en gangs skyld gøre mig så lykkelig?

NORA

Å, De ved jo slet ikke, hvad det er.

RANK

Nu godt; så sig det.

NORA

Nej men jeg kan ikke, doktor Rank; det er noget så urimelig meget, – både et råd og en hjælp og en tjeneste –

RANK

Så meget desto bedre. Det er mig ufatteligt, hvad De kan mene. Men så tal dog. Har jeg da ikke Deres fortrolighed?

NORA

Jo det har De som ingen anden. De er min troeste og bedste ven, det ved jeg nok. Derfor vil jeg også sige Dem det. Nu vel da, doktor Rank; der er noget, som De må hjælpe mig at forhindre. De ved, hvor inderligt, hvor ubeskrivelig højt Torvald elsker mig; aldrig et øjeblik vilde han betænke sig på at give sit liv hen for min skyld.

RANK bøjet mod hende

Nora, – tror De da, at han er den eneste –?

NORA med et let ryk

Som –?

RANK

Som gladelig gav sit liv hen for Deres skyld.

NORA tungt

Ja så.

RANK

Jeg har svoret ved mig selv, at De skulde vide det, før jeg gik bort. En bedre lejlighed vilde jeg aldrig finde. – Ja, Nora, nu ved De det. Og nu ved De altså også, at til mig kan De betro Dem, som til ingen anden.

NORA rejser sig; jævnt og roligt

Lad mig slippe frem.

RANK gør plads for hende, men bliver siddende

Nora –

NORA i døren til forstuen

Helene, bring lampen ind. –

(går hen imod ovnen)

Ak, kære doktor Rank, dette her var virkelig stygt af Dem.

RANK rejser sig

At jeg har elsket Dem fuldt så inderligt, som nogen anden? Var det stygt?

NORA

Nej, men at De går hen og siger mig det. Det var jo slet ikke nødvendigt –

RANK

Hvad mener De? Har De da vidst –?

Stuepigen kommer ind med lampen, sætter den på bordet og går ud igen.

RANK

Nora, – fru Helmer –, jeg spør Dem, har De vidst noget?

NORA

Å hvad ved jeg, hvad jeg har vidst eller ikke vidst? Jeg kan virkelig ikke sige Dem –. At De kunde være så klodset, doktor Rank! Nu var alting så godt.

RANK

Nå, De har ialtfald nu visshed for, at jeg står Dem til rådighed med liv og sjæl. Og vil De så tale ud.

NORA ser på ham

Efter dette?

RANK

Jeg beer Dem, lad mig få vide hvad det er.

NORA

Ingenting kan De få vide nu.

RANK

Jo, jo. Således må De ikke straffe mig. Lad mig få lov til at gøre for Dem, hvad der står i menneskelig magt.

NORA

Nu kan De ingenting gøre for mig. – Forresten behøver jeg visst ikke nogen hjælp. De skal se, det er bare indbildninger altsammen. Ja visst er det så. Naturligvis!

(sætter sig i gyngestolen, ser på ham, smiler)

Jo, De er rigtignok en net herre, doktor Rank. Synes De ikke, De skammer Dem, nu lampen er kommen ind?

RANK

Nej; egentlig ikke. Men jeg skal kanske gå – for stedse?

NORA

Nej, det skal De da rigtignok ikke gøre. De skal naturligvis komme her som før. De ved jo godt, Torvald kan ikke undvære Dem.

RANK

Ja, men De?

NORA

Å, jeg synes altid her blir så uhyre fornøjeligt, når De kommer.

RANK

Det er just det, som lokked mig ind på et vildspor. De er mig en gåde. Mangengang har det forekommet mig, at De næsten ligeså gerne vilde være sammen med mig, som med Helmer.

NORA

Ja, ser De, der er jo nogle mennesker, som man holder mest af, og andre mennesker, som man næsten helst vil være sammen med.

RANK

Å ja, der er noget i det.

NORA

Da jeg var hjemme, holdt jeg naturligvis mest af pappa. Men jeg syntes altid det var så umådelig morsomt, når jeg kunde stjæle mig ned i pigekammeret; for de vejleded mig ikke en smule; og så talte de altid så meget fornøjeligt sig imellem.

RANK

Aha; det er altså dem, jeg har afløst.

NORA springer op og hen til ham

Å, kære, snille doktor Rank, det mente jeg jo slet ikke. Men De kan vel skønne, at det er med Torvald ligesom med pappa –

Stuepigen kommer fra forstuen.

STUEPIGEN

Frue!

(hvisker og rækker hende et kort)

NORA kaster et øje på kortet

Ah!

(stikker det i lommen)

RANK

Noget galt på færde?

NORA

Nej, nej, på ingen måde; det er bare noget –; det er min nye dragt –

RANK

Hvorledes? Der ligger jo Deres dragt.

NORA

Å, ja den; men det er en anden; jeg har bestilt den –; Torvald må ikke vide det –

RANK

Aha, der har vi altså den store hemmelighed.

NORA

Ja visst; gå bare ind til ham; han sidder i det indre værelse; hold ham op så længe –

RANK

Vær rolig; han skal ikke slippe fra mig.

Han går ind i Helmers værelse.

NORA til pigen

Og han står og venter i køkkenet?

STUEPIGEN

Ja, han kom op bagtrappen –

NORA

Men sagde du ham ikke, at her var nogen?

STUEPIGEN

Jo, men det hjalp ikke.

NORA

Han vil ikke gå igen?

STUEPIGEN

Nej, han går ikke, før han får talt med fruen.

NORA

Så lad ham komme ind; men sagte. Helene, du må ikke sige det til nogen; det er en overraskelse for min mand.

STUEPIGEN

Ja, ja, jeg forstår nok –

Hun går ud.

NORA

Det forfærdelige sker. Det kommer alligevel. Nej, nej, nej, det kan ikke ske; det skal ikke ske.

Hun går hen og skyder skodden for Helmers dør.

Stuepigen åbner forstuedøren for sagfører Krogstad og lukker igen efter ham. Han er klædt i rejsepelts, yderstøvler og skindhue.

NORA hen imod ham

Tal sagte; min mand er hjemme.

KROGSTAD

Nå, lad ham det.

NORA

Hvad vil De mig?

KROGSTAD

Få vide besked om noget.

NORA

Så skynd Dem. Hvad er det?

KROGSTAD

De ved vel, at jeg har fået min opsigelse.

NORA

Jeg kunde ikke forhindre det, herr Krogstad. Jeg har kæmpet til det yderste for Deres sag; men det hjalp ikke noget.

KROGSTAD

Har Deres mand så liden kærlighed til Dem? Han ved, hvad jeg kan udsætte Dem for, og alligevel vover han –

NORA

Hvor kan De tænke, at han har fået det at vide?

KROGSTAD

Å nej, jeg tænkte det nu heller ikke. Det ligned slet ikke min gode Torvald Helmer at vise så meget mandsmod –

NORA

Herr Krogstad, jeg kræver agtelse for min mand.

KROGSTAD

Bevares, al skyldig agtelse. Men siden fruen holder dette her så ængstelig skjult, så tør jeg vel antage, at De også har fåt lidt bedre oplysning end igår, om hvad De egentlig har gjort?

NORA

Mere, end De nogensinde kunde lære mig.

KROGSTAD

Ja, slig en dårlig jurist som jeg –

NORA

Hvad er det, De vil mig?

KROGSTAD

Bare se, hvorledes det stod til med Dem, fru Helmer. Jeg har gået og tænkt på Dem hele dagen. En inkassator, en vinkelskriver, en – nå en, som jeg, har også lidt af det, som kaldes for hjertelag, ser De.

NORA

Så vis det; tænk på mine små børn.

KROGSTAD

Har De og Deres mand tænkt på mine? Men det kan nu være det samme. Det var bare det jeg vilde sige Dem, at De ikke behøver at tage denne sag altfor alvorligt. Der vil ikke for det første ske nogen påtale fra min side.

NORA

Å nej; ikke sandt; det vidste jeg nok.

KROGSTAD

Det hele kan jo ordnes i al mindelighed; det behøver slet ikke at komme ud iblandt folk; det blir bare imellem os tre.

NORA

Min mand må aldrig få noget at vide om dette.

KROGSTAD

Hvorledes vil De kunne forhindre det? Kan De kanske betale, hvad der står til rest?

NORA

Nej, ikke nu straks.

KROGSTAD

Eller har De kanske udvej til at rejse penge en af dagene?

NORA

Ingen udvej, som jeg vil gøre brug af.

KROGSTAD

Ja, det vilde nu ikke have nyttet Dem noget alligevel. Om De så stod her med aldrig så mange kontanter i hånden, så fik De ikke Deres forskrivning ifra mig for det.

NORA

Så forklar mig da, hvad De vil bruge den til.

KROGSTAD

Jeg vil bare beholde den, – ha’e den i mit værge. Der er ingen uvedkommende, som får nys om det. Hvis De derfor skulde gå her med en eller anden fortvivlet beslutning –

NORA

Det gør jeg.

KROGSTAD

– hvis De skulde tænke på at løbe fra hus og hjem –

NORA

Det gør jeg!

KROGSTAD

– eller De skulde tænke på det, som værre er –

NORA

Hvor kan De vide det?

KROGSTAD

– så lad sligt fare.

NORA

Hvor kan De vide, at jeg tænker på det?

KROGSTAD

De fleste af os tænker på det i førstningen. Jeg tænkte også på det; men jeg havde minsæl ikke mod –

NORA toneløst

Jeg ikke heller.

KROGSTAD lettet

Nej, ikke sandt; De har ikke mod til det, De heller?

NORA

Jeg har det ikke; jeg har det ikke.

KROGSTAD

Det vilde også være en stor dumhed. Når bare den første huslige storm er over –. Jeg har her i lommen brev til Deres mand –

NORA

Og der står det altsammen?

KROGSTAD

I så skånsomme udtryk, som muligt.

NORA hurtigt

Det brev må han ikke få. Riv det istykker igen. Jeg vil gøre udvej til penge alligevel.

KROGSTAD

Om forladelse, frue, men jeg tror, jeg sagde Dem nylig –

NORA

Å jeg taler ikke om de penge, jeg skylder Dem. Lad mig få vide, hvor stor en sum De fordrer af min mand, så skal jeg skaffe pengene.

KROGSTAD

Jeg fordrer ingen penge af Deres mand.

NORA

Hvad fordrer De da?

KROGSTAD

Det skal De få vide. Jeg vil påfode, frue; jeg vil tilvejrs; og det skal Deres mand hjælpe mig med. I halvandet år har jeg ikke gjort mig skyldig i noget uhæderligt; jeg har i al den tid kæmpet med de trangeste kår; jeg var tilfreds med at arbejde mig op skridt for skridt. Nu er jeg jaget væk og jeg lar mig ikke nøjes med bare at tages til nåde igen. Jeg vil tilvejrs, siger jeg Dem. Jeg vil ind i banken igen, – ha’e en højere stilling; Deres mand skal oprette en post for mig –

NORA

Det gør han aldrig!

KROGSTAD

Han gør det; jeg kender ham; han vover ikke at kny. Og er jeg først derinde sammen med ham, da skal De bare få se! Inden et år skal jeg være direktørens højre hånd. Det skal bli Nils Krogstad og ikke Torvald Helmer, som styrer Aktiebanken.

NORA

Det skal De aldrig komme til at opleve!

KROGSTAD

Vil De kanske –?

NORA

Nu har jeg mod til det.

KROGSTAD

Å De skræmmer mig ikke. En fin forvænt dame, som De –

NORA

De skal få se; De skal få se!

KROGSTAD

Under isen kanske? Ned i det kolde, kulsorte vand? Og så til våren flyde op, styg, ukendelig, med affaldet hår –

NORA

De skræmmer mig ikke.

KROGSTAD

De skræmmer heller ikke mig. Sligt noget gør man ikke, fru Helmer. Hvad vilde det desuden nytte til? Jeg har ham jo ligefuldt i lommen.

NORA

Bagefter? Når ikke jeg længer –?

KROGSTAD

Glemmer De, at da er jeg rådig over Deres eftermæle?

Nora står målløs og ser på ham.

KROGSTAD

Ja, nu har jeg forberedt Dem. Gør så ingen dumheder. Når Helmer har fået mit brev, så venter jeg bud fra ham. Og husk vel på, at det er Deres mand selv, som har tvunget mig ind igen på denne slags veje. Det skal jeg aldrig tilgive ham. Farvel, frue.

Han går ud gennem forstuen.

NORA mod forstuedøren, åbner den på klem og lytter

Går. Gi’er ikke brevet af. Å nej, nej, det vilde jo også være umuligt!

(åbner døren mere og mere)

Hvad er det? Han står udenfor. Går ikke nedover trapperne. Betænker han sig? Skulde han –?

Et brev falder i brevkassen; derpå hører man Krogstads skridt, som taber sig nedenfor i trappetrinnene.

NORA med et dæmpet skrig, løber fremover gulvet og henimod sofabordet; kort ophold

I brevkassen.

(lister sig sky hen til forstuedøren)

Der ligger det. – Torvald, Torvald, – nu er vi redningsløse!

FRU LINDE kommer med kostumet fra værelset tilvenstre

Ja nu ved jeg ikke mere at rette. Skulde vi kanske prøve –?

NORA hæst og sagte

Kristine, kom her.

FRU LINDE kaster klædningen på sofaen

Hvad fejler dig? Du ser ud som forstyrret.

NORA

Kom her. Ser du det brev? Der; se, – gennem ruden i brevkassen.

FRU LINDE

Ja, ja; jeg ser det nok.

NORA

Det brev er fra Krogstad –

FRU LINDE

Nora, – det er Krogstad, som har lånt dig pengene!

NORA

Ja; og nu får Torvald alting at vide.

FRU LINDE

Å tro mig, Nora, det er bedst for jer begge.

NORA

Der er mere, end du ved om. Jeg har skrevet et falsk navn –

FRU LINDE

Men for himlens skyld –?

NORA

Nu er det bare det, jeg vil sige dig, Kristine, at du skal være mit vidne.

FRU LINDE

Hvorledes vidne? Hvad skal jeg –?

NORA

Dersom jeg kommer til at gå fra forstanden, – og det kunde jo godt hænde –

FRU LINDE

Nora!

NORA

Eller der skulde tilstøde mig noget andet, – noget, således at jeg ikke kunde være tilstede her –

FRU LINDE

Nora, Nora, du er jo rent som fra dig selv!

NORA

Hvis der så skulde være nogen, som vilde tage alt på sig, hele skylden, forstår du –

FRU LINDE

Ja, ja; men hvor kan du tænke –?

NORA

Da skal du vidne, at det ikke er sandt, Kristine. Jeg er slet ikke fra mig selv; jeg har min fulde forstand nu; og jeg siger dig: der har ikke nogen anden vidst om det; jeg alene har gjort det altsammen. Husk på det.

FRU LINDE

Det skal jeg nok. Men jeg forstår ikke alt dette.

NORA

Å, hvor skulde du kunne forstå det? Det er jo det vidunderlige, som nu vil ske.

FRU LINDE

Det vidunderlige?

NORA

Ja, det vidunderlige. Men det er så forfærdeligt, Kristine; – det må ikke ske, ikke for nogen pris i verden.

FRU LINDE

Jeg vil gå lige hen og tale med Krogstad.

NORA

Gå ikke hen til ham; han gør dig noget ondt!

FRU LINDE

Der var en tid da han gerne havde gjort, hvad det skulde være, for min skyld.

NORA

Han?

FRU LINDE

Hvor bor han?

NORA

Å, hvad ved jeg –? Jo,

(tager i lommen)

her er hans kort. Men brevet, brevet –!

HELMER indenfor i sit værelse, banker på døren

Nora!

NORA skriger i angst

Å, hvad er det? Hvad vil du mig?

HELMER

Nå, nå, bliv bare ikke så forskrækket. Vi kommer jo ikke; du har jo stængt døren; prøver du kanske?

NORA

Ja, ja; jeg prøver. Jeg blir så smuk, Torvald.

FRU LINDE som har læst på kortet

Han bor jo lige her om hjørnet.

NORA

Ja; men det nytter jo ikke. Vi er redningsløse. Brevet ligger jo i kassen.

FRU LINDE

Og din mand har nøglen?

NORA

Ja, altid.

FRU LINDE

Krogstad må kræve sit brev tilbage ulæst, han må finde på et påskud –

NORA

Men just på denne tid plejer Torvald –

FRU LINDE

Forhal det; gå ind til ham sålænge. Jeg kommer igen, så fort jeg kan.

Hun går hurtigt ud gennem forstuedøren.

NORA går hen til Helmers dør, åbner den og kikker ind

Torvald!

HELMER i bagværelset

Nå, tør man endelig slippe ind i sin egen stue igen? Kom, Rank, nu skal vi da få se –

(i døren)

Men hvad er det?

NORA

Hvilket, kære Torvald?

HELMER

Rank forberedte mig på en storartet forklædningsscene.

RANK i døren

Jeg forstod det så, men jeg tog altså fejl.

NORA

Ja, der får ingen beundre mig i min pragt før imorgen.

HELMER

Men, kære Nora, du ser så anstrængt ud. Har du øvet dig formeget?

NORA

Nej, jeg har slet ikke øvet mig endnu.

HELMER

Det blir dog nødvendigt –

NORA

Ja, det blir aldeles nødvendigt, Torvald. Men jeg kan ingen vej komme uden din hjælp; jeg har rent glemt det altsammen.

HELMER

Å vi skal snart friske det op igen.

NORA

Ja, tag dig endelig af mig, Torvald. Vil du love mig det? Å, jeg er så ængstelig. Det store selskab –. Du må ofre dig ganske for mig iaften. Ikke en smule forretninger; ikke en pen i hånden. Hvad? Ikke sandt, kære Torvald?

HELMER

Det lover jeg dig; iaften skal jeg være helt og holdent til din tjeneste, – du lille hjælpeløse tingest. – Hm, det er sandt, et vil jeg dog først –

(går mod forstuedøren)

NORA

Hvad vil du se derude?

HELMER

Bare se om der skulde være kommet breve.

NORA

Nej, nej, gør ikke det, Torvald!

HELMER

Hvad nu?

NORA

Torvald, jeg be’er dig; der er ingen.

HELMER

Lad mig dog se.

(vil gå)

Nora ved pianoet, slår de første takter af Tarantellaen.

HELMER ved døren, standser

Aha!

NORA

Jeg kan ikke danse imorgen, hvis jeg ikke får prøve med dig.

HELMER går hen til hende

Er du virkelig så bange, kære Nora?

NORA

Ja, så umådelig bange. Lad mig få prøve straks; der er endnu tid, før vi går tilbords. Å sæt dig ned og spil for mig, kære Torvald; ret på mig; vejled mig, som du plejer.

HELMER

Gerne, meget gerne, siden du ønsker det.

Han sætter sig til pianoet.

NORA griber tamburinen ud af æsken og ligeledes et langt broget schavl, hvormed hun ilfærdigt drapperer sig; derpå står hun med et spring fremme på gulvet og råber

Spil nu for mig! Nu vil jeg danse!

Helmer spiller og Nora danser; doktor Rank står ved pianoet bag Helmer og ser til.

HELMER spillende

Langsommere, – langsommere.

NORA

Kan ikke anderledes.

HELMER

Ikke så voldsomt, Nora!

NORA

Just så må det være.

HELMER holder op

Nej, nej, dette går aldeles ikke.

NORA ler og svinger tamburinen

Var det ikke det, jeg sagde dig?

RANK

Lad mig spille for hende.

HELMER rejser sig

Ja gør det; så kan jeg bedre vejlede hende.

Rank sætter sig ved pianoet og spiller; Nora danser med stigende vildhed. Helmer har stillet sig ved ovnen og henvender jævnligt under dansen rettende bemærkninger til hende; hun synes ikke at høre det; hendes hår løsner og falder ud over skuldrene; hun ændser det ikke, men vedbliver at danse. Fru Linde kommer ind.

FRU LINDE står som målbunden ved døren

Ah –!

NORA under dansen

Her ser du løjer, Kristine.

HELMER

Men kæreste bedste Nora, du danser jo, som om det gik på livet løs.

NORA

Det gør det jo også.

HELMER

Rank, hold op; dette er jo den rene galskab. Hold op, siger jeg.

Rank holder op at spille og Nora standser pludselig.

HELMER hen til hende

Dette havde jeg dog aldrig kunnet tro. Du har jo glemt alt, hvad jeg har lært dig.

NORA kaster tamburinen fra sig

Der ser du selv.

HELMER

Nå, her må rigtignok vejledning til.

NORA

Ja, du ser, hvor nødvendigt det er. Du må vejlede mig lige til det sidste. Lover du mig det, Torvald?

HELMER

Det kan du trygt stole på.

NORA

Du skal ikke, hverken idag eller imorgen, have tanke for noget andet end mig; du skal ikke åbne noget brev, – ikke åbne brevkassen –

HELMER

Aha, det er endnu angsten for dette menneske –

NORA

Å ja, ja, det også.

HELMER

Nora, jeg ser det på dig, der ligger alt brev fra ham.

NORA

Jeg ved ikke; jeg tror det; men du skal ikke læse sligt noget nu; der må ikke komme noget stygt ind imellem os før alting er forbi.

RANK sagte til Helmer

Du bør ikke sige hende imod.

HELMER slår armen om hende

Barnet skal få sin vilje. Men imorgen nat, når du har danset –

NORA

Da er du fri.

STUEPIGEN i døren tilhøjre

Frue, bordet er dækket.

NORA

Vi vil ha’e champagne, Helene.

STUEPIGEN

Godt, frue.

(går ud)

HELMER

Ej, ej, – stort gilde altså?

NORA

Champagne-gilde til den lyse morgen.

(råber ud)

Og lidt makroner, Helene, mange, – for en gangs skyld.

HELMER tager hendes hænder

Så, så, så; ikke denne opskræmte vildhed. Vær nu min egen lille lærkefugl, som du plejer.

NORA

Å ja, det skal jeg nok. Men gå ind sålænge; og De også, doktor Rank. Kristine, du må hjælpe mig at få håret sat op.

RANK sagte idet de går

Der er da vel aldrig noget – sådant noget ivente?

HELMER

Å langtfra, kære; det er slet ikke andet, end denne barnagtige angst, som jeg fortalte dig om.

De går ind tilhøjre.

NORA

Nu!?

FRU LINDE

Rejst på landet.

NORA

Jeg så det på dig.

FRU LINDE

Han kommer hjem imorgen aften. Jeg skrev en seddel til ham.

NORA

Det skulde du ladet være. Du skal ingenting forhindre. Det er dog igrunden en jubel, dette her, at gå og vente på det vidunderlige.

FRU LINDE

Hvad er det, du venter på?

NORA

Å, det kan ikke du forstå. Gå ind til dem; nu kommer jeg på øjeblikket.

Fru Linde går ind i spiseværelset.

NORA står en stund ligesom for at samle sig; derpå ser hun på sit uhr

Fem. Syv timer til midnat. Så fireogtyve timer til næste midnat. Da er Tarantellaen ude. Fireogtyve og syv? Enogtredive timer at leve i.

HELMER i døren tilhøjre

Men hvor blir så lille lærkefuglen af?

NORA imod ham med åbne arme

Her er lærkefuglen!

TREDJE AKT

Samme værelse. Sofabordet, med stole omkring, er flyttet frem midt på gulvet. En lampe brænder på bordet. Døren til forstuen står åben. Der høres dansemusik fra etagen ovenover.

Fru Linde sidder ved bordet og blader adspredt i en bog; forsøger at læse, men synes ikke at kunne holde tankerne samlet; et par gange lytter hun spændt mod yderdøren.

FRU LINDE ser på sit uhr

Endnu ikke. Og nu er det dog på den højeste tid. Hvis han bare ikke –

(lytter igen)

Ah, der er han.

(hun går ud i forstuen og åbner forsigtigt den ydre dør; der høres sagte skridt på trappen; hun hvisker)

Kom ind. Her er ingen.

SAGFØRER KROGSTAD i døren

Jeg fandt en seddel fra Dem hjemme. Hvad skal dette her betyde?

FRU LINDE

Jeg må nødvendig tale med Dem.

KROGSTAD

Så? Og det må nødvendig ske her i huset?

FRU LINDE

Hjemme hos mig var det umuligt; mit værelse har ikke egen indgang. Kom ind; vi er ganske alene; pigen sover og Helmers er på bal ovenpå.

KROGSTAD går ind i stuen

Se, se; Helmers danser iaften? Virkelig?

FRU LINDE

Ja, hvorfor ikke det?

KROGSTAD

Å nej, sandt nok.

FRU LINDE

Ja, Krogstad, lad os så tale sammen.

KROGSTAD

Har da vi to noget mere at tale om?

FRU LINDE

Vi har meget at tale om.

KROGSTAD

Det trode jeg ikke.

FRU LINDE

Nej, for De har aldrig forståt mig rigtigt.

KROGSTAD

Var der noget andet at forstå, end det, som er så ganske ligetil i verden? En hjerteløs kvinde gir en mand løbepas, når der tilbyder sig noget, som er fordelagtigere.

FRU LINDE

Tror De, at jeg er så aldeles hjerteløs? Og tror De, at jeg brød med let hjerte?

KROGSTAD

Ikke det?

FRU LINDE

Krogstad, har De virkelig troet det?

KROGSTAD

Hvis ikke så var, hvorfor skrev De da dengang til mig slig, som De gjorde?

FRU LINDE

Jeg kunde jo ikke andet. Når jeg skulde bryde med Dem, så var det jo også min pligt at udrydde hos Dem alt, hvad De følte for mig.

KROGSTAD knuger sine hænder

Således altså. Og dette – dette bare for pengenes skyld!

FRU LINDE

De må ikke glemme, at jeg havde en hjælpeløs moder og to små brødre. Vi kunde ikke vente på Dem, Krogstad; med Dem havde det jo så lange udsigter dengang.

KROGSTAD

Lad så være; men De havde ikke ret til at forstøde mig for noget andet menneskes skyld.

FRU LINDE

Ja, jeg ved ikke. Mangengang har jeg spurgt mig selv, om jeg havde ret til det.

KROGSTAD sagtere

Da jeg misted Dem, var det som om al fast grund gled bort under fødderne på mig. Se på mig; nu er jeg en skibbruden mand på et vrag.

FRU LINDE

Hjælpen turde være nær.

KROGSTAD

Den var nær; men så kom De og stilled Dem imellem.

FRU LINDE

Imod mit vidende, Krogstad. Det var først idag jeg fik høre, at det er Dem, jeg skal afløse i banken.

KROGSTAD

Jeg tror Dem, når De siger det. Men nu, da De ved det, træder De så ikke tilbage?

FRU LINDE

Nej; for det vilde dog ikke gavne Dem det mindste.

KROGSTAD

Å gavne, gavne –; jeg vilde gøre det alligevel.

FRU LINDE

Jeg har lært at handle fornuftigt. Livet og den hårde, bitre nødvendighed har lært mig det.

KROGSTAD

Og livet har lært mig, ikke at tro på talemåder.

FRU LINDE

Da har livet lært Dem en meget fornuftig ting. Men på handlinger må De dog tro?

KROGSTAD

Hvorledes mener De det?

FRU LINDE

De sagde, at De stod som en skibbruden mand på et vrag.

KROGSTAD

Det havde jeg vel god grund til at sige.

FRU LINDE

Jeg sidder også som en skibbruden kvinde på et vrag. Ingen at sørge over, og ingen at sørge for.

KROGSTAD

De valgte selv.

FRU LINDE

Der var intet andet valg dengang.

KROGSTAD

Nå, men hvad så?

FRU LINDE

Krogstad, hvis nu vi to skibbrudne mennesker kunde komme over til hinanden.

KROGSTAD

Hvad er det De siger?

FRU LINDE

To på et vrag står dog bedre, end en på hver sit.

KROGSTAD

Kristine!

FRU LINDE

Hvorfor tror De jeg kom hid til byen?

KROGSTAD

Skulde De have havt en tanke for mig?

FRU LINDE

Jeg må arbejde, hvis jeg skal bære livet. Alle mine levedage, så længe jeg kan mindes, har jeg arbejdet, og det har været min bedste og eneste glæde. Men nu står jeg ganske alene i verden, så forfærdelig tom og forladt. At arbejde for sig selv, er der jo ingen glæde i. Krogstad, skaf mig nogen og noget at arbejde for.

KROGSTAD

Dette tror jeg ikke på. Det er ikke andet end overspændt kvindehøjmod, som går hen og ofrer sig selv.

FRU LINDE

Har De nogensinde mærket, at jeg var overspændt?

KROGSTAD

Kunde De da virkelig dette? Sig mig, – har De fuld rede på min fortid?

FRU LINDE

Ja.

KROGSTAD

Og ved De, hvad jeg her går og gælder for?

FRU LINDE

Det lod på Dem før, som om De mente, at med mig kunde De være blevet en anden.

KROGSTAD

Det ved jeg så sikkert.

FRU LINDE

Skulde det ikke kunne ske endnu?

KROGSTAD

Kristine; – dette siger De med fuldt overlæg! Ja, De gør. Jeg ser det på Dem. Har De altså virkelig mod –?

FRU LINDE

Jeg trænger til nogen at være moder for; og Deres børn trænger til en moder. Vi to trænger til hinanden. Krogstad, jeg har tro på grundlaget i Dem; – jeg tør alting sammen med Dem.

KROGSTAD griber hendes hænder

Tak, tak, Kristine; – nu skal jeg også vide at rejse mig i de andres øjne. – Ah, men jeg glemte –

FRU LINDE lytter

Hys! Tarantellaen! Gå, gå!

KROGSTAD

Hvorfor? Hvad er det?

FRU LINDE

Hører De den dans deroppe? Når den er ude, kan vi vente dem.

KROGSTAD

Å ja, jeg skal gå. Det er jo alt forgæves. De kender naturligvis ikke til det skridt, som jeg har foretaget imod Helmers.

FRU LINDE

Jo, Krogstad, jeg kender til det.

KROGSTAD

Og alligevel skulde De have mod til –?

FRU LINDE

Jeg forstår godt, hvorhen fortvivlelsen kan drive en mand som Dem.

KROGSTAD

Å, hvis jeg kunde gøre dette ugjort!

FRU LINDE

Det kunde De nok; for Deres brev ligger endnu i kassen.

KROGSTAD

Er De viss på det?

FRU LINDE

Ganske viss; men –

KROGSTAD ser forskende på hende

Skulde det være så at forstå? De vil frelse Deres veninde for enhver pris. Sig det ligesågodt rent ud. Er det så?

FRU LINDE

Krogstad; den, som en gang har solgt sig selv for andres skyld, gør det ikke om igen.

KROGSTAD

Jeg vil forlange mit brev tilbage.

FRU LINDE

Nej, nej.

KROGSTAD

Jo naturligvis; jeg bier her til Helmer kommer ned; jeg siger ham, at han skal gi’e mig mit brev igen, – at det bare drejer sig om min opsigelse, – at han ikke skal læse det –

FRU LINDE

Nej, Krogstad, De skal ikke kalde brevet tilbage.

KROGSTAD

Men sig mig, var det ikke egentlig derfor, at De satte mig stævne her?

FRU LINDE

Jo, i den første forskrækkelse; men nu ligger der et døgn imellem, og det er utrolige ting, jeg i den tid har været vidne til her i huset. Helmer må få vide altsammen; denne ulyksalige hemmelighed må for dagen; det må komme til fuld forklaring imellem de to; det kan umuligt bli’e ved med alle disse fordølgelser og udflugter.

KROGSTAD

Nu vel; hvis De altså vover det –. Men et kan jeg ialfald gøre, og det skal gøres straks –

FRU LINDE lytter

Skynd Dem! Gå, gå! Dansen er ude; vi er ikke trygge et øjeblik længer.

KROGSTAD

Jeg venter på Dem dernede.

FRU LINDE

Ja, gør det; De må følge mig til porten.

KROGSTAD

Så utrolig lykkelig har jeg aldrig været før.

Han går ud gennem yderdøren; døren mellem værelset og forstuen blir fremdeles stående åben.

FRU LINDE rydder lidt op og lægger sit ydertøj tilrette

Hvilken vending! Ja, hvilken vending! Mennesker at arbejde for, – at leve for; et hjem at bringe hygge ind i. Nå, der skal rigtignok tages fat –. Gid de snart vilde komme –

(lytter)

Aha, der er de nok. Tøjet på.

(tager hat og kåbe)

Helmers og Noras stemmer høres udenfor; en nøgle drejes om og Helmer fører Nora næsten med magt ind i forstuen. Hun er klædt i det italienske kostume med et stort sort schavl over sig; han er i selskabsdragt med en åben sort domino udenpå.

NORA endnu i døren, modstræbende

Nej, nej, nej; ikke herind! Jeg vil op igen. Jeg vil ikke gå så tidligt.

HELMER

Men kæreste Nora –

NORA

Å jeg be’er dig så bønligt, Torvald; jeg be’er dig så inderlig vakkert, – bare en time endnu!

HELMER

Ikke et eneste minut, min søde Nora. Du ved, det var en aftale. Se så; ind i stuen; du står her og forkøler dig.

Han fører hende, trods hendes modstand, læmpeligt ind i stuen.

FRU LINDE

Godaften.

NORA

Kristine!

HELMER

Hvad, fru Linde, er De her så sent?

FRU LINDE

Ja, undskyld; jeg vilde så gerne se Nora pyntet.

NORA

Har du siddet her og ventet på mig?

FRU LINDE

Ja; jeg kom desværre ikke betids nok; du var alt ovenpå; og så syntes jeg ikke, jeg kunde gå igen, før jeg havde set dig.

HELMER tager Noras schavl af

Ja, se rigtig på hende. Jeg skulde nok tro, hun er værd at se på. Er hun ikke dejlig, fru Linde?

FRU LINDE

Jo, det må jeg sige –

HELMER

Er hun ikke mærkværdig dejlig? Det var også den almindelige mening i selskabet. Men forskrækkelig egensindig er hun, – den søde lille tingest. Hvad skal vi gøre ved det? Vil De tænke Dem, jeg måtte næsten bruge magt for at få hende afsted.

NORA

Å Torvald, du vil komme til at angre på, at du ikke undte mig, om det så bare var en halv time til.

HELMER

Der hører De, frue. Hun danser sin Tarantella, – gør stormende lykke, – som var vel fortjent, – skønt der i foredraget kanske var vel megen naturlighed; jeg mener, – lidt mere, end der, strængt taget, turde kunne forenes med kunstens fordringer. Men lad gå! Hovedsagen er, – hun gør lykke; hun gør stormende lykke. Skulde jeg så lade hende blive efter dette? Afsvække virkningen? Nej tak; jeg tog min lille dejlige Capripige – capriciøse lille Capripige, kunde jeg sige – under armen; en hurtig runde gennem salen; en bøjning til alle sider, og – som det heder i romansproget – det skønne syn er forsvundet. En afslutning bør altid være virkningsfuld, fru Linde; men det er det mig ikke muligt at få gjort Nora begribeligt. Puh, her er varmt herinde.

(kaster dominoen på en stol og åbner døren til sit værelse)

Hvad? Der er jo mørkt. Å ja; naturligvis. Undskyld –

Han går derind og tænder et par lys.

NORA hvisker hurtigt og åndeløst

Nu?!

FRU LINDE sagte

Jeg har talt med ham.

NORA

Og så –?

FRU LINDE

Nora, – du må sige din mand altsammen.

NORA toneløst

Jeg vidste det.

FRU LINDE

Du har ingenting at frygte for fra Krogstads side; men tale må du.

NORA

Jeg taler ikke.

FRU LINDE

Så taler brevet.

NORA

Tak, Kristine; jeg ved nu, hvad der er at gøre. Hys –!

HELMER kommer ind igen

Nå, frue, har De så beundret hende?

FRU LINDE

Ja; og nu vil jeg sige godnat.

HELMER

Å hvad, allerede? Er det Deres, det strikketøj?

FRU LINDE tager det

Ja; tak; det havde jeg så nær glemt.

HELMER

Strikker De altså?

FRU LINDE

Å ja.

HELMER

Ved De hvad, De skulde heller brodere.

FRU LINDE

Så? Hvorfor det?

HELMER

Jo, for det er langt smukkere. Vil De se; man holder broderiet således med den venstre hånd, og så fører man med den højre nålen – således – ud i en let, langstrakt bue; ikke sandt –?

FRU LINDE

Jo, det kan vel være –

HELMER

Mens derimod at strikke – det kan aldrig bli’e andet end uskønt; se her; de sammenklemte arme, – strikkepinderne, som går op og ned; – det har noget kinesisk ved sig. – Ah, det var virkelig en glimrende champagne, der blev serveret med.

FRU LINDE

Ja, godnat, Nora, og vær nu ikke egensindig mere.

HELMER

Vel talt, fru Linde!

FRU LINDE

Godnat, herr direktør.

HELMER følger hende til døren

Godnat, godnat; jeg håber da, De slipper vel hjem? Jeg skulde så gerne –; men det er jo ikke noget langt stykke, De har at gå. Godnat, godnat.

(hun går; han lukker efter hende og kommer ind igen)

Se så; endelig fik vi hende da på døren. Hun er forskrækkelig kedelig, det menneske.

NORA

Er du ikke meget træt, Torvald?

HELMER

Nej, ikke det mindste.

NORA

Ikke søvnig heller?

HELMER

Aldeles ikke; jeg føler mig tvertimod umådelig oplivet. Men du? Ja, du ser rigtignok både træt og søvnig ud.

NORA

Ja, jeg er meget træt. Nu vil jeg snart sove.

HELMER

Ser du; ser du! Det var altså dog rigtigt af mig, at vi ikke blev længere.

NORA

Å, det er alting rigtigt, hvad du gør.

HELMER kysser hende på panden

Nu taler lærkefuglen, som om den var et menneske. Men lagde du mærke til, hvor lystig Rank var iaften?

NORA

Så? Var han det? Jeg fik ikke tale med ham.

HELMER

Jeg næsten heller ikke; men jeg har ikke på længe set ham i så godt lune.

(ser en stund på hende; derpå kommer han nærmere)

Hm, – det er dog herligt at være kommen hjem til sig selv igen; at være ganske alene med dig. – Å du henrivende dejlige unge kvinde!

NORA

Se ikke således på mig, Torvald!

HELMER

Skal jeg ikke se på min dyreste ejendom? På al den herlighed, som er min, min alene, min hel og holden.

NORA går over på den anden side af bordet

Du skal ikke tale således til mig inat.

HELMER følger efter

Du har endnu Tarantellaen i blodet, mærker jeg. Og det gør dig endda mere forlokkende. Hør! Nu begynder gæsterne at gå.

(sagtere)

Nora, – snart er det stille i hele huset.

NORA

Ja, det håber jeg.

HELMER

Ja, ikke sandt, min egen elskede Nora? Å, ved du vel, – når jeg således er ude med dig i selskab, – ved du, hvorfor jeg taler så lidet til dig, holder mig så fjernt fra dig, bare sender dig et stjålent øjekast iblandt, – ved du, hvorfor jeg gør det? Det er fordi jeg da bilder mig ind, at du er min hemmelig elskede, min unge hemmelig forlovede, og at ingen aner, at der er noget imellem os to.

NORA

Å ja, ja, ja; jeg ved jo nok, at alle dine tanker er hos mig.

HELMER

Og når vi så skal gå, og jeg lægger schavlet om dine fine ungdomsfulde skuldre, – om denne vidunderlige nakkebøjning, – da forestiller jeg mig, at du er min unge brud, at vi netop kommer fra vielsen, at jeg for første gang fører dig ind i min bolig, – at jeg for første gang er alene med dig, – ganske alene med dig, du unge skælvende dejlighed! Hele denne aften har jeg ikke havt nogen anden længsel end dig. Da jeg så dig jage og lokke i Tarantellaen, – mit blod kogte; jeg holdt det ikke længer ud; – derfor var det, jeg tog dig med mig herned så tidligt –

NORA

Gå nu, Torvald! Du skal gå fra mig. Jeg vil ikke alt dette.

HELMER

Hvad skal det sige? Du leger nok spøgefugl med mig, lille Nora. Vil; vil? Er jeg ikke din mand –?

Det banker på yderdøren.

NORA farer sammen

Hørte du –?

HELMER mod forstuen

Hvem er det?

DOKTOR RANK udenfor

Det er mig. Tør jeg komme ind et øjeblik?

HELMER sagte, fortrædelig

Å hvad vil han da nu?

(højt)

Vent lidt.

(går hen og lukker op)

Nå, det er jo snilt, at du ikke går vor dør forbi.

RANK

Jeg syntes, jeg hørte din stemme, og så vilde jeg dog gerne se indom.

(lader øjet strejfe flygtigt omkring)

Ak ja; disse kære kendte tomter. I har det lunt og hyggeligt inde hos jer, I to.

HELMER

Det lod til, at du hygged dig ret godt ovenpå også.

RANK

Fortrinligt. Hvorfor skulde jeg ikke det? Hvorfor skal man ikke tage alting med i denne verden? Ialfald så meget, man kan, og så længe man kan. Vinen var fortræffelig –

HELMER

Champagnen især.

RANK

Lagde du også mærke til det? Det er næsten utroligt, hvor meget jeg kunde skylle ned.

NORA

Torvald drak også meget champagne iaften.

RANK

Så?

NORA

Ja; og da er han altid så fornøjelig bagefter.

RANK

Nå, hvorfor skal man ikke ta’e sig en glad aften efter en vel anvendt dag?

HELMER

Vel anvendt; det tør jeg desværre ikke rose mig af.

RANK slår ham på skulderen

Men det tør jeg, ser du!

NORA

Doktor Rank, De har visst foretaget en videnskabelig undersøgelse idag.

RANK

Ja netop.

HELMER

Se, se; lille Nora taler om videnskabelige undersøgelser!

NORA

Og tør jeg ønske Dem til lykke med udfaldet?

RANK

Ja såmæn tør De så.

NORA

Det var altså godt?

RANK

Det bedst mulige både for lægen og for patienten, – visshed.

NORA hurtigt og forskende

Visshed?

RANK

Fuld visshed. Skulde jeg så ikke tage mig en lystig aften bagefter?

NORA

Jo, det gjorde De ret i, doktor Rank.

HELMER

Det siger jeg med; bare du ikke kommer til at svie for det imorgen.

RANK

Nå, man får jo ikke noget for ingenting her i livet.

NORA

Doktor Rank, – De holder visst meget af maskerader?

RANK

Ja, når der er brav mange løjerlige forklædninger –

NORA

Hør her; hvad skal vi to være på den næste maskerade?

HELMER

Du lille letsindige, – tænker du nu alt på den næste!

RANK

Vi to? Jo, det skal jeg sige Dem; De skal være lykkebarn –

HELMER

Ja, men find på et kostume, som kan betegne det.

RANK

Lad din hustru møde, som hun står og går igennem verden –

HELMER

Det var virkelig træffende sagt. Men ved du ikke, hvad du selv vil være?

RANK

Jo, min kære ven, det er jeg fuldkommen på det rene med.

HELMER

Nå?

RANK

På næste maskerade vil jeg være usynlig.

HELMER

Det var et pudsigt indfald.

RANK

Der findes en stor sort hat –; har du ikke hørt tale om usynligheds-hatten? Den får en over sig, og så er der ingen, som ser en.

HELMER med et undertrykt smil

Nej, det har du ret i.

RANK

Men jeg glemmer jo rent, hvad jeg kom for. Helmer, giv mig en cigar, en af de mørke Havanna.

HELMER

Med største fornøjelse.

(byder etuiet frem)

RANK tager en og skærer spidsen af

Tak.

NORA stryger en voksstikke af

Lad mig gi’e Dem ild.

RANK

Tak for det.

(hun holder stikken for ham; han tænder)

Og så farvel!

HELMER

Farvel, farvel, kære ven!

NORA

Sov godt, doktor Rank.

RANK

Tak for det ønske.

NORA

Ønsk mig det samme.

RANK

Dem? Nå ja, når De vil det –. Sov godt. Og tak for ilden.

Han nikker til dem begge og går.

HELMER dæmpet

Han havde drukket betydeligt.

NORA åndsfraværende

Kanske det.

Helmer tager sit nøgleknippe op af lommen og går ud i forstuen.

NORA

Torvald – hvad vil du der?

HELMER

Jeg må tømme brevkassen; den er ganske fuld; der blir ikke plads til aviserne imorgen tidlig –

NORA

Vil du arbejde inat?

HELMER

Det ved du jo, jeg ikke vil. – Hvad er det? Her har været nogen ved låsen.

NORA

Ved låsen –?

HELMER

Ja visst har der så. Hvad kan det være? Jeg skulde dog aldrig tro, at pigerne –? Her ligger en afbrækket hårnål. Nora, det er din –

NORA hurtigt

Så må det være børnene –

HELMER

Det må du sandelig vænne dem af med. Hm, hm; – nå, der fik jeg den op alligevel.

(tager indholdet ud og råber ud i køkkenet)

Helene? – Helene; sluk lampen i entréen.

Han går ind i værelset igen og lukker døren til forstuen.

HELMER med brevene i hånden

Se her. Vil du se, hvorledes det har ophobet sig.

(blader imellem)

Hvad er det for noget?

NORA ved vinduet

Brevet! Å nej, nej, Torvald!

HELMER

To visitkort – fra Rank.

NORA

Fra doktor Rank?

HELMER ser på dem

Doktor medicinæ Rank. De lå øverst; han må have stukket dem ind, da han gik.

NORA

Står der noget på dem?

HELMER

Der står et sort kors over navnet. Se her. Det er dog et uhyggeligt påfund. Det er jo, som om han meldte sit eget dødsfald.

NORA

Det gør han også.

HELMER

Hvad? Ved du noget? Har han sagt dig noget?

NORA

Ja. Når de kort kommer, så har han taget afsked med os. Han vil lukke sig inde og dø.

HELMER

Min stakkers ven. Jeg vidste jo, at jeg ikke skulde få beholde ham længe. Men så snart –. Og så gemmer han sig bort som et såret dyr.

NORA

Når det skal ske, så er det bedst, at det sker uden ord. Ikke sandt, Torvald?

HELMER går op og ned

Han var så sammenvokset med os. Jeg synes ikke, jeg kan tænke mig ham borte. Han, med sine lidelser og med sin ensomhed, gav ligesom en skyet baggrund for vor sollyse lykke. – Nå, det er kanske bedst således. For ham ialfald.

(standser)

Og måske også for os, Nora. Nu er vi to så ganske henvist til hinanden alene.

(slår armene om hende)

Å, du min elskede hustru; jeg synes ikke, jeg kan holde dig fast nok. Ved du vel, Nora, – mangengang ønsker jeg, at en overhængende fare måtte true dig, for at jeg kunde vove liv og blod og alt, alt, for din skyld.

NORA river sig løs og siger stærkt og besluttet

Nu skal du læse dine breve, Torvald.

HELMER

Nej, nej; ikke inat. Jeg vil være hos dig, min elskede hustru.

NORA

Med dødstanken på din ven –?

HELMER

Du har ret. Dette har rystet os begge; der er kommet uskønhed ind imellem os; tanker om død og opløsning. Dette må vi søge frigørelse for. Indtil da –. Vi vil gå hver til sit.

NORA om hans hals

Torvald, – godnat! Godnat!

HELMER kysser hende på panden

Godnat, du min lille sangfugl. Sov godt, Nora. Nu læser jeg brevene igennem.

Han går med pakken ind i sit værelse og lukker døren efter sig.

NORA med forvildede øjne, famler omkring, griber Helmers domino, slår den omkring sig og hvisker hurtigt, hæst og afbrudt

Aldrig se ham mere. Aldrig. Aldrig. Aldrig.

(kaster sit schavl over hovedet)

Aldrig se børnene mere heller. Ikke dem heller. Aldrig; aldrig. – Å, det iskolde sorte vand. Å, det bundløse –; dette –. Å, når det bare var over. – Nu har han det; nu læser han det. Å nej, nej; ikke endnu. Torvald, farvel du og børnene –

Hun vil styrte ud igennem forstuen; i det samme river Helmer sin dør op og står der med et åbent brev i hånden.

HELMER

Nora!

NORA skriger højt

Ah –!

HELMER

Hvad er det? Ved du, hvad der står i dette brev?

NORA

Ja, jeg ved det. Lad mig gå! Lad mig komme ud!

HELMER holder hende tilbage

Hvor vil du hen?

NORA prøver at rive sig løs

Du skal ikke redde mig, Torvald!

HELMER tumler tilbage

Sandt! Er det sandt, hvad han skriver? Forfærdeligt! Nej, nej; det er jo umuligt, at dette kan være sandt.

NORA

Det er sandt. Jeg har elsket dig over alt i verdens rige.

HELMER

Å kom ikke her med tåbelige udflugter.

NORA et skridt imod ham

Torvald –!

HELMER

Du ulyksalige, – hvad er det, du har foretaget dig!

NORA

Lad mig komme bort. Du skal ikke bære det for min skyld. Du skal ikke tage det på dig.

HELMER

Ikke noget komediespil.

(låser forstuedøren af)

Her blir du og står mig til regnskab. Forstår du, hvad du har gjort? Svar mig! Forstår du det?

NORA ser ufravendt på ham og siger med et stivnende udtryk

Ja, nu begynder jeg at forstå det tilbunds.

HELMER går omkring på gulvet

Å hvor forfærdeligt jeg er vågnet op. I alle disse otte år, – hun, som var min lyst og stolthed, – en hyklerske, en løgnerske, – værre, værre, – en forbryderske! – Å, denne bundløse hæslighed, som ligger i alt dette! Fy, fy!

Nora tier og ser fremdeles ufravendt på ham.

HELMER standser foran hende

Jeg burde have anet, at noget sligt vilde ske. Jeg burde have forudset det. Alle din faders letsindige grundsætninger –. Ti! Alle din faders letsindige grundsætninger har du taget i arv. Ingen religion, ingen moral, ingen pligtfølelse –. Å, hvor jeg er bleven straffet for, at jeg så igennem fingre med ham. For din skyld gjorde jeg det; og således lønner du mig.

NORA

Ja, således.

HELMER

Nu har du ødelagt hele min lykke. Hele min fremtid har du forspildt for mig. Å, det er forfærdeligt at tænke på. Jeg er i et samvittighedsløst menneskes vold; han kan gøre med mig, hvad han vil, forlange af mig, hvad det skal være, byde og befale over mig, som det lyster ham; – jeg tør ikke kny. Og så jammerligt må jeg synke ned og gå tilgrunde for en letsindig kvindes skyld!

NORA

Når jeg er ude af verden, så er du fri.

HELMER

Å ingen fagter. Slige talemåder havde din fader også på rede hånd. Hvad vilde det nytte mig, at du var ude af verden, som du siger? Ikke det ringeste vilde det nytte mig. Han kan gøre sagen bekendt alligevel; og gør han det, så blir jeg kanske mistænkt for at have været vidende om din forbryderske handling. Man vil kanske tro, at jeg har stået bagved, – at det er mig, som har tilskyndet dig! Og alt dette kan jeg takke dig for, dig, som jeg har båret på hænderne gennem hele vort ægteskab. Forstår du nu, hvad du har gjort imod mig?

NORA med kold ro

Ja.

HELMER

Dette er så utroligt, at jeg ikke kan fastholde det. Men vi må se at komme tilrette. Tag schavlet af. Tag det af, siger jeg! Jeg må se at tilfredsstille ham på en eller anden måde. Sagen må dysses ned for enhver pris. – Og hvad dig og mig angår, så må det se ud, som om alt var imellem os ligesom før. Men naturligvis kun for verdens øjne. Du blir altså fremdeles her i huset; det er en selvfølge. Men børnene får du ikke lov til at opdrage; dem tør jeg ikke betro dig –. Å, at måtte sige dette til hende, som jeg har elsket så højt, og som jeg endnu –! Nå, det må være forbi. Herefterdags gælder det ikke længere lykken; det gælder bare at redde resterne, stumperne, skinnet –

Det ringer på entréklokken.

HELMER farer sammen

Hvad er det? Så sent. Skulde det forfærdeligste –! Skulde han –? Skjul dig, Nora! Sig, du er syg.

Nora blir stående ubevægelig. Helmer går hen og åbner forstuedøren.

STUEPIGEN halvt afklædt, i forstuen

Her kom et brev til fruen.

HELMER

Giv mig det.

(griber brevet og lukker døren)

Ja, det er fra ham. Du får det ikke; jeg vil selv læse det.

NORA

Læs du.

HELMER ved lampen

Jeg har næppe mod til det. Kanske er vi fortabte, både du og jeg. Nej; jeg må vide det.

(bryder brevet ilsomt; løber nogle linjer igennem; ser på et indlagt papir; et glædesskrig)

Nora!

Nora ser spørgende på ham.

HELMER

Nora! – Nej; jeg må læse det endnu en gang. – Jo, jo; så er det. Jeg er frelst! Nora, jeg er frelst!

NORA

Og jeg?

HELMER

Du også, naturligvis; vi er frelste begge to, både du og jeg. Se her. Han sender dig dit gældsbevis tilbage. Han skriver, at han fortryder og angrer –; at et lykkeligt omslag i hans liv –; å, det kan jo være det samme, hvad han skriver. Vi er frelste, Nora! Der er ingen, som kan gøre dig noget. Å, Nora, Nora –; nej, først alt dette afskyelige ud af verden. Lad mig se –

(kaster et blik på forskrivningen)

Nej, jeg vil ikke se det; det skal ikke være for mig andet, end en drøm altsammen.

(river beviset og begge brevene istykker, kaster det hele ind i ovnen og ser på det, mens det brænder)

Se så; nu er det ikke mere til. – Han skrev, at du siden julaften –. Å, det må have været tre forfærdelige dage for dig, Nora.

NORA

Jeg har kæmpet en hård strid i disse tre dage.

HELMER

Og våndet dig, og ikke øjnet anden udvej end –. Nej; vi vil ikke mindes alt dette hæslige. Vi vil kun juble og gentage: det er over; det er over! Hør dog på mig, Nora; du synes ikke at fatte det: det er over. Hvad er det dog for noget – dette stivnede udtryk? Å stakkers lille Nora, jeg forstår det nok; du synes ikke du kan tro på, at jeg har tilgivet dig. Men det har jeg, Nora; jeg sværger dig til: jeg har tilgivet dig alt. Jeg ved jo, at hvad du gjorde, det gjorde du af kærlighed til mig.

NORA

Det er sandt.

HELMER

Du har elsket mig, som en hustru bør elske sin mand. Det var kun midlerne, som du ikke havde indsigt nok til at dømme om. Men tror du, at du er mig mindre kær, fordi du ikke forstår at handle på egen hånd? Nej, nej; støt du dig bare til mig; jeg skal råde dig; jeg skal vejlede dig. Jeg måtte ikke være en mand, hvis ikke netop denne kvindelige hjælpeløshed gjorde dig dobbelt tiltrækkende i mine øjne. Du skal ikke fæste dig ved de hårde ord, jeg sagde dig i den første forfærdelse, da jeg syntes, alt måtte styrte sammen over mig. Jeg har tilgivet dig, Nora; jeg sværger dig til, jeg har tilgivet dig.

NORA

Jeg takker dig for din tilgivelse.

Hun går ud gennem døren tilhøjre.

HELMER

Nej, bliv –.

(ser ind)

Hvad vil du der i alkoven?

NORA indenfor

Kaste maskeradedragten.

HELMER ved den åbne dør

Ja, gør det; se at komme til ro og få samlet dit sind til ligevægt igen, du min lille forskræmte sangfugl. Hvil du dig trygt ud; jeg har brede vinger til at dække dig med.

(går omkring i nærheden af døren)

Å, hvor vort hjem er lunt og smukt, Nora. Her er ly for dig; her skal jeg holde dig som en jaget due, jeg har fået reddet uskadt ud af høgens klør; jeg skal nok bringe dit stakkers klappende hjerte til ro. Lidt efter lidt vil det ske, Nora; tro du mig. Imorgen vil alt dette se ganske anderledes ud for dig; snart vil alting være ligesom før; jeg skal ikke længe behøve at gentage for dig, at jeg har tilgivet dig; du vil selv usvigelig føle, at jeg har gjort det. Hvor kan du tænke, det skulde kunne falde mig ind at ville forstøde dig, eller blot bebrejde dig noget? Å, du kender ikke en virkelig mands hjertelag, Nora. Det er for en mand noget så ubeskriveligt sødt og tilfredsstillende i dette, at vide med sig selv, at han har tilgivet sin hustru, – at han har tilgivet hende af fuldt og oprigtigt hjerte. Hun er jo derved ligesom i dobbelt forstand blevet hans ejendom; han har ligesom sat hende ind i verden påny; hun er på en måde bleven både hans hustru og hans barn tillige. Således skal du være for mig herefterdags, du lille rådvilde, hjælpeløse væsen. Ængst dig ikke for nogenting, Nora; bare åbenhjertig imod mig, så skal jeg være både din vilje og din samvittighed. – Hvad er det? Ikke tilsengs? Har du klædt dig om?

NORA i sin hverdagskjole

Ja, Torvald, nu har jeg klædt mig om.

HELMER

Men hvorfor, nu, så sent –?

NORA

Inat sover jeg ikke.

HELMER

Men, kære Nora –

NORA ser på sit uhr

Klokken er endnu ikke så mange. Sæt dig her, Torvald; vi to har meget at tale sammen.

Hun sætter sig ved den ene side af bordet.

HELMER

Nora, – hvad er dette her? Dette stivnede udtryk –

NORA

Sæt dig ned. Det blir langt. Jeg har meget at tale med dig om.

HELMER sætter sig ved bordet ligeover for hende

Du ængster mig, Nora. Og jeg forstår dig ikke.

NORA

Nej, det er det just. Du forstår mig ikke. Og jeg har heller aldrig forstået dig – før iaften. Nej, du skal ikke afbryde mig. Du skal bare høre på, hvad jeg siger. – Dette er et opgør, Torvald.

HELMER

Hvorledes mener du det?

NORA efter en kort taushed

Er dig ikke en ting påfaldende, således som vi sidder her?

HELMER

Hvad skulde det være?

NORA

Vi har nu været gifte i otte år. Falder det dig ikke ind, at det er første gang vi to, du og jeg, mand og kone, taler alvorligt sammen?

HELMER

Ja, alvorligt, – hvad vil det sige?

NORA

I otte samfulde år, – ja længere, – lige fra vort første bekendtskab, har vi aldrig vekslet et alvorligt ord om alvorlige ting.

HELMER

Skulde jeg da idelig og altid indvie dig i bekymringer, som du dog ikke kunde hjælpe mig at bære?

NORA

Jeg taler ikke om bekymringer. Jeg siger, vi har aldrig siddet i alvor sammen, for at søge at komme tilbunds i noget.

HELMER

Men, kæreste Nora, vilde da det have været for dig?

NORA

Der er vi ved sagen. Du har aldrig forstået mig. – Der er øvet megen uret imod mig, Torvald. Først af pappa og siden af dig.

HELMER

Hvad! Af os to, – af os to, der har elsket dig højere, end alle andre mennesker?

NORA ryster på hovedet

I har aldrig elsket mig. I har bare syntes, det var fornøjeligt at være forelsket i mig.

HELMER

Men, Nora, hvad er dette for ord?

NORA

Ja, det er nu så, Torvald. Da jeg var hjemme hos pappa, så fortalte han mig alle sine meninger, og så havde jeg de samme meninger; og hvis jeg havde andre, så skjulte jeg det; for det vilde han ikke have likt. Han kaldte mig sit dukkebarn, og han legte med mig, som jeg legte med mine dukker. Så kom jeg i huset til dig –

HELMER

Hvad er det for udtryk du bruger om vort ægteskab?

NORA uforstyrret

Jeg mener, så gik jeg fra pappas hænder over i dine. Du indretted alting efter din smag, og så fik jeg den samme smag som du; eller jeg lod bare så; jeg ved ikke rigtig –; jeg tror det var begge dele; snart det ene og snart det andet. Når jeg nu ser på det, så synes jeg, jeg har levet her som et fattigt menneske, – bare fra hånden og i munden. Jeg har levet af at gøre kunster for dig, Torvald. Men du vilde jo ha’e det så. Du og pappa har gjort stor synd imod mig. I er skyld i, at der ikke er blevet noget af mig.

HELMER

Nora, hvor du er urimelig og utaknemmelig! Har du ikke været lykkelig her?

NORA

Nej, det har jeg aldrig været. Jeg trode det; men jeg har aldrig været det.

HELMER

Ikke – ikke lykkelig!

NORA

Nej; bare lystig. Og du har altid været så snil imod mig. Men vort hjem har ikke været andet end en legestue. Her har jeg været din dukkehustru, ligesom jeg hjemme var pappas dukkebarn. Og børnene, de har igen været mine dukker. Jeg syntes, det var fornøjeligt, når du tog og legte med mig, ligesom de syntes det var fornøjeligt, når jeg tog og legte med dem. Det har været vort ægteskab, Torvald.

HELMER

Der er noget sandt i, hvad du siger, – så overdrevent og overspændt det end er. Men herefter skal det bli’e anderledes. Legens tid skal være forbi; nu kommer opdragelsens.

NORA

Hvis opdragelse? Min eller børnenes?

HELMER

Både din og børnenes, min elskede Nora.

NORA

Ak, Torvald, du er ikke mand for at opdrage mig til en ret hustru for dig.

HELMER

Og det siger du?

NORA

Og jeg, – hvorledes er jeg forberedt til at opdrage børnene?

HELMER

Nora!

NORA

Sagde du det ikke selv for en stund siden, – den opgave turde du ikke betro mig.

HELMER

I opbrusningens øjeblik! Hvor vil du agte på det?

NORA

Jo; det var meget rigtig sagt af dig. Jeg magter ikke den opgave. Der er en anden opgave, som må løses først. Jeg må se at opdrage mig selv. Det er du ikke mand for at hjælpe mig med. Det må jeg være alene om. Og derfor rejser jeg nu fra dig.

HELMER springer op

Hvad var det, du sagde?

NORA

Jeg må stå ganske alene, hvis jeg skal få rede på mig selv og på alting udenfor. Derfor kan jeg ikke bli’e hos dig længer.

HELMER

Nora, Nora!

NORA

Jeg vil gå herfra nu straks. Kristine ta’er nok imod mig for inat –

HELMER

Du er afsindig! Du får ikke lov! Jeg forbyder dig det!

NORA

Det kan ikke nytte at forbyde mig noget herefter. Jeg ta’er med mig, hvad der tilhører mig selv. Af dig vil jeg ingenting have, hverken nu eller senere.

HELMER

Hvilket vanvid er dog dette!

NORA

Imorgen rejser jeg hjem, – jeg mener, til mit gamle hjemsted. Der vil det være lettest for mig at komme ind i et eller andet.

HELMER

Å du forblindede, uerfarne skabning!

NORA

Jeg må se at få erfaring, Torvald.

HELMER

Forlade dit hjem, din mand og dine børn! Og du tænker ikke på, hvad folk vil sige.

NORA

Det kan jeg ikke ta’e noget hensyn til. Jeg ved bare, det blir nødvendigt for mig.

HELMER

Å, det er oprørende. Således kan du svigte dine helligste pligter.

NORA

Hvad regner du da for mine helligste pligter?

HELMER

Og det skal jeg behøve at sige dig! Er det ikke pligterne imod din mand og dine børn?

NORA

Jeg har andre ligeså hellige pligter.

HELMER

Det har du ikke. Hvilke pligter skulde det være.

NORA

Pligterne imod mig selv.

HELMER

Du er først og fremst hustru og moder.

NORA

Det tror jeg ikke længere på. Jeg tror, at jeg er først og fremst et menneske, jeg, ligesåvel som du, – eller ialfald, at jeg skal forsøge på at bli’e det. Jeg ved nok, at de fleste gir dig ret, Torvald, og at der står noget sligt i bøgerne. Men jeg kan ikke længere lade mig nøje med, hvad de fleste siger og hvad der står i bøgerne. Jeg må selv tænke over de ting og se at få rede på dem.

HELMER

Du skulde ikke have rede på din stilling i dit eget hjem? Har du ikke i sådanne spørgsmål en usvigelig vejleder? Har du ikke religionen?

NORA

Ak, Torvald, jeg ved jo slet ikke rigtigt, hvad religionen er.

HELMER

Hvad er det, du siger!

NORA

Jeg ved jo ikke andet, end hvad præsten Hansen sagde, da jeg gik til konfirmation. Han fortalte, at religionen var det og det. Når jeg kommer bort fra alt dette her og blir ensom, så vil jeg undersøge den sag også. Jeg vil se, om det var rigtigt, hvad præsten Hansen sagde, eller ialfald, om det er rigtigt for mig.

HELMER

Å, sligt er dog uhørt af en så ung kvinde! Men kan ikke religionen retlede dig, så lad mig dog ryste op i din samvittighed. For moralsk følelse har du dog? Eller, svar mig, – har du kanske ingen?

NORA

Ja, Torvald, det er ikke godt at svare på det. Jeg ved det jo slet ikke. Jeg er ganske i vilderede med de ting. Jeg ved bare, at jeg har en ganske anden mening om sligt noget, end du. Jeg hører jo også nu, at lovene er anderledes, end jeg tænkte; men at de love skulde være rigtige, det kan jeg umulig få i mit hode. En kvinde skal altså ikke ha’e ret til at skåne sin gamle døende fader, eller til at redde sin mands liv! Sligt tror jeg ikke på.

HELMER

Du taler som et barn. Du forstår ikke det samfund, du lever i.

NORA

Nej, det gør jeg ikke. Men nu vil jeg sætte mig ind i det. Jeg må se at komme efter, hvem der har ret, samfundet eller jeg.

HELMER

Du er syg, Nora; du har feber; jeg tror næsten, du er fra sans og samling.

NORA

Jeg har aldrig følt mig så klar og sikker som inat.

HELMER

Og klar og sikker forlader du din mand og dine børn?

NORA

Ja; det gør jeg.

HELMER

Så er kun en forklaring mulig.

NORA

Hvilken?

HELMER

Du elsker mig ikke mere.

NORA

Nej, det er just tingen.

HELMER

Nora! – Og det siger du!

NORA

Å det gør mig så ondt, Torvald; for du har altid været så snil imod mig. Men jeg kan ikke gøre ved det. Jeg elsker dig ikke mere.

HELMER med tilkæmpet fatning

Er dette også en klar og sikker overbevisning?

NORA

Ja, fuldkommen klar og sikker. Det er derfor, jeg ikke vil være her længer.

HELMER

Og vil du også kunne gøre mig rede for, hvorved jeg har forspildt din kærlighed?

NORA

Ja, det kan jeg godt. Det var iaften, da det vidunderlige ikke kom; for da så jeg, at du ikke var den mand, jeg havde tænkt mig.

HELMER

Forklar dig nøjere; jeg begriber dig ikke.

NORA

Jeg har ventet så tålmodigt nu i otte år; for, Herregud, jeg indså jo nok, at det vidunderlige kommer ikke sådan til hverdags. Så brød dette knusende ind over mig; og da var jeg så usvigelig viss på: nu kommer det vidunderlige. Da Krogstads brev lå derude, – aldrig faldt det mig med en tanke ind, at du kunde ville bøje dig under dette menneskes vilkår. Jeg var så usvigelig viss på, at du vilde sige til ham: gør sagen bekendt for hele verden. Og når det var sket –

HELMER

Ja hvad så? Når jeg havde prisgivet min egen hustru til skam og skændsel –!

NORA

Når det var sket, da tænkte jeg så usvigelig sikkert, at du vilde træde frem og tage alt på dig og sige: jeg er den skyldige.

HELMER

Nora –!

NORA

Du mener, at jeg aldrig vilde taget imod et sligt offer af dig? Nej, det forstår sig. Men hvad vilde mine forsikringer gælde ligeover for dine? – Det var det vidunderlige, som jeg gik og håbed på i rædsel. Og for at hindre det, var det, at jeg vilde ende mit liv.

HELMER

Jeg skulde gladelig arbejde nætter og dage for dig, Nora, – bære sorg og savn for din skyld. Men der er ingen, som ofrer sin ære for den man elsker.

NORA

Det har hundrede tusend kvinder gjort.

HELMER

Å, du både tænker og du taler som et uforstandigt barn.

NORA

Lad gå. Men du hverken tænker eller taler som den mand, jeg skal kunne slutte mig til. Da din forskrækkelse var over, – ikke for hvad der trued mig, men for, hvad du selv var udsat for, og da hele faren var forbi, – da var det for dig, som om slet ingen ting var sket. Jeg var akkurat som før din lille sanglærke, din dukke, som du herefter skulde bære dobbelt varligt på hænderne, siden den var så skør og skrøbelig.

(rejser sig)

Torvald, – i den stund gik det op for mig, at jeg i otte år havde levet her sammen med en fremmed mand og at jeg havde fået tre børn –. Å jeg tåler ikke at tænke på det! Jeg kunde rive mig selv i stumper og stykker.

HELMER tungt

Jeg ser det; jeg ser det. Der er visselig kommet en afgrund imellem os. – Å, men, Nora, skulde den ikke kunne udfyldes?

NORA

Således, som jeg nu er, er jeg ingen hustru for dig.

HELMER

Jeg har kraft til at blive en anden.

NORA

Måske, – hvis dukken tages fra dig.

HELMER

At skilles – skilles fra dig! Nej, nej, Nora, jeg kan ikke fatte den tanke.

NORA går ind tilhøjre

Des vissere må det ske.

Hun kommer tilbage med sit ydertøj og en liden vadsæk, som hun sætter på stolen ved bordet.

HELMER

Nora, Nora, ikke nu! Vent til imorgen.

NORA tager kåben på

Jeg kan ikke bli’e liggende natten over i en fremmed mands værelser.

HELMER

Men kan vi da ikke bo her som broder og søster –?

NORA binder hatten fast

Du ved meget godt, det vilde ikke vare længe –.

(slår schavlet om sig)

Farvel, Torvald. Jeg vil ikke se de små. Jeg ved, de er i bedre hænder end mine. Således, som jeg nu er, kan jeg ingenting være for dem.

HELMER

Men engang, Nora, – engang –?

NORA

Hvor kan jeg vide det? Jeg ved jo slet ikke, hvad der blir ud af mig.

HELMER

Men du er min hustru, både som du er og som du blir.

NORA

Hør, Torvald; – når en hustru forlader sin mands hus, således, som jeg nu gør, så har jeg hørt, at han efter loven er løst fra alle forpligtelser imod hende. Jeg løser dig ialfald fra enhver forpligtelse. Du skal ikke føle dig bundet ved noget, lige så lidt, som jeg vil være det. Der må være fuld frihed på begge sider. Se, her har du din ring tilbage. Giv mig min.

HELMER

Også dette?

NORA

Dette også.

HELMER

Her er den.

NORA

Så. Ja, nu er det altså forbi. Her lægger jeg nøglerne. Om alle sager i huset ved pigerne besked – bedre, end jeg. Imorgen, når jeg er rejst, kommer Kristine herhen for at pakke sammen de ting, som er min ejendom hjemmefra. Det vil jeg ha’e sendt efter mig.

HELMER

Forbi; forbi! Nora, vil du aldrig mere tænke på mig?

NORA

Jeg kommer visst ofte til at tænke på dig og på børnene og på huset her.

HELMER

Må jeg skrive dig til, Nora?

NORA

Nej, – aldrig. Det får du ikke lov til.

HELMER

Å, men sende dig må jeg dog –

NORA

Intet; intet.

HELMER

– hjælpe dig, hvis du skulde behøve det.

NORA

Nej, siger jeg. Jeg modtager ingenting af fremmede.

HELMER

Nora, – kan jeg aldrig blive mere end en fremmed for dig?

NORA tager sin vadsæk

Ak, Torvald, da måtte det vidunderligste ske. –

HELMER

Nævn mig dette vidunderligste!

NORA

Da måtte både du og jeg forvandle os således at –. Å, Torvald, jeg tror ikke længer på noget vidunderligt.

HELMER

Men jeg vil tro på det. Nævn det! Forvandle os således at –?

NORA

At samliv mellem os to kunde bli’e et ægteskab. Farvel.

Hun går ud gennem forstuen.

HELMER synker ned på en stol ved døren og slår hænderne for ansigtet

Nora! Nora!

(ser sig om og rejser sig)

Tomt. Hun er her ikke mere.

(et håb skyder op i ham)

Det vidunderligste –?!

Nedefra høres drønnet af en port, som slåes ilås.

Innledning til Et dukkehjem
ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Kort tid før publiseringen av Et dukkehjem skrev Ibsen til sin danske forlegger at hans nye stykke «rører ved problemer, som må kaldes særlig tidsmæssige» (brev til Hegel 2. september 1879). Hva han kan ha hatt i tankene, fremgår kanskje av hans første kjente notat til det senere skuespillet. Det er datert 19. oktober 1878, og inneholder noen ofte siterte passasjer:

Der er to slags åndelige love, to slags samvittigheder, en i manden og en ganske anden i kvinden. De forstår ikke hinanden; men kvinden dømmes i det praktiske liv efter mandens lov, som om hun ikke var en kvinde men en mand […] En kvinde kan ikke være sig selv i nutidens samfund, der er et udelukkende mandligt samfund, med love skrevne af mænd og med anklagere og dommere der dømmer den kvindelige færd fra mandligt standpunkt (NBO Ms. 4° 1113a, bl. 1).

Mot slutten av 1870-årene må Ibsen for alvor ha fått øynene opp for at kvinnens samfunnsmessige stilling var verdt en diskusjon. Det var kanskje ikke tilfeldig at hans første egentlig samfunnskritiske drama, Samfundets støtter (1877), gjorde en sterk kvinneskikkelse (Lona Hessel) til den skarpeste kritiker av mannssamfunnets skjevheter, og i Ibsens neste skuespill er kvinnens stilling innenfor ekteskap og samfunnsliv en viktig forutsetning for handlingen. Dette kan tyde på at han nå var i ferd med å stille seg på kvinnenes side i samfunnsdebatten.

En av impulsene i en slik retning kan han ha mottatt fra forfatterinnen Camilla Collett, som helt siden 1850-årene hadde skrevet og talt på vegne av kvinnekjønnet. En sentral idé i romanen Amtmandens Døttre (1855) er kvinners rett til å følge egne følelser i valget av ektefelle (se innledningen til Kjærlighedens Komedie, HIS 4k, 69–72). Anna Caspari Agerholt skriver i sin bok Den norske kvinnebevegelsens historie at «Det er hatet til en drepende konveniens, til et forkvaklet kvinneideal, som er nerven i denne merkelige roman, likesom arbeidet for den kvinnelige følelses frigjøring er det springende punkt i hele hennes virke» (Agerholt 1973, 24). Senere fulgte en rekke bøker og artikler der Collett videreutviklet sitt syn. Hun ble etter hvert et viktig forbilde for den senere kvinnebevegelsen, uten at hun selv kan kalles kvinnesaksforkjemper i vår moderne betydning av ordet.

Camilla Collett og Ibsen kjente hverandre godt, men særlig nært skal forholdet ha vært mellom henne og Ibsens hustru Susanna. Vinteren 1871–72 oppholdt Collett seg i Dresden og besøkte da ofte familien Ibsen. På dette tidspunkt arbeidet hun med fortsettelsen av essaysamlingen Sidste Blade, som i 1872–73 utkom med Sidste Blade, 2den og 3dje Række. I den nye samlingen finnes blant annet essayet «Om Kvinden og hennes Stilling», hvor Collett slutter seg til John Stuart Mills synspunkter i hans ferske bok The Subjection of Women (1869). Denne hadde hun trolig lest i Georg Brandes’ oversettelse ( Kvindernes Underkuelse, også den utgitt i 1869). Collett skriver: «Stuart Mill’s Bog er fortræffelig; men den lider af den samme Feil som alle alvorlige Bøger i vore Dage: at ingen læser den» (Collett 1912–13, b. 2, 208). Videre beskriver hun kvinnens livssituasjon og samfunnsmessige stilling som vesensforskjellig fra mannens. Det gjelder en felles lov for mann og kvinne, en annen lov bare for kvinnen, hevder Collett. Den er laget for å begrense kvinnens livsutfoldelse og selvrealisering:

Man indsnævrede hendes Tilværelse, berøvede den Lys, Frihed, Handlekraft; man udvidede blot Kredsen af hendes Ansvar […] Hun kunde dømmes og straffes paa Livet efter den fælles Lov; men Bagtalelsen kunde ogsaa myrde hende, naar hun gløttede paa et Vindu eller talte med nogen paa ureglementeret Sted. Man udesperrede hende fra alle Livets høiere Anliggender og Interesser, altid i Kvindelighedens Navn […] Man holdt hendes Aand kuet og tillod hende kun at leve i sit Hjerte og dets Længsler (Collett 1912–13, b. 2, 213).

I løpet av 1870-årene utgav Camilla Collett de polemiske bøkene Fra de Stummes Leir (1877) og Mod Strømmen (1879), der et kvinneperspektiv fortsatt er det sentrale. Etter at familien Ibsen hadde bosatt seg i München, mottok de i 1877 også der Collett som gjest. Ifølge Clara Bergsøe skal det da ha kommet til en rekke sammenstøt og meningsutvekslinger mellom Collett og Ibsen om kvinnesak og ekteskapsspørsmål (C. Bergsøe 1902, 70–71). Halvdan Koht er av dem som mener Colletts besøk fikk avgjørende innflytelse på Ibsens videre forfatterskap:

Jeg tror neppe det kan være tvil om at disse samtalene med Camilla Collett førte Ibsen inn på den tanken å lage et selvstendig drama om kvinnens forhold til mannen, særlig i ekteskapet, og at dette blev grunnen til at han skar ut av «Samfundets støtter» så meget av det som ellers vilde ha gjort det næsten til et kvinnesaks-stykke […] spiren til det nye [ Et dukkehjem] festet sig hos ham enda før han hadde fullført det foregående arbeid (HU 8, 250–51).

Impulser i denne retning kunne imidlertid Ibsen også ha mottatt på annen måte. Collett var nemlig ikke den første norske forfatter med interesse for John Stuart Mill. The Subjection of Women var blitt introdusert med full tilslutning allerede av Kristian Elster (under signaturen e.) gjennom fem store artikler i Bjørnstjerne Bjørnsons Norsk Folkeblad i 1870. Elster mener at oppgavene også i Norge nå må bli
at skaffe Kvinderne lettere Adgang til selvstændige Livsstillinger, bringe Kvindernes Opdragelse og Udvikling til mere end hidtil at svare til vor arbejdende Tids Opgaver, samt at bekjæmpe ikke faa Fordomme i den almindelige Mening, som i saa Henseende endnu hos os hindrer Kvinden fra at benytte sine Evner og Kræfter paa heldigste Maade for sig selv og for det Hele (Elster 1870, 12/2).

Også den norske kvinnesaksforkjemperen Aasta Hansteen skrev allerede i 1870 om Stuart Mill som «Befrieren, den mægtige […] som med overmenneskelig Kraft udslynger sine Kastevaaben mod alle Fordommens Fæstningsværker» (Hansteen 1870). Hun så ham som en redningsmann i en verden hvor kvinnene var like ufrie som russiske livegne og tidligere tiders «Træller». Når det gjelder eiendomsrett og andre sosialt definerte rettigheter, er kvinnen like ufri som et spebarn, det er bare straffeloven som behandler kvinnen som et voksent menneske, fastslår hun. Ifølge straffeloven er nemlig kvinnen like ansvarlig for sine handlinger som en mann, og kan dømmes i tråd med det. Hansteen regnes av mange som modellen bak Lona Hessel i Samfundets støtter (jf. innledningen og ord- og sakkommentarene til dette skuespillet). I årene 1876–78 holdt hun en rekke foredrag i de nordiske hovedstedene og i mindre norske byer. Hun skrev også kvinnepolitiske artikler som utløste sterke reaksjoner. Hennes skarpe formuleringer og målrettede angrep mot hva hun så som kirkens undertrykkende kvinnebilde, gjorde at hun kom i åpen konflikt med statskirken og presteskapet. I 1878 utgav hun også boken Kvinden skabt i Guds Billede, som førte til voldsomt oppstyr. Her hevdet hun at hvis både kvinne og mann var skapt i Guds bilde, måtte de også ha samme rettigheter.

Også på tysk område fantes det forfattere som tidlig sluttet seg til John Stuart Mills syn på kvinnens samfunnsmessige posisjon. Den tyske forfatterinnen og feministen Hedwig Dohm utgav i første del av 1870-årene flere feministiske bøker med krav om full juridisk, sosial og økonomisk likestilling mellom kvinner og menn. Den første av dem, Was die Pastoren von den Frauen denken, inneholdt skarp kritikk av to samtidige teologers kvinnesyn. Boken avrundes med Dohms bekjennelse «at jeg av hele mitt hjerte samstemmer med Stuart Mill […] når han sier at kvinnen (som enhver av skapelsens frembringelser) har sin tilværelses formål i seg selv, altså ikke i mennene» (Dohm 1872; til norsk ved HIS). I verket Der Jesuitismus im Hausstande (1873) krevde Dohm full stemmerett for kvinner. Senere fulgte Die wissenschaftliche Emanzipation der Frau (1874) og Der Frauen Natur und Recht (1876).

Når Ibsen i 1879 omtalte spørsmål knyttet til kvinnens samfunnsmessige stilling som

«særlig tidsmæssige», hadde det altså mye for seg. Likevel nølte han selv lenge med å gjøre Stuart Mills synspunkter til sine egne. Georg Brandes sier i sin bok Det moderne Gjennembruds Mænd:

Mill’s Bog om Kvindesagen var, om jeg ikke fejler, ham [Ibsen] stærkt imod da den udkom, og Mills Skribentpersonlighed indgjød ham ingen Sympathi. Navnlig forekom Mills Paastand eller Tilstaaelse, at han skyldte sin Kone Meget og det bedste i sine Skrifter, Ibsen med hans udprægede Individualisme latterlig (G. Brandes 1883, 128).

Sønnen Sigurd forteller i et brev fra 1928 at det ikke var Ibsen, men hustruen Susanna, som hadde introdusert Stuart Mill i familien:

fra først av hadde min far ingenting tilovers for kvindeemancipationens idé. Min mor derimot blev fyr og flamme for den efter læsningen av Stuart Mills bok om «Kvindens undertrykkelse», og det var hende, som omvendte ham efter en årelang påvirkning. Resultatet viste sig så i «Samfundets støtter» og «Et dukkehjem» (sitert etter Langslet 2004, 401).

Resultatet av slike impulser kom til syne også på annet vis enn i litteraturen. Berømt er Ibsens opptreden ved generalforsamlingen i Den Skandinaviske Forening i Roma 28. januar 1879 – tre måneder etter at de første notatene til Et dukkehjem var satt på papiret. En av sakene her gjaldt ansettelse av ny foreningsbibliotekar. Ibsen foreslo å ansette en kvinne i stillingen. Samtidig leverte han et separat forslag om å gi kvinner stemmerett i foreningen. Han fremla deretter begge deler som formelle forslag ved et møte i foreningen 13. februar og talte sterkt for da forslagene ble behandlet i et møte 27. februar. Å nekte de betalende kvinnelige medlemmer i foreningen stemmerett så han ikke som annet enn «en ufortjent og uberettiget ydmygelse». Og han fortsetter:

Er der nogen i denne forsamling, som tør påstå at vore damer står under os alle i dannelse eller i intelligens eller i kundskaber eller i kunstnerisk begavelse? Jeg antager ikke at ret mange drister sig til at påstå noget sligt. […] det jeg frygter for det er mændene med de små opgaver og de små tanker, mændene med de smålige hensyn og de små ængstelser, disse mænd, der indretter alt deres tænkesæt og alle deres handlinger på at opnå visse små fordele for deres egne allerunderdanigste små personligheder (NBO Ms. 8° 1218b).

Da Ibsens forslag om å gi kvinnene stemmerett ikke oppnådde flertall, ble han rasende. Forfatteren Gunnar Heiberg, som var til stede, har gitt et referat av begivenheten, der han lar Ibsen selv komme til orde i form av såkalt dekket indirekte tale:

Han havde nylig villet gjøre Foreningen en stor Tjeneste […] ved at lede Tidens Strømninger ind blandt dens Medlemmer. De store Ideer slap ingen fri for. Selv ikke her! I denne Forening! […] Og hvorledes var hans Gave blevet modtaget? Som et Indbrud! Som et forbrydersk Attentat! Nedstemt mod nogen faa Stemmer! […] Medens hans Røst tordnede, var det, ligesom han afklarede sig selv […] Det var, som han praktisk gjennemlevede sine Theorier, som han personlig oplevede sine Skikkelser (Heiberg 1911; jf. også HU 19, 160–61).

Også den danske forfatteren Jens Peter Jacobsen var vitne til dette raseriutbruddet. I et brev til Georg Brandes 30. desember 1879 skriver han:

Stykket [ Et dukkehjem] lader mig forstaa Ibsens Optræden nede i Rom i Sagen om Kvindernes Stemmeret […] hvori jeg forresten, som billigt var, fulgte ham gjennem Tykt og Tyndt. Hvor han var henrivende uforskammet mod sine Modstandere! (G. Brandes & E. Brandes 1939–42, b. 2, 344).

Når Ibsen på dette tidspunkt med styrke talte kvinnenes sak både privat og som forfatter, harmonerte det med samtidige litterære tendenser. Kristian Elster nevner i sin artikkelrekke om Stuart Mill at kvinnebevegelsen preges av en «æstetisk» retning som kjemper for kvinners likerett på følelseslivets område, med representanter som George Sand, Clara Raphael (Mathilde Fibiger) og Camilla Collett, mens han karakteriserer forfattere som Frederika Bremer og John Stuart Mill som mer praktisk orientert, i retning av en likestillingstanke med krav om endringer i lovverket for å bedre kvinnenes situasjon (Elster 1870, 12/2).

Det var denne siste strategien som etter hvert kom til å dominere diskusjonen. En rekke nordiske forfattere var i løpet av 1870-årene i ferd med å slutte seg til det de oppfattet som Georg Brandes’ litterære program om å sette problemer under debatt, og det var ikke uten grunn at nettopp kvinnens samfunnsmessige stilling ble et av de heteste debattemnene. Brandes selv hadde jo også bidratt aktivt nettopp til dette gjennom å oversette Stuart Mills bok med argumenter for likhet mellom kjønnene, blant annet med krav om almen stemmerett for kvinner og bedring av gifte kvinners eiendomsrett.

I ettertid virker slike krav berettigede. 1800-tallets europeiske kvinner – også de norske – hadde en ufri samfunnsmessig posisjon. Gifte kvinner var dobbelt ufrie, både underordnet mannen innenfor ekteskapet og mannen underlegen i sosiale og juridiske sammenhenger for øvrig. Kvinner hadde ikke samme rett som menn til utdannelse og fritt yrkesvalg. Adgangen til universitetsutdannelse for kvinner ble i Norge åpnet i 1882 (examen artium) og 1884 (adgang til embetsstudier). I Danmark skjedde dette noe tidligere, nemlig i 1875. Stemmerett var på dette tidspunkt (1870-årene) forbeholdt eiendomsbesittende menn, og norske kvinner fikk ikke alminnelig stemmerett før i 1913. Gifte kvinner hadde ikke juridisk råderett over egen formue og en mer begrenset rett til skilsmisse enn mannen. Det norske lovverket endret seg bare langsomt på disse områdene. På familierettens område gjaldt på dette tidspunkt fremdeles Kong Christian den Femtes Norske Lov av 1687. Ifølge denne var den gifte kvinnen juridisk umyndig. Ekteparets formue var felleseie, adgang til å opprette særeie kom først med en ny lov i 1888. Lovverket omtalte ektemannen som hustruens verge, han hadde full råderett over hennes del av felleseiet og kunne disponere det som sitt eget – også det hun eventuelt bragte med seg av formue inn i ekteskapet. Mannen kunne fritt stifte gjeld uten hustruens samtykke, men en tilsvarende rett gjaldt ikke den andre veien. Den gifte kvinne kunne ikke inngå kontrakter og heller ikke kausjonere. Norske Lov inneholdt også en bestemmelse om de forpliktelser mannen, dvs. fellesboet, hadde når det gjaldt gjeld eller avtaler inngått av hustruen:

Husbond er ej pligtig til at svare til den Gield, eller Contract, som hans Hustrue, eller Barn, giør, mens de ere i Fællig med hannem, med mindre det klarligen bevisis, at saadant er skeet med Husbondens Villie og Videnskab, eller ogsaa til fællis Nytte og uomgængelig Fornødenhed ( Norske Lov 1687, bok 5, kap. 1, § 13).

Skilsmisse kunne fullbyrdes både ved dom og ifølge kongelig bevilling. En forordning av 1811 fastsatte at megling først var obligatorisk, og ektefellene måtte være enige om separasjonsvilkårene (barnefordeling og underholdsbidrag til hustruen). Som skilsmissegrunner regnet Norske Lov impotens, spedalskhet, venerisk sykdom, sinnssykdom, utroskap, bigami og rømning ( Desertio). I dette siste tilfellet (det vil si hvis en av partene forlot ekteskapet uten skjellig grunn eller uten samtykke fra den andre) kunne den forlatte personen etter tre år forlange skilsmisse på de vilkår som blir nevnt i loven. Den ene ektefellens tyveri eller andre lovbrudd gav ikke automatisk den andre rett til å kreve skilsmisse (bok 3, kap. 18, § 15 og 16).

Norske myndigheter gjorde det fra 1830-årene av vanskeligere enn tidligere å få skilsmissebevilling, og tallet på skilsmisser holdt seg meget lavt i vårt land helt frem til slutten av 1800-tallet. I perioden 1876–80 ble det i landet som helhet gitt 39 skilsmissebevillinger og 166 separasjonsbevillinger (H.M. Johansen 1996, 48, 55). Hanne Marie Johansen viser at «den dansk-norske skilsmisselovgivningen etter reformasjonen representerte den strengeste retningen i den protestantiske skilsmisseretten» (1996, 84). Hun fastslår også at kirken og protestantismen var bestemmende for utformingen av ekteskapsretten og tenkningen omkring familien helt opp til vår egen tid (1996, 126). Den norske innstramning av rettspraksis i skilsmissesaker var så streng at den kom i utakt med og ble mer konservativ enn tilsvarende i Danmark og Sverige (1996, 183–86). Etter 1825 ble reglene innskjerpet slik at ingen kunne få skilsmisse før tre år etter samlivsbrudd (Taranger 1911, 83–84). Innstramningen av norsk rettspraksis innebar også at tildeling av skilsmissebevilling på grunnlag av hor, rømning og andre tradisjonelle forhold ikke lenger ble gitt. «Folk som hadde slike lovbestemte skilsmissegrunner ble fra og med året 1825 konsekvent nektet bevilling og henvist til å gå veien om rettsapparatet [dvs. søke skilsmisse ved dom]» (H.M. Johansen 1996, 302). Fra 1850-årene av forsterket kirken sin kamp mot skilsmisse, og i 1859 presenterte en gruppe på over 400 norske geistlige et lovforslag for regjeringen, der de la til grunn at ekteskapet var en sedelig-religiøs institusjon, og at strenge skilsmissebestemmelser var til samfunnets beste. Men Justisdepartementet gikk imot dette. Arbeidet med en revidert (og modernisert) skilsmisselov ble tatt opp i 1880-årene (1996, 193–96).

Lov om Kvinders Myndighed av 1863 fastslo at ugifte kvinner over 25 år ble fullmyndige. Det samme gjaldt enker og skilte og/eller separerte kvinner. I 1866 fulgte Lov om udvidet Adgang til Haandværksdrift i Kjøbstæderne, der enker samt skilte og separerte kvinner, bosatt i kjøpsteder, kunne forlange næringsbrev og retten til å drive håndverk. Lov om Myndighedsalderens Nedsættelse m.v. av 1869 fastslo dessuten at enker, skilte og separerte kvinner hadde adgang til å få oppnevnt en lagverge som kunne gi råd og veiledning i formuesanliggender når de ønsket det. Lagvergen skulle oppnevnes av sorenskriverfullmektigen på landet og av magistraten og formannskapet i byene (Blom & Tranberg red. 1985, 151–52).

I 1871 nedsatte Stortinget en kommisjon som skulle behandle formuesforholdet mellom ektefeller og hustruens rettslige stilling. I innstillingen fra 1875 gikk de tre kommisjonsmedlemmene inn for at hustru med fullt særeie skulle kunne bestyre sin eiendom som om hun var ugift, og fortsette sin tidligere næringsvirksomhet. Også hustru som levde i fullt formuesfellesskap med mannen, skulle ha råderett over det hun tjente ved eget arbeid. Men bare ett av medlemmene i kommisjonen, jusprofessoren Torkel Halvorsen Aschehoug, gikk inn for at hustruen også skulle være myndig utenfor det formuesrettslige området – men med den begrensning at hun ikke kunne inngå bindende avtaler eller kontrakter om eget arbeid som stred mot hennes plikter som mor og husmor. Mannen skulle fremdeles være «husbond i deres bolig», bestemme familiens oppholdssted og ha avgjørende myndighet når det gjaldt barneoppdragelsen. I Stortingets behandling av forslaget om hustruens personlige stilling falt Aschehougs forslag. Opprettelsen av særeie ble regnet for å stride mot Guds vilje. Regjeringen uttalte at det var «en saare betænkelig Sag at røre ved den gjældende Ægteskabsordning, som jo stemte overens med Kirkens Opfatning af Ægteskabets Væsen» (Agerholt 1973, 129–30).

Samtidens forfattere kunne altså ha sine grunner til å gjøre kvinnespørsmålet til et sentralt emne i det moderne gjennombrudds debattbøker, og slik litteratur begynte å prege siste del av 1870-årene. Men disse verkene belyste ikke bare juridiske og sosiale spørsmål. Også kvinnens rett til et fullt utviklet følelsesliv og erotisk liv stod sentralt, slik man ser det i Jens Peter Jacobsens roman Fru Marie Grubbe (1877). Jacobsen hadde også vært tidlig ute med å introdusere Charles Darwin i den nordiske litterære offentligheten. Darwins On the Origin of Species by Means of Natural Selection utkom i 1859. Jacobsen presenterte bokens teorier i en artikkelrekke i Nyt dansk Maanedsskrift 1871–73, og i 1872 utgav han verket i dansk oversettelse under tittelen Arternes Oprindelse ved naturlig Selektion eller ved de heldigst stillede Formers Sejr i Kampen for Tilværelsen . Gjennom disse publikasjonene gjorde Jacobsen utviklingslæren og forestillingen om at menneskets utvikling var et resultat av arv og miljø, til aktuell kunnskap i Skandinavia. Dette kom også til å spille med i forfatternes fremstilling av tidens kvinneliv og kvinneoppdragelse.

Bjørnstjerne Bjørnsons realistiske roman Magnhild (1873) forteller om en kunstnerisk begavet kvinnelig hovedperson som lever i huset hos en prestefamilie og giftes bort til en eldre mann. Ekteskapet er ikke lykkelig. Hun forelsker seg i en ung musiker, men han blir borte uten at det etableres noe forhold mellom dem. Likevel bryter hun ut av ekteskapet og reiser til Amerika for å realisere sine egne kunstnerevner som sangerinne. Boken ble oppfattet som usedelig og skapte sterk debatt da den kom ut. I brev til sin forlegger Frederik Hegel skriver Ibsen at han har lest Bjørnsons roman «med megen interesse» (22. november 1877). Våren 1879 fullførte Bjørnson også dramaet Leonarda. Urpremieren ved Christiania Theater 22. april 1879 ble en suksess, men da Det kongelige Theater i København senere på året refuserte stykket, førte det til en stor avisfeide. Skuespillet utkom som bok 11. september 1879. Også i Leonarda behandles kvinnens rett til skilsmisse. Samme år utkom dessuten den danske forfatter Erik Skrams roman Gertrude Colbjørnsen. Her er hovedpersonen en ung, uerfaren pike som blir forlovet med en 20 år eldre advokat. Hun forelsker seg i en ung maler, men gifter seg likevel med advokaten. Lenge mangler hun mot til å bryte ut av ekteskapet, men til slutt blir hun og mannen skilt. Også denne romanen skapte stor oppmerksomhet og indignasjon – skilsmisse var ennå ikke sosialt akseptabelt i borgerlige kretser.

Bjørnson markerte sitt syn på kvinnens situasjon i full offentlighet. Etter at han våren 1878 hadde holdt et foredrag på Lillehammer, gjengav den konservative avisen Morgenbladet et anonymt brev, der en mann som hadde vært til stede, sa:

noget mere uskjønt og lidet digterisk har jeg dog aldrig hørt af ham. Det var den mest krasse Opfatning af Kvinden og Kvindespørgsmaalet, som Du kan tænke Dig […] Jeg tror […] at Bjørnson muligens ikke just er den store skarpe Tænker, der har nogensomhelst Berettigelse til at opkaste sig til Dommer over Naturvidenskabsmænd og Filosofer, som han her gjorde (Anonym 1878).

Ifølge Lillehammer Tilskuers referat av samme tale (avisens dato 27. februar) skal Bjørnson ha beskrevet kvinnens stilling i ulike kulturland, særlig i det frigjorte Amerika, og gitt uttrykk for rent «samfundsopløsende» tanker om ekteskapet (jf. Agerholt 1973, 42).

Som nevnt hadde Camilla Collett vært en av de første som i litterær form stilte krav om kvinners rett til full personlighetsutfoldelse. Men for henne var det ikke i første rekke krav om lik rett til utdannelse og yrkesvalg eller juridiske diskusjoner av familierettslig art som stod i sentrum. Viktigere enn dette var kravet om «å være i sannhet». Kvinnen var for henne forhindret fra å realisere sin sanne personlighet, og det var et fritt personlighetsvalg som lå Collett sterkest på hjertet. Dette harmonerer med og kan være et direkte resultat av hennes interesse for Søren Kierkegaards eksistenstenkning, som allerede må ha gitt viktige impulser til kvinneskildringen i Amtmandens Døttre (jf. innledningen og sakkommentarene til Kjærlighedens Komedie, HIS 4k).

Et tilsvarende personlighetskrav satte også preg på den generelle kulturdebatt i samtiden. I 1877 utgav Georg Brandes sin bok Søren Kierkegaard, der vekten ligger mer på utviklingen i forfatterskapet og på personlighetsfilosofien enn på Kierkegaards religiøsitet. Brandes konsentrerer fremstillingen om Enten – Eller, Frygt og Bæven og Stadier paa Livets Vej.

I oktober 1877 holdt Bjørnson en berømt tale i Det Norske Studentersamfund, «Om at være i Sandhed». Talen ble i sin helhet gjengitt i Morgenbladet 3. november. Noe av bakgrunnen må søkes i at Bjørnson på dette tidspunkt var i ferd med å forlate sin tro på kristendommen. Han vender seg mot alt som for ham har preg av hykleri og usannhet, i særdeleshet religion og presteskap. I tillegg konsentrerer han oppmerksomheten dels om økonomiske skjevheter i samfunnet, dels om et eksistensielt sannhetsbegrep. Det er dette siste som blir viktigst. Bjørnson nevner to av Ibsens seneste verker som innledning til foredragets diskusjon av sant og falskt i menneskelivet:

Der er nylig af en stærk Aand blandt os – i «Samfundets Støtter» – ligesom tidligere i «De Unges Forbund» sagt Noget, som tyder paa, at vi lider af et dulgt Kjeltringskab. Se, det lider vi nu ikke af, saavidt jeg forstaar! Men vi lider af Selvbedrag, vi lider af megen Løgn, som vi slet ikke ser, og af megen Løgn, som vi ser, men ikke ved, hvad vi skal gjøre med […].

Jeg fremfører dette for fra egen Erfaring at pege paa, at det staar ikke Alt saa vel til blandt os, som det skulde […] Jeg vil samle Talen om det Aandelige og Moralske, især det Moralske. Jeg har en Bihensigt med det. Jeg mener, at det Aandelige og Moralske i høi Grad har med det Økonomiske at bestille, er Energien og Drivfjædren i det, hvis det er rigtig fat […] Men for hver Enkelt er det det vigtigste at være i Sandhed. Var jeg vis paa, at enhver af os var i Sandhed, vovede at tænke, vovede at tale, hvad vi tænker, saa var jeg vis paa, at vort Samfund var sundt, og at vi i Tidens Fylde ogsaa kom til Tro. Men just fordi her forties Noget, forfuskes vi i det Høieste, forfuskes vi i Viljen, i Aabenhed og Sandhed og fordærves allerede som unge Mennesker i vort Ædleste (Bjørnson 1877).

En beslektet tankegang finner vi hos Arne Garborg. I Fedraheimen maner også han til brudd med autoritetstroen:

Ingen kann i grunnen tru annat enn det, han sjølv hev funnet sanning i. Um hundrar millionar kom og sagde, det og det skal du tru, for det held me fyr sannt, – so laut du like væl svara: det nyttar ikkje meg, um andre held ein ting fyr sannt; skal eg tru det, må eg fyrst koma so langt, at eg sjølv held det fyr sanning! […] Ein må tru på si meining so tryggt, at ein aldri tvilar på, at ho er den rette sanning (Garborg 1878).

Ibsen kunne altså ha mange impulser å bygge på da han skrev sitt første drama med en moderne kvinne i hovedrollen og gav spørsmålet om hennes rett til selvstendig personlighetsutvikling en sentral plass i stykkets konflikt. Selv var han ikke upåvirket av det kierkegaardske sannhetskravet (om Ibsens forhold til Kierkegaard, se Kjærlighedens Komedie, innledning og sakkommentarer, Brand, innledning og sakkommentarer, og Peer Gynt, innledning og sakkommentarer). Kierkegaard er kjent for sine ord om at «Subjektiviteten er Sandheden», og forfatterskapet legger avgjørende vekt på virkeliggjøring av den personlige, eksistensielle sannhet. I Enten – Eller : anden Del sier assessor Wilhelm:

man kan have erkjendt en Ting mange Gange, anerkjendt den, man kan have villet en Ting mange Gange, forsøgt den, og dog, først den dybe indre Bevægelse, først Hjertets ubeskrivelige Rørelse, først den forvisser Dig om, at hvad Du har erkjendt, tilhører Dig, at ingen Magt kan tage det fra Dig; thi kun den Sandhed, der opbygger, er Sandhed for Dig (Kierkegaard 1997, b. 3, 332).

Eksistensiell sannhetssøken fremstilles i Kierkegaards forfatterskap som «Lidenskab». Det er ikke hva mennesket konkret streber etter som betyr noe. Det avgjørende er at den enkelte lever autentisk og i pakt med sin innerste personlighetskjerne: «Uendelighedens Lidenskab er det Afgjørende, ikke dens Indhold, thi dens Indhold er netop i den selv. Saaledes er det subjektive Hvorledes og Subjektiviteten Sandheden. […] I sit Maksimum er dette Hvorledes Uendelighedens Lidenskap, og Uendelighedens Lidenskab er selve Sandheden. Men Uendelighedens Lidenskab er netop Subjektiviteten, og saaledes er Subjektiviteten Sandheden» (Kierkegaard 1997, b. 7, 186).

Ibsen gav uttrykk for lignende tanker, både i sine skuespill og privat. I et brev til Laura Petersen – den senere Laura Kieler – skrev han 11. juni 1870 at «Det kommer ikke an på at ville det eller det, men på at ville det, som man absolut må, fordi man er sig selv og ikke andet. Hele resten fører ind i løgnen.» Harald Beyer (1924, 175) har knyttet dette utsagnet direkte til assessor Wilhelms ord i Enten – Eller : anden Del: «det store er ikke at være Dette eller Hiint; men at være sig selv, og dette kan ethvert Menneske, naar han vil det» (Kierkegaard 1997, b. 3, 173).

Når Ibsen skrev nettopp til Laura Petersen om betydningen av å være seg selv, virker det nesten som et forvarsel om hva som skulle komme. Hun var nemlig den kvinnen som senere kom til å bli oppfattet som modellen bak Nora i Et dukkehjem. Dette ble trukket frem umiddelbart etter at stykket var publisert. Allerede 30. desember 1879 skrev J.P. Jacobsen i brev til Edvard Brandes: «Dukkehjemmet antager jeg baseret paa den Historie med Forfatterinden Laura Kieler […] som skrev sin Mands Navn efter paa en Veksel […] for at betale sin Modehandler, og hvem Manden i den Anledning skilte sig fra» (G. Brandes & E. Brandes 1939–42, b. 2, 344; jf. også siste kommentar til Ibsens brev til Hegel 8. oktober 1878). Ganske snart ble dette en alminnelig oppfatning, omtalt i flere aviser, noe som skapte store problemer for Laura Kieler. Saken var imidlertid langt mer nyansert enn den alminnelige oppfatning ville ha det til.

B.M. Kinck har i en stor artikkel i Edda redegjort for dette forholdet. Han går også inn på Ibsens holdning til anklagene om at han hadde benyttet Laura Kielers liv som råstoff til sitt skuespill:

Det er ikke vanskelig å se både den slående likhet og den likeså slående forskjell mellem Ibsens skuespill og virkelighetens alvorlige drama […] Især den hemmelige gjeld og den vellykkede reise til Italien for mannens skyld, likesom også «lerkefuglen» fra Dresden og Helmers lerkefugl har visse beslektede trekk (Kinck 1935, 513).

Kincks fremstilling av saksforholdene bygger på Laura Kielers egne brev og muntlige opplysninger, samt opplysninger fra hennes familie. Kieler var opprinnelig norsk, datter av fogd Smith Petersen von Fyren og hustru Anna Kjerulf Müller. Hun vokste opp dels i Tromsø, dels på Steinkjer. Ibsens Brand hadde gjort et mektig inntrykk på henne, og bare 20 år gammel utgav hun i 1869 romanen

Brands Døtre : et Livsbillede : af Lili (jf. HIS 12k, 752). Romanen sendte hun til Ibsen, som takket henne i det tidligere omtalte brevet av 11. juni 1870: «Hvad der ved læsningen har tiltalt og interesseret mig er Karakterskildringen og overhovedet Deres umiskendelige Anlæg for det rent Digteriske [og] Forfatterindens Personlighed, Deres indre, sjælelige Forhold til Bogen.»

Det første møtet mellom Ibsen og Kieler fant sted i København 1870. Han inviterte henne da til å besøke seg i sitt hjem i Dresden, dit hun kom i 1871. Også den følgende sommer bodde hun i Dresden, der hun nesten daglig omgikkes familien Ibsen. Han skal ha satt pris på hennes ungdom og friske ynde, og kalte henne med kjælenavnet «lerkefuglen» (Kinck 1935, 504). Etter farens død i 1872 flyttet Laura Petersen med sin mor til Danmark, der hun i 1873 giftet seg med filologen Victor Kieler. Allerede på et tidlig tidspunkt opplevde hun problemer i forholdet til ektemannen, som hadde dårlige nerver og et voldsomt temperament. Ifølge henne selv var hans raserianfall

«like ved sinnssykens grense så snart det gjaldt penge», og hun skal ha følt en «angstbesettelse likeoverfor vredesutbruddene i hjemmet» (sitert etter Kinck 1935, 505, 518).

Laura Kieler prøvde selv å bidra til familieøkonomien ved litterært arbeid. Da mannen ble syk – sannsynligvis av tuberkulose – ble han rådet til et opphold i Syden. Han nektet å be sin velstående far om økonomisk støtte til reisen, og Laura opptok derfor, uten mannens vitende, et lån i en norsk bank, med en pålitelig norsk venn som kausjonist. Hun skjulte sannheten om hva pengene skulle brukes til, både overfor sin mor og kausjonisten, og ektemannen må ha trodd at hun hadde tjent dem på sitt forfatterskap. Ved hjelp av dette lånet kunne ekteparet reise sørover. Opphold i Sveits og Italia gjorde Victor Kieler frisk. Hjemreisen la de om München, der de besøkte familien Ibsen. Der fikk Susanna Ibsen høre om lånet og om at Laura Kieler ikke hadde greid å betale avdragene med inntekter fra sin skribentvirksomhet, slik hun hadde planlagt (Kinck 1935, 504–06). Etter hjemkomsten ble det derfor nødvendig for henne å oppta enda et lån i en dansk bank, mot kausjon av en fjern slektning i Norge. Dette lånet forfalt mens Laura Kieler lå i barselseng, uten mulighet til å innfri det. Hennes slektning i Norge var i mellomtiden også kommet i økonomiske vanskeligheter og kunne ikke oppfylle sine forpliktelser. Hun forsøkte nå å få hjelp fra ulike kanter, og skrev også brev både til Susanna Ibsen og til Ibsen selv, der hun bad ham om å anbefale utgivelse av romanmanuskriptet Ultima Thule slik at hun kunne skaffe seg nødvendige inntekter. Ibsen svarte henne i brev 26. mars 1878 at «et sådant i alle henseender forfejlet hastværksarbejde vilde for lange tider, og det med fuld ret, ødelægge Deres literære navn og kredit» . I brevet heter det videre:

De skriver i Deres brev om forholde, som gør dette forcerede arbejde nødvendigt. Det forstår jeg ikke. I en familje, hvor manden er ilive, kan det aldrig være nødvendigt at hustruen, således som De, selv tapper sit åndelige hjerteblod. Jeg forstår heller ikke at sådant tillades Dem. Der må være noget, som De i Deres brev fortier og som helt forandrer sammenhængen; det har jeg ved at læse brevet flere gange fåt et indtryk af. Tager jeg fejl heri, står sagerne virkelig således, som De fremstiller dem, så skal De gribe Dem sammen og få en ende på dette. Det er utænkeligt at Deres mand véd fuld besked; den må De altså sige ham; han må tage på sig de sorger og bekymringer, som nu piner og jager Dem i angst. De har allerede ofret mere end tilbørligt.

Det kan altså virke som om Ibsen ikke har noen anelse om den egentlige bakgrunnen for Laura Kielers desperasjon – til tross for at hun selv mente han måtte kjenne til det hele gjennom sin hustru Susanna. Etter Ibsens harde dom brente Laura Kieler romanmanuskriptet. Omtrent samtidig mottok hun et fortvilet brev fra sin norske kausjonist, der han tryglet henne om å redde ham fra inkasso på grunn av kausjonsansvaret.

I sin desperasjon skrev Laura Kieler en veksel som ikke ble akseptert som gyldig av banken. Deretter rev hun den i stykker og sendte stumpene til sin ektemanns rike slektning, som en bønn om hjelp. Han brukte den i stedet mot henne. På dette tidspunkt utviklet hun en nærmest psykotisk tilstand. Hun kjøpte et kostbart møblement for å blidgjøre ektemannen, men uten å kunne betale hverken dette eller innfri sine tidligere lån.

Hennes mann reagerte med raseri da sammenhengene kom opp. Det nyfødte barnet ble tatt fra henne, og hun selv ble tvangsinnlagt på psykiatrisk sykehus, der hun ble værende omtrent en måned. Ekteskapet ble oppløst, og Laura Kieler ble tvunget til å gi avkall på sine barn. Etter to år ønsket imidlertid Victor Kieler hustruen tilbake, og hun samtykket for igjen å kunne være sammen med barna (Kinck 1935, 511).

Ibsen fikk vite om innleggelsen i brev fra Victor Kieler i 1878. I brev til sin forlegger Hegel skriver Ibsen 2. august 1878:

Med fru Laura Kieler kom det, som De formodentlig ved, til en sørgelig katastrofe. Hendes mand underrettede os ganske kort om at hun var bragt i en sindssygeanstalt. Kender De nærmere sammenhængen hermed og om hun endnu befinder sig der?

Ifølge brevkonsept 9. november 1878 kunne Hegel opplyse at «Fru Kieler boer her i Byen, skilt fra Manden, og skal leve i meget trykkede Kaar. Efter hvad jeg hører, har hun ustedt [sic] Vexeler, som hun ikke har kunnet indfri; men noget egentlig Falsum, som man først talte om, skal dog ikke foreligge» (KBK NKS 3742, 4°, II).

B.M. Kinck viser hvilken belastning det var for Laura Kieler at mange trodde hun var Noras modell. I årene som fulgte, gjorde hun flere forgjeves forsøk på å få Ibsen til å benekte forholdet. Blant annet bad hun deres felles bekjente Frederika Limnell om å kontakte Ibsen for å få en erklæring om at han ikke hadde benyttet hennes skjebne som råstoff for sitt drama (jf. brev fra Limnell til Ibsen 10. juni 1890). Ibsens unnvikende svar til Frederika Limnell er datert München 1. juli 1890:

En erklæring fra mig, som den hun ønsker, nemlig «at hun ikke er Nora», vilde være både meningsløs og latterlig eftersom jeg jo aldrig har påstået det modsatte. Hvis der oppe i København har været udspredt usandfærdige rygter om at der på et tidligere punkt i hendes liv er foregået noget, der har en slags lighed med vekselhistorien i «Et dukkehjem», så er hun selv eller hendes mand, allerhelst begge i forening, de eneste, som ved en åben og bestemt benægtelse kan slå de falske rygter ned. Jeg begriber ikke at herr Kieler ikke allerede for længe siden har grebet til denne udvej, der straks vilde gøre en ende på bagtalelsen.

At jeg ikke kan efterkomme din anmodning om at gribe ind her gør mig oprigtig ondt. Men jeg tror at du ved nærmere overlægning af sagen, betragtet fra alle sider og med enkelthederne for øje, for så vidt sådanne måtte være dig bekendte, vil give mig medhold i at jeg viser vor fælles veninde den bedste tjeneste ved at forholde mig taus og blive udenfor.

Laura Kieler og Ibsens siste møte fant sted i Kristiania i 1891. De hadde da en flere timer lang samtale under fire øyne. Innholdet er kun kjent gjennom Laura Kielers referat. På hennes bønn om at han skulle avkrefte modellforholdet, skal Ibsen ha svart: «Nei, Nei, det lar sig ikke gjøre. Jeg kan ikke. Det er umulig!» (Kinck 1935, 531).

DRAMAFORM

Ibsens første kjente notat til Et dukkehjem fra oktober 1878 bærer overskriften «Optegnelser til nutidstragedien» (NBO Ms. 4° 1113a, bl. 1). Det ligger nær å tro at tragediebegrepet her primært sikter til stykkets genretilknytning, men de bevarte manuskriptene sier ikke mer om dette. Rent teknisk synes imidlertid skuespillet å stemme godt overens med den klassiske – eller snarere klassisistiske – tragediens oppbygning: Stedets og tidens enhet er overholdt (handlingen foregår i familien Helmers dagligstue, og den strekker seg over et par døgn). Det er dessuten et begrenset antall handlende personer. Slike trekk kan lede tankene mot eldre teaterformer, selv om handlingen foregår i en moderne samtidsvirkelighet, befolket av helt vanlige mennesker, ikke konger eller fyrster.

Men allerede i samtiden bemerket man det problematiske ved genretilknytningen. Den norske forfatteren John Paulsen, en bekjent av Ibsen, skrev en omtale av dramaets oppførelse ved Residenztheater München i mars 1880. Der heter det:

Stykket strider rigtignok mod Dramaets hele Theori og Praxis, thi i Stedet for at ende med et stedse raskere Tempo i Handlingen, og en ovenpaa Spændingen tilfredsstillende Løsning, slutter Stykket med en bred, psykologisk Deduktion. Skuespillets Problem forbliver uløst. Digteren har sikkerlig gjort dette forsætligt; thi Intet havde været ham lettere […] end at give os en Slutscene efter den gamle Recept. Men [Forfatteren] vilde […] ikke i Dramaet byde os den Løsning, som Virkeligheden savner (Paulsen 1880, 252).

Tragedieteoretikeren Clifford Leech har en mindre teknisk oppfatning av saken. Han ser Ibsen som en sentral representant for den fornyelse av tragediegenren som skjer i løpet av 1800-tallet (Leech 1969, 21–22). Men han understreker samtidig at Ibsen på sin side har en viktig forutsetning blant annet i Kierkegaards forståelse av hva som utløser handlingen i den moderne tragedie: «Kierkegaard [emphasized] a desperate need for man to break out from an imposed pattern» (1969, 23). En slik løsrivelse skaper lidelse og sorg hos den enkelte dramaperson og danner på den måten et grunnlag for tragediens forløp. På bakgrunn av Aristoteles’ poetikk ser Leech tragedieheltens «suffering» som et sentralt kjennetegn ved genren. Han fremholder at tragedien preges av «the agency through which suffering, in the ultimate, mental sense, is brought into full being» (1969, 67).

Den kanadiske litteraturforskeren Erroll Durbach setter fingeren på det problematiske, nærmest paradoksale i Ibsens kombinasjon av begrepene «nutids-» og «tragedie»: «Can a Norwegian housewife play the tragic hero? […] What place is there for another Antigone in complacent middle-class life where all tragic gestures are doomed to incomprehension or incredulity?» (Durbach 1991, 56). Durbach svarer med å se stykket som uttrykk for en helt ny genre, hverken utelukkende moderne eller utelukkende tragisk, en «tragedie uten tårer». Det nye er at Ibsen har befolket dramaet med europeiske middelklassemennesker og utformet dialogen som tilsynelatende dagligdagse samtaler. Også den klassiske tragediens guder har forsvunnet fra Ibsens virkelighetsbilde. Likevel har stykket mye til felles med den klassiske tragediegenren ved at det viser en personlighetskonflikt der Nora gjennom en moralsk krise dekonstruerer et falskt selvbilde og må gjenskape seg selv som «another being», et annet menneske (1991, 58). Hun må med andre ord velge et nytt selv. Når hun frir seg fra konvensjonelle samfunnsroller som hustru og mor, overlates hun til en smertefull prosess nært i slekt med den de klassiske tragedieheltene gjennomgikk, kjennetegnet av oppløsning, kaos og sammenbrudd. Til gjengjeld opplever hun også – som sine litterære forgjengere – «recovery, self-ordering and restoration […] Little by little the doll dies, and the walls of the dolls’ house begin to crack» (1991, 61–63). Durbachs tragedietolkning står i gjeld både til Kierkegaards tragediebegrep og til tidligere forskeres behandling av Et dukkehjem. Også han legger altså hovedvekten på en eksistensiell forståelse av hovedpersonens karakterutvikling og sier mindre om tekniske sider ved stykket, relatert til tragedien som genre.

En individuell opprørstrang (som hos Leech) eller trang til eksistensiell søken (som hos Durbach) kan sees i sammenheng med Kierkegaards teori om hva som kjennetegner den moderne tragedie. I den pseudonymt utgitte avhandlingen «Det antike Tragiskes Reflex i det moderne Tragiske» i Enten – Eller : første Del fra 1843 sier Kierkegaard / Victor Eremita at en hovedforskjell mellom den antikke og den moderne tragedie består i «den forskjellige Art af tragisk Skyld» (Kierkegaard 1997, b. 2, 143). I en moderne verden er mennesket overlatt til seg selv og står ikke lenger i samme relasjon som tidligere til familie og slekt. Den moderne Antigones slektsskyld er derfor ikke, som den klassiske, noe på forhånd gitt, en familieskyld eller et utvortes faktum som også medfører hennes egen sorg. I stedet oppstår den moderne tragiske skyld ved at Antigone ikke kan røpe slektsskylden, hun kan og vil ikke meddele seg til noen. Hun kan ikke kommunisere sin sorg og må bære sin smerte i taushet. Den moderne Antigone har en hemmelighet som alltid må holdes utilgjengelig for andre,
og dette giver hende den overnaturlige Størrelse, som er nødvendig, for at hun tragisk skal kunne beskæftige os […] den store begeistrende Idee forvandler hende […] hun næsten takker Guderne, fordi hun er udseet til dette Redskab (Kierkegaard 1997, b. 2, 156–57).

De genretrekkene vi hittil har nevnt som kjennetegn ved tragedien, gjelder altså mer det innholdsmessig-tematiske enn det formelle. Også Ibsens egne ord om stykket i det omtalte brevet til Hegel (av 2. september 1879) legger vekten på innholdet, når han understreker de «særlig tidsmæssige» problemer som behandles i skuespillet. Men selv sier han ikke noe om forholdet mellom dagsaktuell tematikk og tragisk-eksistensielle personlighetskrav. Han går heller ikke inn på det rent formelle i stykkets intrige.

Flere av dem som har vært opptatt av skuespillets dramatiske konstruksjon, har imidlertid sett det i en annen kontekst enn tragediens og det sosiale debattdramaets. Allerede da stykket kom ut, skilte kritikeren Edvard Brandes mellom en ytre og en indre handling i Et dukkehjem. Den ytre, som for ham er ensbetydende med dramaets intrige, spinnes rundt forholdet mellom Nora og sakfører Krogstad, den indre handlingen gjelder forholdet mellom ektefellene Helmer:

Rent teknisk set, hører «Et Dukkehjem» ind under de Skuespil, der omhandle en eller anden Hemmelighed. De ere nødvendigvis byggede efter samme Skema. En Person har et svagt Punkt i sit Liv, som han for enhver Pris vil skjule, en Anden kjender det og vil benytte sig af sin Viden; Kampen mellem de To er Dramaets Indhold. I et treakts Skuespil bliver da første Akt Fremstillingen af den falske Tryghedsfølelse hos den ene Part, skjønt Faren allerede viser sig; anden Akts Hovedscene bliver Modstanderens Udfordring, og den maa slutte med, at Hemmeligheden synes prisgiven for Alle eller netop for den, som helst maa være uvidende om den. Opløsningen maa bestaa i, at Hemmeligheden skaffes ud af verden. Man kan indsætte hvilke Personer og hvilken Art Hemmelighed man vil, Udviklingen vil altid blive den samme (E. Brandes 1880).

Ifølge Edvard Brandes er sakfører Krogstad den farlige medviter og bærer av stykkets handling, mens fru Linde spiller rollen som en dea ex machina og tilintetgjør all fare ved sin mellomkomst. Brandes’ omtale av intrigen plasserer med andre ord ikke teksten i sammenheng med tragedien, men med det franske intrigedrama som hadde vært så populært i Europa rundt midten av 1800-tallet. Det tankevekkende er at Nora dermed blir av mindre betydning for stykkets utvikling enn bipersonen Krogstad. Likevel har Brandes mye rett i sine observasjoner av hvilken rolle forviklingene og spenningen knyttet for eksempel til Krogstads brev betyr for spenningsutviklingen i skuespillet. Slik kommer han indirekte til å peke på Et dukkehjems slektskap med tidens overmåte populære lystspill og intrigedramaer.

Omkring 1870–80 var repertoaret ved flertallet av nordiske scener fremdeles dominert av fransk salongkomedie. En almen oppfatning hos publikum var at teater primært skulle være underholdning. Margareta Wirmark skriver i boken Noras systrar:

Tidssmaken föredrog la pièce bien faite och Scribes och Sardous nyskrivna stycken kom upp på teatrarna i Norden kort efter urprämieren i Paris. Med Paris var kontakterna väl utvecklade och Nordens teaterledare var ofta påfallande väl bevandrade i modern fransk dramatik. Under 70- och 80-talet växte uppfattningen sakta fram att teaterns uppgift var att tjäna som tribun och debattforum (Wirmark 2000, 180).

Om Det kongelige Theater i København sier Wirmark at «även under 80-talet dominerade fransk salongskomedi och åtskilliga av landets dramatiker avstod ifrån att alls delta i dockhemsdebatten» (2000, 188).

Dette betyr likevel ikke at utviklingen innen dramaets område stod stille. I forlengelsen av Scribes intrigeteknikk skrev produktive dramatikere som Émile Augier, Alexandre Dumas d.y. og Victorien Sardou etter hvert skuespill som inneholdt politisk, sosial og moralsk problemdebatt (jf. HIS 13k, 62). Disse såkalte borgerlige komedier, salongstykker eller konversasjonslystspill avvek klart både fra det romantiske idealistiske drama og fra egentlig tragediediktning, og selv om de ikke kan sidestilles med den senere realismens problemdrama, rommer de tendenser som peker i denne retning.

IBSENS SPRÅKLIGE UTVIKLING

Dialogen i Et dukkehjem viser tegn til språklig modernisering ved at det benyttes enstavelsesform i stedet for tostavelsesform av svake verb i presens. Like fra Catilina 1850 og gjennom hele produksjonen skriver Ibsen gjennomført har (i stedet for haver) i presens, men have i infinitiv. Det eneste unntaket er i en sceneanvisning i Sancthansnatten (1853): «Han tager selv det Glas som Birk haver ladet staa urørt» (HIS 1, s. 404 l. 12). Bruk av enstavelsesform gjelder også for sterke verb, der den dessuten forekommer i infinitiv. De mest aktuelle er be(de), bli(ve), dra(ge), gi(ve), la(de), ta(ge). I Haandbog i dansk-norsk Sproglære beskriver Knud Knudsen overgangen fra lang til kort form i perfektum partisipp av sterke verb i talespråket på dette tidspunkt (1856) som en gradvis prosess, som også har begynt å vise seg i skriftspråket. I ord der selve stammen forkortes til én stavelse, forkortes ordet også i presens. Blant slike verb finner vi de ovennevnte med ber, blir, drar, gir, lar, tar (Knudsen 1856, § 277).

Etter hvert hadde Ibsen begynt å innføre små drypp av enstavelsesformer i presens: Det finnes én enkelt forekomst av tar i Hærmændene paa Helgeland (1858) og én av formen blir i Svanhild (1860). Frekvensen øker i Kjærlighedens Komedie (1862) med to forekomster av ber og tre av lar, 20 av tar (men for eksempel tag i imperativ) og en mengde blir, men én forekomst av bliver. Både her og videre forekommer begge former av verbet både i replikker og sceneanvisninger, tostavelsesformer benyttes litt oftere enn enstavelsesformene i sceneanvisninger. I Kongs-Emnerne (1864) forekommer formen bliver 14 ganger mot 11 blir, ellers finner vi bare tostavelsesformer av verb. (Dette språklige trekket har kanskje sammenheng med stykkets sagapregede emne.) Det er ellers begrenset hva man kan slutte av frekvens og fordeling i det enkelte drama.

I Brand (1866) benyttes formen blir 50 ganger og bliver to ganger, trolig kun av hensyn til rytmen. Peer Gynt (1867) har 53 forekomster av blir mot seks bliver. Bare én tostavelsesform forekommer i replikk, nemlig Dovregubbens «Nu bliver jeg, sandt for Udyden, vred» (HIS 5, s. 557 l. 16). I De unges Forbund (1869) er formen blir gjennomført i replikker, men vi finner én forekomst av bliver og to av vedbliver i sceneanvisningene. At den mer tradisjonelle tostavelsesformen foretrekkes som etterledd i sammensetninger, er vanlig i samtiden og også senere i 1907-rettskrivningen, som for øvrig sidestilte enstavet og tostavet infinitiv av de undersøkte verbene. Samtlige av de infinitivene det gjelder, er i De unges Forbund tostavede, noe som er litt overraskende i dette første samtidsdramaet på prosa. I

Kejser og Galilæer (1873) forekommer bli én gang. Av dette dramaets 16 forekomster av blir finnes like mange i sceneanvisninger og i replikker. I Samfundets støtter (1877) har ingen av de undersøkte ordene enstavet infinitiv; samtlige forekommer som tostavede: 46 blive, 40 have, 19 tage, 6 give, 2 drage og 1 bede. I presens opptrer 23 blir (4 bliver), 5 gir (4 giver), 2 lar (8 lader), 3 tar (14 tager), 2 beder (0 ber). Den eneste av de seks bliver som ikke forekommer i sceneanvisning eller sammensetning, er konsul Bernicks «Vi bliver sammen, Aune» (HIS 7, ). I Et dukkehjem forekommer bli fire ganger, ellers er infinitivene tostavede, men en nyhet, nemlig forkortelse ved bruk av apostrof, dukker opp: Ved siden av 9 blive, 6 give og 42 have er det 7 bli’e, 2 gi’e og 11 ha’e. Uten apostrof forekommer svie ( og ). Dette kan ha sammenheng med språkrytmen. På grunn av forskjellen mellom bli og bli’e må man nemlig kunne anta at uttalen i det siste tilfellet skal være tostavet. I presens forekommer 30 blir (én bliver finnes i sceneanvisninger), 25 tager (6 tar), 2 gier og 1 gi’er (1 giver), 5 lar (2 lader), 2 drager (0 drar), 1 ber (4 bede, 4 beer og 3 be’er). Også i presens innfører altså Ibsen her apostrof i tostavede former: be’er (, og ), gi’e(r) (, og ), men gier i en sceneanvisning () og hos Helmer (). Det er vanskelig å se noen konsekvens i fordelingen av tostavelses- og enstavelsesform og bruken av noe midt imellom i presens, i replikker uttalt av én og samme person:

Noras bruk av bli, blive og bli’e:

- det gamle kedelige menneske kan bli for mig hvor han er ()

- Jeg synes ikke, jeg kan tænke mig, at det skulde bli nødvendigt ()

- vort skønne lykkelige hjem vilde ikke længer blive, hvad det nu er ()

- Juletræet skal blive dejligt ()

- Derfor kan jeg ikke bli’e hos dig længer ()

- Jeg tror, at jeg er først og fremst et menneske, jeg, ligesåvel som du, – eller ialfald, at jeg skal forsøge på at bli’e det ()

- Jeg kan ikke bli’e liggende natten over i en fremmed mands værelser ()

- At samliv mellem os to kunde bli’e et ægteskab. Farvel ()

Krogstads bruk av bli og blive:

- Det skal bli Nils Krogstad og ikke Torvald Helmer, som styrer Aktiebanken ()

- Deres mand skal jo nu blive vor chef, hører jeg – ()

Helmers bruk av bli’e og blive, gir og gier:

- herefter skal det bli’e anderledes ()

- Din fader var ingen uangribelig embedsmand. Men det er jeg; og det håber jeg, at jeg skal blive ved at være sålænge jeg står i min stilling ()

- – hun gør lykke; hun gør stormende lykke. Skulde jeg så lade hende blive efter dette? ()

- Jeg har kraft til at blive en anden ()

- Nora, – kan jeg aldrig blive mere end en fremmed for dig? ()

- hvis du virkelig kunde holde på de penge, jeg gier dig ()

- Fordi du går hen og gir et ubetænksomt løfte om at tale for ham, så skulde jeg –! ()

Perfektum partisipp av verbet have hadde haft som eneform. I sammensetninger med lade het det også i dansk - ladt (for eksempel tilladt), og slike former forekommer like fra Catilina 1850. Av bli(ve), (dra)ge, gi(ve) og ta(ge) er alle partisipper i Et dukkehjem tostavede. Tilbake står be(de). Her har Kjærlighedens Komedie og [ Episk Brand] (1864/65) formen ubedt, som må regnes som en norvagisme for ubuden. Fra og med Peer Gynt (1867) forekommer bedt og ikke bedet.

Av dette kan vi slutte at Ibsens valg av enstavelses- eller tostavelsesform av de undersøkte (og eventuelt noen lignende) verb er resultatet av en langvarig og på dette tidspunktet fremdeles pågående prosess. Valgene ser i stort omfang ut til å bero på handling, situasjoner og sinnsstemninger hos rolleinnehaverne og på stilnivå og betydningsnyanser, for eksempel blive om å forbli, tostavelsesform som etterledd i sammensetninger og lade med til dels de ulike betydninger som ordet har fremdeles. Men ved å sammenligne hvilke former som først benyttes, deretter forlates og så kommer tilbake igjen, får man inntrykk av adskillig eksperimentering og vakling hos Ibsen. Det er som om dramatikeren har hatt en finger på tidens språklige puls og funnet at den har banket ujevnt. Skal man etablere felles kronologi for de undersøkte verbene, kan man si at enstavet presensform innføres tidligere og oftere enn enstavet infinitiv, og begge deler før enstavet perfektum partisipp, der dette ikke var standardform.

TILBLIVELSE

Arbeidet med Et dukkehjem ble påbegynt i Roma mot utgangen av 1878 og avsluttet i Amalfi sommeren 1879. Allerede i brev til Frederik Hegel datert München 5. mai 1878 hadde Ibsen nevnt at han tenkte på et nytt stykke: «Jeg er begyndt at beskæftige mig med planen til et nyt skuespil af nutidslivet; det vil blive i 4 akter ligesom det forrige. Hvad tid det kan blive færdigt, kan jeg imidlertid endnu ikke have nogen mening om.»

De første kjente opptegnelsene, i form av en prosaskisse om samfunnsforhold, forholdet mellom kjønnene osv., er datert Roma 19. oktober 1878 (NBO Ms. 4° 1113a, bl. 1; jf. HU 8, 368–69). Til å begynne med gikk arbeidet trått og resulterte bare i en del spredte opptegnelser. Forfatterinnen Marie Colban skrev i et brev fra Roma til deres felles forlegger Hegel 6. januar 1879: «Ibsen, som De vel veed ogsaa er her, arbejder slet ikke, det vil sige, han bringer intet paa Papiret, men det gjærer vel altid i ham – ‹han ligner intet andet Menneske›, siger hans egen Hustru, saa Ingen bliver ret klog paa ham» (sitert etter L.C. Nielsen 1909, b. 1, 311).

I denne perioden deltok Ibsen regelmessig i møtene i Den Skandinaviske Forening i Roma. Hans forslag om å gi kvinnene stemmerett i foreningen ble behandlet 27. februar 1879. Hans tale er bevart (NBO Ms. 8° 1218b). Forslaget oppnådde 19 stemmer (mot 11), men falt likevel fordi det ble krevd absolutt flertall. Ibsen ble rasende (jf. Bakgrunn).

Gjæringen bar snart frukter. Halvdan Koht antar at et prosautkast til scenegang for første akt er skrevet i løpet av april 1879 (jf. Manuskriptbeskrivelse). Men han legger til at først «fra den 2. mai var [Ibsen] i fullt arbeid» (HU 8, 261). Den 22. mai 1879 melder Ibsen til Hegel i brev fra Roma at
mit nye arbejde nu er så langt fremskredet at jeg antager at jeg vil kunne sende Dem den første portion manuskript omkring den 8. Juli og det øvrige med korte mellemrum. Dette nye arbejde er et nutidsskuespil af overvejende alvorlig karakter. Det er i tre lange akter og bogen vil trykt komme til at udgøre omtrent 160 sider, altså 10 ark. På titelen vil jeg endnu betænke mig lidt, og derfor meddeler jeg ikke noget derom idag.

Ibsen fant det nødvendig å forlate Roma de varmeste sommermånedene. I brev til Hegel 19. juni 1879 forteller han at
vi [har] da bestemt os til at tage ned til Amalfi, ved kysten, syd for Neapel, hvor der er anledning til at forfriske sig med søbade. Dette vil i nogen grad forsinke fuldførelsen af mit stykke; og hertil kommer desuden, at jeg, for at give sproget og dialogen i det hele den størst mulige formfuldendthed, har foresat mig at skrive det endnu en gang af med forbedringer, rettelser og ændringer forinden jeg sender Dem den endelige renskrift. Det er derfor højst sandsynligt at De ikke får noget fra mig før i August; men dette er jo dog også tidsnok. Når jeg først begynder at sende Dem manuskript, skal det gå meget raskt.

Familien Ibsen forlot Roma 5. juli 1879. I løpet av en snau måned fullførte han en første gjennomskrivning av alle tre akter (NBO Ms. 4° 1113f). I dette utkastet har han datert inngang og utgang av aktene. Første akt ble skrevet i perioden mellom 2. og 24. mai, annen akt mellom 4. juni og 14. juli og tredje akt mellom 18. juli og 3. august. Ibsen må altså ha vært midt i arbeidet med annen akt da han ankom Amalfi. Det er likevel mulig at den gjennomskrivningen han holdt på med på dette tidspunkt, bygger på eldre, nå tapte utkast til stykket. Det som er bevart, viser nemlig en rekke fortløpende tekstendringer som kan tyde på at det er en avskrift av et eldre forelegg (se Tekstkritisk redegjørelse, under Øvrige tekstkilder).

Susanna Ibsen har fortalt at ektemannen var mer enn alminnelig urolig og opptatt av stoffet under arbeidet med Et dukkehjem. En dag sa han til henne: «Nu har jeg set Nora. Hun kom lige hen til mig og la’ hånden på min skulder […] Hun var klædt i en simpel blå uldkjole» (Paulsen 1913, 60).

Trykkmanuskriptet ble påbegynt senere i august. Til sin forlegger melder Ibsen i brev 2. september 1879:

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem den første halvdel af manuskriptet til mit nye stykke. Senest 8 dage fra idag sender jeg Dem 48 sider, og en uge derefter resten, som vil udgøre omtrent 40 sider. Jeg beder Dem at lade påbegynde trykningen straks; De skal ikke komme til at vente på manuskript.

Det Ibsen hadde sendt Hegel, utgjorde første akt. Med brev 13. september 1879 fulgte neste sending:

Imorges afgik herfra i en rekommanderet pakke manuskriptet til 2. akt af mit nye stykke, og vil De forhåbentlig modtage dette samtidigt med disse linjer. Jeg forudsætter at den under 2. Sept: afsendte 1. akt forlængst er i Deres hænder og at bogtrykkeren er i fuldt arbejde med samme. 3. akt, der kommer til at udgøre lidt over 48 af mine skrevne sider, blir færdig om nogle dage og vil da uopholdelig blive Dem tilstillet.

Allerede to dager senere gir Ibsen forleggeren følgende beskjed: «Slutningen følger en af de sidste dage i denne uge. Bogens udgivelsestid overlades ganske til Deres eget skøn; det vil være mig kært, om den udkommer så hurtigt, som forenligt er med en omhyggelig korrekturbehandling.» I samme brev forteller han også: «Så meget er ialfald visst, at jeg ikke mindes at nogen af mine bøger har voldt mig selv en større tilfredsstillelse under udarbejdelsen af enkelthederne, end netop denne» (brev til Hegel 15. september 1879).

Familien Ibsen forlot Amalfi 6. oktober og bosatte seg i München 14. oktober 1879. Selv om trykkmanuskriptet nå var levert forlaget i København, var ikke Ibsens arbeid med skuespillet over. Temmelig snart etter den samtidige publisering av originalutgaven og en tysk oversettelse, i begynnelsen av desember 1879 (se Oversettelser i Ibsens levetid), skrev Ibsen en alternativ avslutning til stykket. Initiativet til dette kom hverken fra ham selv eller fra den tyske oversetteren, Wilhelm Lange. Det var utløst av et krav fra lederen av Thalia-Theater Hamburg, Chéri Maurice, og skuespillerinnen Hedwig Niemann-Raabe, som hadde erklært at «Jeg ville aldri forlate mine barn!» (Anonym 1900; til norsk ved HIS).

I brev til Nationaltidende 17. februar 1880 melder Ibsen:

Straks efter at «Nora» var udkommet erholdt jeg fra min oversætter og forretningsfører ligeoverfor de nordtyske theatre, herr Wilhelm Lange i Berlin, en meddelelse om at han havde grunde til at befrygte, at der vilde udkomme en anden oversættelse eller «bearbejdelse» af stykket med forandret slutning, og at denne rimeligvis vilde blive foretrukket ved adskillige nordtyske theatre.

For at forebygge en sådan mulighed sendte jeg ham til afbenyttelse i nødsfald et udkast til en ændring, ifølge hvilken Nora ikke kommer ud af huset men af Helmer tvinges hen i døren til børnenes sovekammer; her veksles et par replikker, Nora synker sammen ved døren og tæppet falder.

Denne forandring har jeg til min oversætter selv betegnet som «en barbarisk voldshandling» imod stykket. Det er altså aldeles imod mit ønske, når der gøres brug af den; men jeg nærer det håb, at den ikke vil blive benyttet ved ret mange tyske theatre.

Så længe der ikke afsluttes nogen literær konvention mellem Tyskland og de skandinaviske lande, er vi nordiske forfattere aldeles retløse hernede, ligesom jo de tyske forfattere er det hos os. Vore dramatiske arbejder er derfor her jævnlig udsatte for voldelig medfart både af oversættere og af direktører, regissører og skuespillere ved de mindre theatre. Men truer noget sådant for mit vedkommende, så foretrækker jeg, belært af tidligere erfaringer, at øve voldshandlingen selv, istedet for at overantvorde mine arbejder til behandling og «bearbejdelse» af mindre varsomme og mindre kyndige hænder.

Lange, som var Ibsens teateragent, hadde selv økonomisk interesse av at sluttscenen ble endret, i og med at det var en betingelse for at stykket kunne spilles. Ibsens ønske om å få stykket oppført kan også ha vært sterkere enn ønsket om å bevare originalversjonen som den eneste. Den tyske versjonen av stykket ble publisert som variant i nyere opplag av Langes oversettelse (1880) og i Das litterarische Echo (Anonym 1900) og i Ibsens Sämtliche Werke in deutscher Sprache (1898–1904, b. 6, XXIV).

UTGIVELSE

Ifølge brevkonsept 10. september 1879 tilbød Hegel å utgi boken i et opplag på 8000 eksemplarer mot et honorar på 470 kroner arket (KBK NKS 3742, 4°, II). Ibsen svarte Hegel fra Amalfi 15. september 1879: «For det tilbudte store oplag og end større honorar for dette oplag aflægger jeg Dem min hjerteligste tak. Jeg vil håbe at det går godt med afsætningen og at denne bog vil finde en livfuld modtagelse.»

Et dukkehjem var ferdig trykt kort før 3. november og ble straks sendt til teatrene (jf. brev fra Hegel 3. november 1879, NBO Brevs. 200). Den offisielle utgivelsesdatoen var 4. desember. Først da forelå verket i bokhandelen. Det vil i praksis si at boken ble trykt som manuskript, en ordning som sikret et høyere teaterhonorar enn om skuespillet hadde vært tilgjengelig i bokform før teateroppsetningen (se Oppførelser). I tillegg til det ordinære opplaget (8000) ble det trykt 175 ekstra eksemplarer samt 25 eksemplarer på papir av bedre kvalitet (KBK Gyldendals arkiv A7). Ibsens honorar for første opplag (kr 470 pr. ark for 11 ¼ ark) var 5287,50 kroner. Ibsen skriver i brev til sin forlegger 14. november 1879: «Udstyret er jo som sædvanligt meget smukt, og jeg har hidtil ingen trykfejl kunnet opdage.»

Teatersjef Edvard Fallesen ved Det kongelige Theater i København hadde prøvd å forhindre at stykket ble utgitt i Danmark og oppført andre steder før det hadde hatt premiere ved hans teater. Ibsen nektet i telegram til Fallesen 14. november 1879 å gå med på en slik ordning. Stykket skulle utgis 4. desember på grunn av julesalget, og dersom Fallesen ikke aksepterte dette, ville Ibsen trekke tilbake sin tillatelse til oppførelsen i København (jf. Ibsens brev til Hegel 14. november 1879).

Allerede seksten dager etter utgivelsen, 20. desember 1879, melder Hegel at det har vært nødvendig å bestille et nytt opplag (NBO Brevs. 200). Denne gang var opplagstallet 3000 pluss 100 ekstra eksemplarer. Honoraret var 175 kroner arket – totalt 1968,75 kroner. Tredje utgave utkom i mars 1880 med et opplag på 2500 pluss 50 ekstra eksemplarer, honorert med 140 kroner arket (totalt 1575 kroner). En fjerde utgave utkom i februar 1896 (1250 pluss 75 ekstra eksemplarer), honorert med 65 kroner arket, totalt 715 kroner (KBK Gyldendals arkiv A7).

Stykket fikk stor oppmerksomhet, og salget gikk altså strykende, selv om originalutgaven straks møtte sterk konkurranse på det nordiske bokmarkedet. Allerede ved årsskiftet 1879/80 hadde nemlig københavnske bokhandlere importert og solgt et høyt antall av Wilhelm Langes tyske oversettelse av stykket (jf. Oversettelser i Ibsens levetid). Denne boken hadde en langt lavere pris enn originalen (20 pfennig mot 2,25 kroner), og forlagets og forfatterens fortjeneste ble kanskje berørt av konkurransen fra den tyske billigboken. I brevkonsept 25. januar 1880 anslår Hegel, med grunnlag i opplysninger fra Københavns største bokhandel, at det i København og Kristiania til sammen er solgt minst «et Par Tusende Ex.» av Reclam-oversettelsen. Men Hegel legger til at «man tør antage, at det for en Del er den overord. lave Pris af 20 Øre, som har lokket Folk til at anskaffe sig den tydske Udg., og havde denne ikke existeret, vilde maaske neppe 1/6 Part af dens Kjøbere have taget Originalen» (KBK NKS 3742, 4°, II; jf. også Ibsen om manglende rettighetsbeskyttelse i brev til Hegel 2. februar 1880).

Inntil 1906 utkom fem ulike tyske oversettelser av Et dukkehjem. Den første var Wilhelm Langes Nora oder Ein Puppenheim : Schauspiel in drei Aufzügen (einzig autorisierte deutsche Ausgabe), utgitt i Leipzig av Philipp Reclam i 1879. Boken hadde et forord av Ernst Brausewetter. Lange var Ibsens oversetter og forretningsfører overfor nordtyske teatre (jf. Ibsen i brev til det danske Nationaltidende 17. februar 1880). Avtalen mellom dem innebar at inntektene av de tyske teateroppførelsene skulle deles mellom forfatter og oversetter, mens fortjenesten av boksalget i sin helhet skulle gå til Lange. En slik ordning skyldtes at Ibsen som forfatter ikke var rettighetsbeskyttet i Tyskland (jf. brev fra Ibsen til Hegel 22. januar 1880 og til H.E. Berner 18. februar 1882). I en situasjon hvor det stod enhver fritt å utgi oversettelser uten å honorere verkets forfatter, var det viktig å komme andre i forkjøpet for å sikre seg markedsandeler. Fordi Lange var Ibsens autoriserte oversetter og samarbeidspartner, fikk han tilsendt korrekturarkene til originalutgaven etter hvert som de ble trykt (jf. Ibsens brev til bokholder August Larsen i Den Gyldendalske Boghandel 10. oktober 1879). Den tyske oversettelsen Nora kunne derfor utkomme samtidig med originalutgaven i København. Boken var billigutgave i Reclam-serien ved Phillipp Reclam juniors forlag i Leipzig (Imbeck 1988, 40). Opplaget var på 3000 eksemplarer, prisen 20 pfennig. Allerede i 1880 ble det nødvendig med et nytt opplag på 6000 eksemplarer. Også dette må ha blitt umiddelbart utsolgt, for det norske Aftenbladet melder mot slutten av 1880 – kanskje ikke helt nøyaktig – at det nå var solgt mer enn 11 000 eksemplarer av den tyske Nora (Anonym 1880e, 4/12). Frem til 1890 utkom i alt åtte opplag med til sammen 44 000 eksemplarer (Imbeck 1988, 41).

Langes oversettelse skulle i mer enn ti år bli den eneste på det tyske markedet og kom til å få stor innflytelse på den tyske Ibsen-resepsjonen. Hans nye tittel slo igjennom og gjorde at også senere oversettere, både i Tyskland og andre steder, benyttet den. Lange gjorde dessuten endringer i selve teksten. Han fortysket detaljer som henviste til norske forhold, i den grad at han etter noens mening gjorde «alle Ibsens ekte nordiske skikkelser til tyske spissborgere» (sitert etter Imbeck 1988, 121). Lange gjorde dessuten Noras hjemmearbeid mer selvstendig ved å endre «arkskrift» (dvs. avskrift) til at hun oversatte en roman som føljetong for en avis. Den andre mer vesentlige endringen gjaldt stykkets avslutning. Den kan betraktes som en separat variant, og inngikk ikke i den tyske bokutgaven. Derfor fikk den i hovedsak bare betydning for teaterresepsjonen. Den nye avslutningen ble benyttet i lang tid (minst ti år) fremover. Noen ganger – som i Berlin – vekslet teateret mellom å bruke originalen og den nye avslutningen (Imbeck 1988, 123).

Langes tyske utgave ble først trykt som manuskript (jf. brev fra Ibsen til Nils Lund 30. november 1879, samt kommentar til «En tysk udgave … jeg foranstaltet trykt»). Fordelen ved en slik ordning var dels at teatrene honorerte stykket som originalmanuskript siden det ikke allerede forelå utgitt som bok, dels at forfatteren slapp å skrive av sitt eget manuskript dersom han ønsket å levere det inn til flere teatre samtidig. Det var sannsynligvis oversetteren Lange som distribuerte stykket til teatrene (jf. kommentar til «omsendes i disse dage»).

Den neste tyske oversettelsen fulgte i 1890, da Marie von Borchs Ein Puppenheim utkom ved S. Fischer Verlag i Berlin, samtidig som den også kom i forlagets Nordische Bibliothek. Opplagstallene er ikke kjent. I 1900 ble von Borchs oversettelse dessuten utgitt i en revidert versjon ved Julius Elias som sjette bind i Fischers utgave av Ibsens Sämtliche Werke in deutscher Sprache.

I [1891] utkom Charles Kirschensteins Nora, oder Ein Puppenheim i Bibliographisches Instituts serie Meyers Volksbücher, som var en konkurrent til Reclams Universal-Bibliothek (Wien og Leipzig). Opplagstallet er ukjent.

Julius Engeroffs oversettelse Ein Puppenheim utkom i 1892 i serien Bibliothek der Gesamtlitteratur des In- und Auslandes ved Otto Hendel Verlag i Halle.

Den siste tyske oversettelsen i Ibsens levetid var Marie Lies Ein Puppenheim, som i 1904 kom som bind 18 i serien Die Meisterwerke der deutschen Bühne ved forlaget Max Hesse i Leipzig. Denne utgaven hadde et forord av Ibsen-kjenneren Roman Woerner.

Den første engelske utgaven av stykket var oversatt av T. Weber og utkom i 1880 under tittelen Nora. I 1884 kom en radikal bearbeidelse (adaptasjon) med tittelen Breaking a Butterfly, der hovedpersonene bar engelske navn og stykket endte lykkelig. To senere engelske oversettelser fulgte i 1889: The Doll’s House og A Doll’s House, den siste ved William Archer.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Den skandinaviske, og i særdeleshet den norske, mottagelsen av Et dukkehjem er analysert i en hovedoppgave av Knut Hovde. Han finner en gjennomgående velvillig innstilling hos de toneangivende norske anmelderne. Alle fremhevet stykkets formelle perfeksjon, og i den grad de kom med negative vurderinger, gjaldt det verkets idéinnhold. De kunne altså ikke overse eller bortforklare stykkets tendens ved å peke på formell svikt i den dramatiske konstruksjonen. Dessuten var «Noras holdning […] så overveldende i klarhet og styrke at kritikken ble tvunget til å ta standpunkt. Man måtte si ja eller nei til Ibsens moralske krav, og stykket fikk dermed en enorm sosial slagkraft» (Hovde [1981], 114). Realistiske og personlighetsfilosofiske vurderingskriterier førte til positive oppfatninger av Ibsens nye skuespill, mens den negative kritikerfløyen var preget av et idealistisk kunst- og litteratursyn.

Mange av anmelderne bygget nemlig fremdeles på en idealistisk estetikk som forlangte skjønnhet, harmoni og forsoning i et litterært og dramatisk verk. Særlig sterkt kom dette til uttrykk i omtalen av Noras frihetskrav. Noen mente at dette idealet stod i forhold til idealistiske begreper som storhet og sannhet, andre holdt på at Nora i løpet av handlingen korrumperes og fjerner seg fra slike idealer. Mange av kritikerne fremholdt også at når Nora forlater familien, er det et brudd med de klassiske krav til konfliktløsning. Andre holdt på at i det øyeblikk hun går, er konflikten løst.

I forlengelsen av den offisielle kritikken kom det protester i form av en mengde inserater og debattinnlegg. Disse negative reaksjonene tiltok etter hvert både i omfang og intensitet (Hovde [1981], 87–88). Etter at debatten i dagspressen ebbet ut, overtok tidsskrifter og spesielle litterære magasiner den mest teoretiserende og filosoferende delen av meningsutvekslingen ([1981], 104).

Forholdet mellom det ideale kunstsyn og realismen i den nye litteraturen ble heftig diskutert. Mange av innleggene fremmet et idealistisk krav om at «det skjønne» og «det sanne» også måtte respekteres av realismens diktere ([1981], 93). Skilsmisse mellom ektefeller var på denne tid sosialt uakseptabelt, og mange hadde problemer med å akseptere stykkets avslutning:

[De] lette […] med lys og lykte etter tegn i teksten som kunne vise at atskillelsen bare ville være et forbigående stadium […] en renselsesprosess der aktørene egentlig var på vei mot et rent og harmonisk ekteskap, [i så fall] ville dramaet passere som moralsk oppbyggelig, og dermed redde Ibsens ære (Hovde [1981], 79).

Etter hvert oppstod det en debatt preget av moralsk indignasjon over at Ibsen lot Nora forlate mann og barn uten at et slikt brudd med det moralsk tilvante ble fordømt. Mange så også Noras karakter som usann: Slike kvinner finnes ikke i det virkelige liv.

Debatten var dominert av menn, med unntak av et par innlegg fra fremstående kvinner. I Dagbladet 19. januar 1880 meldte Amalie Müller (den senere forfatterinnen Amalie Skram) seg i ordskiftet under signaturen ie. Hun så Nora som en alliert og en kampfelle og oppfattet hennes sosiale opprør som det sentrale i stykket. Kvinnen må kreve gjensidig respekt og økonomisk selvstendighet, hvis ikke reduseres ekteskapet til en ren forsørgelsesanstalt, og alt snakk om idealitet ville være en teoretisk abstraksjon. Amalie Müller la naturalismens estetiske teori til grunn for sine vurderinger av dramapersonene:

Hver eneste Skikkelse er en ægte Type, oprunden i Slægten, udsprungen af Tiden og falden som en Frugt af sin egen naturalistiske og psykologiske Nødvendighed – Samfundet og Slægtsforhold sætter Mærke paa Individerne og bestemmer deres Vej og Maal (Müller 1880).

Den ivrige forkjemper for fulle juridiske og sosiale rettigheter for kvinner og senere leder av Norsk Kvinnesaksforening, Gina Krog, skrev i Aftenbladet under signaturen G–g artikkelen «Det vidunderlige sker ikke saadant til Hverdags», der hun sa at «for os, som har ventet paa, at dette skulde siges, for os var det, da vi hørte [Bogens Ord om ‹det Vidunderlige›], som naar Festen begynder at ringes ind efter de mange Hverdage, som om det vidunderlige begyndte at ske» . Hun endte artikkelen med en varm takk til Ibsen «fordi han udtaler Dommen over os saa klart og strengt og uden Skaansel, takker for Kampen mod Løgn og Uret og for det spirende Haab mod ‹Foryngelsens Vaar›» (Krog 1880).

Et annet perspektiv kom til uttrykk i Kristianssands Stiftsavis over tre nummer i februar 1880. Her ble Søren Kierkegaards personlighetsfilosofi en målestokk for vurderingen av Noras valg. Anmelderen peker på at Nora «forstaar i hint Valgets Øjeblik, at det hjalp ikke om hun hadde den hele Verden, nar hun dog tabte sig selv» (Anonym 1880d, 10/2).

Den første norske anmeldelsen av Et dukkehjem var ved Erik Vullum og gikk over to numre av den liberale avisen Dagbladet, publisert henholdsvis 6. og 13. desember 1879. Vullum roser Ibsen som dramatiker og tar stilling for realismen som estetisk høyverdig litterær retning. Ibsens evne til å refse og reformere blir spesielt fremhevet. Når Vullum likevel reserverer seg mot stykkets avslutning, skyldes det at han oppfatter den som et klart uttrykk for forfatterens egne meninger og derfor som et brudd med realismen i resten av verket (Vullum 1879).

Også Morgenbladets anmelder roser stykket (10. desember 1879), til tross for avisens konservative grunnsyn. Ibsens kombinasjon av formelt mesterskap og dyptloddende karaktertegning høster stor anerkjennelse. Her får stykkets avslutning en positiv vurdering. En forsonende slutt ville ifølge anmelderen ha brutt med hele stykkets karakter: «Digteren maa stille Kravet i hele dets ubønhørlige Strenghed og Konsekvense uden Hensyn til – den jævne Hverdagslighed» (Anonym 1879h).

Fredrik Petersens anmeldelse i Aftenbladet 9. og 10. januar 1880 anslår helt andre toner. Her gis det uttrykk for at stykket gir et nedslående og pinlig inntrykk, fordi «Nora bryder […] mod de ideale Magter […] over [hendes Handling] falder der ikke engang noget Dommens Lys, som kunde virke Forsoning» . Stykket kan komme til å få vidtrekkende virkning på publikum ( «Læseverdenen») ved å skape forestillinger om at ekteskapet ikke er en religiøst begrunnet institusjon. Men dette vil skade kvinnens posisjon, for det er jo «netop Kvindens Hæder og Betydning for Samfundet, hvorom den kristelige Ægteskabsopfattelse værner» . Når Nora fører ordet i oppgjørsscenen mellom ektefellene og opptrer «handlende og bestemmende», kalles det «unaturligt» og «affekteret». Hvis hun innbiller seg at hun verner om sin selvstendighet, skyldes det at hun er forkvaklet av «en vis Aandsretning i Nutiden». Den manglende forsoning i sluttscenen knyttes til «en hel Retning indenfor den moderne Digtning – ‹den realistiske›». Den har oppgitt all tro på idealer og begrenser seg til å gjengi livet mest mulig virkelighetstro. Men et kunstverk uten forsoning mangler «den højere Idealsans» og er derfor ikke sann kunst. «Samfundet behøver den guddommelige Idealitet, behøver Troen paa det Godes og det Skjønnes Ide for at kunne bestaa.» I Et dukkehjem er det i stedet «Dødens og Opløsningens Aandepust, som slaar En imøde» (F. Petersen 1880).

Conrad Falsen (Susanna Ibsens svoger, gift med hennes halvsøster Dorothea) gav en bred omtale av stykket i Aftenbladet 20. desember 1879 og 6. januar 1880. Falsen ser Ibsen som «kvindens digter» og har stor sympati for Noras krav om selvrealisering. Han mener også at Noras karakter er uløselig knyttet til doktor Ranks person:

han udgjør et uadskilleligt Element i den dramatiske Komposition, og […] uden ham [vilde man] ingenlunde med tilrættelig Klarhed […] kunne bedømme Stykkets Heltinde […] hendes sædelige Renhed maatte ubetinget fremgaa af Dramaet; derfor var Doktor Rank uundværlig (Falsen 1879).

I fortsettelsen av sin artikkel peker Falsen på en rekke tegn som kan varsle at Nora kommer til å forsones med Helmer og vende tilbake til hjemmet: «Vi for vor Del tro, at hun ikke kommer længer end til Fru Linde» (Falsen 1880).

Etter de første anmeldelsene fulgte en omfattende debatt. Et lengre «Indlegg fra en spidsborger» over flere numre av Morgenbladet diskuterte Noras forhold til borgerskapets moralske normer. Innlegget er utformet som en tenkt samtale mellom to ektefeller, der mannen refererer både sine egne og hustruens synspunkter. Konklusjonen blir at en sann kvinne aldri ville kunne forlate mann og barn for egen lykkes skyld. Ibsens idealer forvises dermed til en fantasiverden som bryter med enhver virkelighet (Anonym 1879d). Innlegget fortsetter den 25. desember med å hevde at både Ibsen og Bjørnson i sine seneste verker ( Leonarda og Et dukkehjem, begge 1879) gjør vold mot ekteskapet. Men «Det er ikke paa slike ravnevinger at Norges navn skal bæres ud i Europa» (Anonym 1879i, 25/12). I sitt tredje innlegg kritiserer «Spidsborgeren» umoralen i samtidslitteraturen (Anonym 1879i, 28/12).

Det tok flere uker før stykket ble omtalt i danske aviser. Teatersjef Fallesen ved Det kongelige Theater i København hadde nemlig vært urolig for anmeldelser som kunne fremme boksalget og skade teaterets billettinntekter. Ifølge brevkonsept skriver Hegel til Ibsen 20. desember 1879:

Theatersjefen har anmodet de større Blade om, ikke at omtale «Et Dukkehjem» før efter at det er opført, og det er Grunden til Bladenes Taushed. Deres nye Stykke som spilles første Gang imorgen vil altsaa blive anmeldt i Løbet af næste Uge, og jeg skal sende Dem de paagjældende Blade efterhv. som de fremkomme (KBK NKS 3742, 4°, II).

Omtalene av stykket ble følgelig skrevet som kombinerte tekst- og teateranmeldelser, og innholdet i den danske kritikken kan man derfor se mer om under Mottagelse av oppførelsene.

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

1879. Nora oder Ein Puppenheim : Schauspiel in drei Aufzügen. Deutsch von Wilhelm Lange. Einzig autorisierte deutsche Ausg. Leipzig, Reclam. 90 s. (Universal-Bibliothek, 1257)

[1880]. Ett dockhem : skådespel i tre akter. [Uautorisert overs. ved Rafaël Hertzberg, først trykt som føljetong i Helsingfors dagblad, 27/2–18/3 1880]. Helsingfors, Helsingfors Dagblads tryckeri. 122 s.

1880. Nora : näytelmä kolmessa näytöksessä. [Overs. Karl Alexander Slöör]. Helsinki, Holm. 128 s.

1880. Nora : a play in three acts. From the Norwegian by T. Weber. Copenhagen, Weber’s Academy. 91 s.

1882. Nora : dramat w trzech aktach po szwedzku. Opracowanie Cyryla Danielewskiego [bearb. av Cyryl Danielewski]. Warszawa, Wydawnictwo dzieł Tanich A. Wiślickiege. 96 s. (Wiślickiego Adama, 46)

1882. Nora : A play. Translated from the Norwegian by Henrietta Frances Lord. London, Griffith and Farran. XXIV, 120 s.

1883. «Nora» : drama v 3 dějstvijach . Perevod P.V. Garvina [overs. av P.V. Garvin]. S. Peterburg, Smidt. 172 s.

1887. Nora. Vertaald uit het Noorsch door Henrica, vorrede van S.J. Warren [overs. fra norsk av Henrica, forord ved S.J. Warren]. Amsterdam, A. Rössing. 109 s.

1889. A doll’s house : play in three acts. Translated by William Archer. London, T. Fisher Unwin. 123 s.

1889. The doll’s house : a play. Translated from the Norwegian by Henrietta Frances Lord. New York, D. Appleton. 148 s.

1889. Henrik Ibsen’s gesammelte Werke, 1. Leipzig, Reclam. 140, 274, 90, 106 s. Inneholder bl.a. Nora, overs. av Wilhelm Lange

1889. Nora. [Paris], [Bureau de la Revue d’art dramatique]. 1–31 s. Særtrykk av Revue d’art dramatique nr. 79, 1/4; utdrag fra 1., 2. og 3. akt

1889. Thétre : Les revenants; Maison de poupée. Drames traduits par M. Prozor avec une préface d’Édouard Rod. Paris, A. Savine. XXVII, 279 s.

1890. Ibsen’s prose dramas, 1. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. XII, 389 s. Inneholder bl.a. A doll’s house, overs. av William Archer

1890. Moderne Dramen, 2. Berlin, S. Fischer. 307 s. Inneholder bl.a. Ein Puppenheim, overs. av Marie von Borch

1890. Nora, or A doll’s house. 2 nd ed. Translated from the Norwegian by Henrietta Frances Lord. London, Griffith, Farran, Okeden & Wells. XXXII, 116 s.

1890. Ein Puppenheim : Schauspiel in drei Akten. Deutsch von M. von Borch. Berlin, S. Fischer. 98 s. (Nordische Bibliothek, 12)

[1891]. Nora, oder Ein Puppenheim : Schauspiel in drei Aufzügen. Aus dem Norwegischen von Charles Kirschenstein. Leipzig, Bibliographisches Institut. 95 s. (Meyers Volksbücher, 895–96)

1891. Nora : drama v trech dějstvijach. Perevod s norvežskago M.V. Lučickoj [overs av M.V. Lučickaja]. Kiev, Korčak-Novickij. [111 s.]

1891. Nora, ili domašnij očag kukolki : drama v 3 dějstvijach. Perevod M.P. [overs. av M.P.]. Moskva, M.G. Volčaninova, B. Černyš., Pustoškina. 113 s.

1891. Nora : pozorišna igra u tri čina. S piščevim dopuštenjem preveo Milan Ševič [overs. av Milan Ševič, med forfatterens tillatelse]. Beograd, Otadjbine. 86 s.

[1892]. Ein Puppenheim : Schauspiel in drei Aufzügen. Aus dem Norwegischen übertragen von J. Engeroff. Halle, Otto Hendel. 82 s. (Bibliothek der Gesamtlitteratur des In- und Auslandes, 597)

1892. A doll’s house. Translated by William Archer. London, Walter Scott. 107 s.

[1893]. Nora, or A doll’s house. New ed., rev. Translated from the Norwegian by Henrietta Frances Lord. London, Griffith, Farran, Okeden & Wells. XXXII, 116 s.

1893. Nora : tooneelspel in drie bedrijven. Tweede druk. Vertaald uit het Noorsch door Henrica [overs. fra norsk av Henrica]. Kampen, Laurens van Hulst. 109 s. (Tooneelfonds, 407)

[1894?]. Casa de mueca. Con un estudio preliminar por L. Passarge [forord ved L. Passarge]. Madrid, La Espaa Moderna. 278 s. (Colección de libros escogidos, [43])

1894. Casa di bambola : commedia in tre atti in prosa. Traduzione di L. Capuana [overs. ved L. Capuana]. Milano, M. Kantorowicz. 117 s. (Biblioteca Ibsen)

1894. Casa di bambola : dramma in tre atti. Traduzione autorizzata di Pietro Galletti [autorisert overs. ved Pietro Galletti]. Milano, Fratelli Treves. 108 s. (Teatro Straniero, 56)

1894. «A leitura : Casa de boneca : drama en tres actos». [Trad. de Fernandes Costa, overs. ved Fernandes Costa]. Magazine litterario nr. 1, 10/1, 145–60; nr. 2, 25/1, 302–20; nr. 3, 10/2, 455–80; nr. 4, 25/2, 623–38; nr. 5, 10/3, 132–60

1896. Sobranie sočinenij, 1. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. 327 s. Inneholder bl.a. Nora, overs. av P.I. Veinberg

1896. Thétre : Les revenants; Maison de poupée. [2. ed.]. Drames traduits par M. Prozor, avec une préface d’Édouard Rod. Paris, A. Savine. XXVII, 279 s.

1897. A doll’s house : play in three acts. Translated by William Archer. London, Walter Scott. [287]–389 s.

1898. Wybór dramatów. Przełoźyła i wstępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning ved Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewentala. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Nora, czyli Domowe ognisko lalki

[1899]. Nóra : szinmü három felvonásban. Fordította Reviczky Gyula [overs. av Gyula Reviczky]. Györ, Gross Testvérek. 112 s.

[1900]. A doll’s house : play in three acts. Ed., with an introduction by William Archer. London, Walter Scott. XXVI, 175 s.

[1900]. A doll’s house : a play in three acts. Translated by William Archer. With a biographical and critical introduction prepared for the present ed. by Edmund Gosse. Boston, W.H. Baker. 124 s.

1900. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 6. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Vom Dichter autorisiert. Berlin, S. Fischer. XXIV, 375 s. Inneholder bl.a. Ein Puppenheim, overs. av Marie von Borch

1901. A doll’s house : play in three acts. Translated by William Archer for the London production of 1889. London, Walter Scott. XXVI, 175 s.

1901. Ein Puppenheim : Schauspiel in drei Akten. Deutsch von M. v. Borch. Berlin, S. Fischer. 105 s.

1903. Casa de mueca : drama en tres actos. Version castellana de A.P. [kastiljansk versjon ved A.P.]. Barcelona, Antonio Lopez. 110 s. (Teatro antiguo y moderno, 7)

1903. Polnoe sobranie sočinenij, 5. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 434 s. Inneholder bl.a. Kukol’nyj dom

1904. Ein Puppenheim (Nora). Übersetzt von Marie Lie, mit Einleitung von Roman Woerner. Leipzig, Max Hesse. 72 s. (Die Meisterwerke der deutschen Bühne, 18)

1904. Les revenants; Maison de poupée. 7. éd. Drames traduits par M. Prozor, avec une préface d’Édouard Rod. Paris, Perrin. XXVII, 279 s.

1906. Casa di bambola : dramma in tre atti. Traduzione autorizzata di Pietro Galletti [autorisert overs. ved Pietro Galletti]. Milano, Fratelli Treves. 110 s. (Teatro Straniero, 56)

1906. The collected works of Henrik Ibsen, 7. Copyright ed. With introductions by William Archer. London, Heinemann. XXVI, 295 s. Inneholder bl.a. A doll’s house, overs. av William Archer

1906. A doll’s house; Ghosts. Copyright ed. [Translated by William Archer]. London, Heinemann. XXVI, 295 s.

1906. Dramatische werke, 1. Vertaald naar de oorspronkelijke noorsche uitgave door J. Clant van der Mijll-Piepers; met een inleiding van W.G.C. Bijvanck [overs. fra den opprinnelige norske utgaven av J. Clant van der Mijll-Piepers; med en innledning av W.G.C. Bijvanck]. Amsterdam, Meulenhoff. LXIV, 333 s. Inneholder bl.a. Nora

1906. Une maison de poupée : drame en trois actes. Traduction nouvelle et étude inédite par Albert Savine. Paris, Tresse & Stock. 163 s.

1906. Een poppenhuis (Nora) : een tooneelspel in drie bedrijven. 2e dr. Vertaald door Marg. Meijboom, met een inleiding van L.S. [overs. av Marg. Meijboom, med en innledning av L.S.]. Amsterdam, Maatschappij. 116 s. (Wereldbibliotheek, 40)

1906. Les revenants; Maison de poupée. 12. éd. Drames traduits par M. Prozor, avec une préface d’Édouard Rod. Paris, Perrin. XXVII, 279 s.

OPPFØRELSER

Også originalutgaven ble (i likhet med den tyske oversettelsen) i praksis trykt som manuskript og sendt teatrene i god tid før den forelå i bokhandelen 4. desember 1879 (om denne ordningen, se Utgivelse, jf. også brevkonsept fra Hegel 3. november 1879: «Deres nye Skuespil […] er sendt til de forskj. Theatre […] Det vil ikke komme i Boghandelen før om 3 à 4 Uger» (KBK NKS 3742, 4°, II)). I begynnelsen av oktober 1879 skrev Ibsen fra Sorrento følgebrev til en rekke skandinaviske teatre: Kongl. Theatrarne i Stockholm, Bergens Theaterforening, August Rasmussen(s teaterselskap), Det kongelige Theater i København og Christiania Theater. Brevene sendte han via Hegel (jf. brev til Hegel 1. november 1879), som skulle ekspedere dem videre sammen med den trykte teksten. Ifølge svarbrev fra Hegel 3. november 1879 ble stykket med følgebrev avsendt «just i disse Dage», altså helt i begynnelsen av november 1879 (NBO Brevs. 200).

Teatersensor ved Det kongelige Theater i København, Christian Molbech, skrev 8. november i all korthet:

Det er en i dramatisk og psykologisk Henseende lige fortrinlig Skildring af en ægteskabelig Collision, hvis gradvise Indledning man følger med spændt Interesse lige til den sidste Scene, hvor Baandet brister. At jeg finder selve Opløsningen ikke blot piinlig og utilfredsstillende, men til en vis Grad psykologisk uforklarlig, kan ikke forandre min Mening om Skuespillets Brugbarhed for Scenen, og jeg indstiller det ubetinget til Antagelse (sitert etter Neiiendam 1921–30, b. 3, 57).

Teatersjef Fallesen tiltrådte denne vurderingen 12. november. Teateret ønsket å kjøpe retten til oppførelse for et engangshonorar på 4000 kroner, men Ibsen gikk ikke med på dette tilbudet. Han ville i stedet honoreres prosentvis, og det stod han seg godt på. Etter tiende oppførelse var inntekten nærmere 4000 kroner, og etter 25. forestilling var summen kommet opp i 9000 kroner (Neiiendam 1921–30, b. 3, 58). Jf. også Ibsen i brev til H.E. Berner 18. februar 1882: «Da ‹Et dukkehjem› indleveredes var den literære konvention med Danmark trådt i kraft. Dette stykke måtte altså honoreres efter regulativet og indbragte mig ca: 9000 kroner.»

Stykket fikk sin urpremiere ved Det kongelige Theater i København 21. desember 1879. Den første forestillingen gikk for utsolgt hus og med kongefamilien til stede i salen (Anonym 1879g). Ved premieren var mange billetter solgt til overpris, det samme skjedde ved annen gangs oppførelse (fredag 26. desember), også da «for fuldt besat, til dobbelt og forhøjet Pris udsolgt Hus» (Anonym 1879e).

Rollene var besatt med Betty Hennings som Nora, Emil Poulsen som Helmer, Peter Jerndorff som doktor Rank, Sophus Petersen som sakfører Krogstad og Agnes Dehn som fru Linde. En del av replikkene var endret og/eller strøket. Noras ord om doktor Ranks far i annen akt var utelatt: «han holdt elskerinder og saadan noget» (E. Brandes 1880). «Endel norske Ord vare blevne staaende, saaledes Skræddersøm, forklædt o.fl., hvorimod bedærvet og kjødfarvet, der ikke maa være blevne ansete for gode danske eller ganske passende Ord vare erstattede med forkert og chamois (!)» (Anonym 1879f).

Robert Neiiendam har gitt en detaljert beskrivelse av spillet, der særlig de to hovedrolleinnehaverne utmerket seg. Betty Hennings fremstilte en Nora som langsomt, gjennom stigende uro, redsel, fortvilelse og frem til avslutningens kulde gradvis vokste ut av den flagrende ung-kvinne-posituren. Hennes spill var som
en Leg paa Afgrundens Rand. Mange udmærkede Skuespillerinder har siden delt Nora i to Skikkelser uden rigtig indre Forbindelse. Det samme gjorde ogsaa verdens første Nora, idet hun i Opgørsscenen blev til et dømmende Menneske, men siden modererede hun sit Spil (sitert etter Neiiendam 1921–30, b. 3, 64).

Helmer dannet ikke bare en bakgrunn for Nora, de to var jevnbyrdige. Han fremstod som en vanlig, dannet mann av borgerskapet:

[Skuespilleren] havde set Figuren i hele dens typiske Almindelighed og i sit eget æstetiske, noget reaktionære Naturel fundet beslægtede Træk […] Helmer blev ikke alene en smaalig Egoist og en forloren Skønhedsdyrker, men ogsaa i flere Henseender en brav Mand.

Peter Jerndoffs doktor Rank var ved de første forestillingene «for blød, næsten slimet, og ikke betydelig nok [men senere kom han til at] virke paa en Gang diskret og dristig» . Rollene som sakfører Krogstad og fru Linde ble fremført lett melodramatisk «og de fjernede sig derved mærkbart fra Stykkets Grundtone» (alle sitert etter Neiiendam 1921–30, b. 3, 64–65).

Over pianoet i bakgrunnen, sentralt i tilskuernes synsfelt, hang en reprodusjon av Rafaels maleri «Sixtinske madonna» som sannsynligvis etablerte «en symbolsk länk mellan moderlighetens arketyp och Nora / modern på scenen. Men det var en länk som signalerade plågsam konflikt mellan idealism och verklighet, mellan tradition och modernitet» (Hennel 2007, b. 2, 228; jf. Caretti 2002, 85). På kakkelovnen stod en byste av Ludvig Holberg, «hvorfra den med et underlig trist Smil ser ned paa al denne borgerlige Elendighed […] paa den Scene, hvor han dog til syvende og sidst vil blive Seirherre endnu en Gang» (Anonym 1879c).

Plakaten fra førsteoppførelsen gir ingen opplysninger om musikk. Om det betyr at det ikke ble spilt forspill og mellomaktsmusikk av orkesteret, er usikkert. Den danske komponisten Henrik Rung har komponert scenemusikk til et skuespill med navnet Gioacchino. I denne musikken finnes en tarantella, og på en utgave av denne (for klaver) er det skrevet «Indlagt i ‹Et Dukkehjem›». Det står ikke uttrykkelig at verket ble brukt ved uroppførelsen, men da den trykte utgaven trolig utkom rundt 1880 (Fog 1984, b. 2, 215), er det grunn til å tro at det var denne tarantellaen som ble brukt ved uroppførelsen i desember 1879.

Stykket gjorde et mektig og «forskrækkende» inntrykk ved premieren (Neiiendam 1921–30, b. 3, 58). Den 23. desember skriver signaturen –a– i Morgenbladet: «Skuespillet blev under opførelsen modtaget med stærkt Bifald; men efter sidste Akt blandede der sig i Bifaldet lidt Hyssen fra utilfredse Ægtemænd i Balkonen» (–a– 1879). Villiam Secher, redaktør i Dagsavisen og forfatter av Fire Skitser fra Hverdagslivet (1878), skal ha skrevet eller sagt følgende:

Jeg har aldrig før set et helt Publikum i den Grad rystet ud af dets hverdagsagtige Omgangsformer og Væremaade uden ved en stor betydningsfuld Begivenhed, men maaske var dette Stykkes Opførelse heller ikke langt fra at være en saadan i vort sociale Liv (sitert etter Neiiendam 1921–30, b. 3, 62).

Dagen etter premieren telegraferte teatersjef Fallesen til Ibsen i München: «Enorm suksess. Tolkningen stort sett utmerket. Madame Hennings har skapt en bemerkelsesverdig Nora; hun tilfører intelligens, ynde, kunstnerisk forståelse utenom det vanlige. Mine hjerteligste gratulasjoner» (sitert etter Neiiendam 1921–30, b. 3, 65).

Før utgangen av 1889 var stykket oppført 50 ganger; 9. februar 1907 ble det fremført ved Det kongelige Theater for hundrede gang, og da for siste gang med Betty Hennings som Nora (Neiiendam 1921–30, b. 3, 65).

Den svenske premieren på Ett dockhem ved Kongl. Dramatiska Theatern fant sted allerede 8. januar 1880. Skuespillet var satt opp som en helaftens forestilling (det vil si uten tillegg av andre, kortere stykker, noe som ellers var vanlig). I brev til teatersjef Erik af Edholm hadde Ibsen i oktober 1879 skrevet at han i rollen som Nora ønsket Elise Hwasser, «til hvis udførelse af dette parti jeg knytter meget store forventninger». Hwasser hadde i 1869 spilt Selma Brattsberg i De unges Forbund ( De ungas förbund), og i 1877 spilte hun, også da etter Ibsens uttrykkelige ønske, Lona Hessel i Kongl. Dramatiska Theaterns oppførelse av Samfundets støtter ( Samhällets pelare). Hun må ha vært i villrede om tolkningen av rollen som Nora, og skal ha henvendt seg til Ibsen for å få hans oppfatning av hva som ville skje etter oppgjøret mellom ektefellene i sluttscenen. Ibsen skal på sin side ha svart: «Hvor fanden vil De da, at jeg skal vide det?» (Fredrikson 1918, 131; Hennel 2005, 56). Helt motsatt verserte i pressen det ord at Ibsen skulle ha sagt: «Vist kommer Nora tilbage!» (Flodman 1880; Strömbäck 1880). Brevvekslingen mellom Hwasser og Ibsen er dessverre ikke bevart, så ingen av utsagnene lar seg verifisere (Ibsen 1979–81, b. 1, 242).

I det samme brevet til Edholm foreslo Ibsen også at Gustaf Fredrikson med sin «elegance og elskværdige lethed» skulle spille Helmers rolle. Som doktor Rank ønsket han Axel Elmlund. Forfatterens forslag ble etterkommet. De øvrige rollene ble ivaretatt av Emil Hillberg som sakfører Krogstad og Clementine Swartz som Kristine Linde.

Ibsen ble sannsynligvis honorert etter gjeldende regler: Forfatterhonorar for oversatte utenlandske stykker var kroner 112,50 når stykket ble antatt, og i tillegg 12 kroner pr. fremførelse. Hvor dårlig dette var, forstår man ved å sammenligne med oversetterhonoraret for samme tekst, som var 50 kroner pr. akt (Wirmark 2000, 225).

Premiereforestillingen var imøtesett med veldig interesse og gikk for utsolgt hus. Frans Hedberg hadde oversatt teksten. Regien var ved Gustaf Fredrikson, som også spilte Helmers rolle. En dekorasjonsplan til stykkets første akt er gjengitt hos Ingeborg Nordin Hennel (2005, 63; 2007, b. 2, 229). Samme plan, samt faksimile av attributtliste, illustrerer Margaret Wirmarks detaljerte redegjørelse for scenografien ved denne oppsetningen (Wirmark 2000, 206–11). Dekor og scenografi la vekt på å skape mest mulig realistiske omgivelser for spillet, nært opp til Ibsens sceneanvisninger. Men i tillegg til dette var det plassert terrakottabyster av Goethe og Schiller på to hjørneskap i bakgrunnen. I interiøret fantes også et portrett av Ole Bull. Dette kan ha fungert som teatrale tegn og eventuelt forankret stykket «i en idealistisk diskurs», mener Hennel (2005, 55; 2007, b. 2, 228). En reproduksjon av Rafaels «Sixtinske madonna», tilsvarende den som inngikk i den danske urpremieren, fantes også her, men var plassert på et mindre iøynefallende sted. Dekorasjonsplanen viser at spillet stort sett foregikk på fremre del av scenen, men ved konfrontasjonen mellom Nora og Helmer i tredje akt satt de på hver sin side av et bord midt på gulvet (Wirmark 2000, 228–30). Oppsetningen hadde beholdt den originale avslutningen, men Elise Hwasser fremførte den med en ambivalens som gjorde det mulig å se for seg en fremtidig forsoning mellom ektefellene. Det førte til at hennes resepsjon og fortolkning av Nora «generellt påverkade mottagandet av Ett dockhem och bidrog till att även bland några av Ibsens motståndare öka hans prestige» (Hennel 2007, b. 2, 231). Premiereforestillingen ble en suksess, og Elise Hwasser opplevde hele ni fremkallelser etter teppefall (Hennel 2005, 59).

Etter at Johan Vibe i 1877 hadde etterfulgt Ludvig Josephson som direktør for Christiania Theater (frem til 1879), ble Ibsens forhold til dette teateret anstrengt. Derfor hadde han heller ikke levert inn Samfundets støtter her. Som svar på en senere henvendelse fra teaterets styreformann Harald Holst om tillatelse til å oppføre dette stykket, stilte Ibsen betingelser for alle senere oppførelser av sine skuespill ved Christiania Theater. Han gav teateret to alternative honoreringsformer: enten 2500 kroner for retten til 40 oppførelser, eller 2000 kroner for retten til 25 oppførelser, i begge tilfeller betalt kontant etter første forestilling. Fra 46. (alternativt 26.) forestilling ville han honoreres prosentvis med 2,5 prosent av samlet bruttoinntekt for hver enkelt oppførelse (jf. brev til Holst 2. november 1878).

Christiania Theater hadde ikke faste regissører, og visse skuespillere ble pålagt å samordne spillet (Wirmark 2000, 233). Henrik Jæger var i årene 1879–84 teaterets artistiske konsulent. Etter at teateret i brev av 11. november 1879 hadde bedt om retten til å oppføre Et dukkehjem, svarte Ibsen i brev 16. november 1879 at han betinger seg 2500 kroner i kontant betaling etter første forestilling. Dette ville gi teateret rett til 50 oppførelser. For de følgende femti forestillinger krever Ibsen ti kroner pr. forestilling. Oppførelser ut over dette vil han ha honorert med fem kroner pr. forestilling. Teateret aksepterte betingelsene 25. november 1879 (Anker 1965, 22).

I det samme brevet av 16. november nevner Ibsen at han gjerne ser fru Juell i Noras rolle. Som Helmer foreslår han herr Reimers, samtidig som han understreker: «ikke herr Gundersen». Han foreslår videre herr Hammer som doktor Rank, frøken Neelsen som fru Linde ( «ikke fru Gundersen»), og herr Isachsen som sakfører Krogstad. Til rollen som barnepiken Anne-Marie foreslår han fru Wolf og legger til: «sletikke frøken Parelius». Videre sier han: «Forøvrigt tror jeg ikke at der mellem bestyrelsen og mig vil herske synderlig delte meninger om rollebesætningen.» Ibsen anbefaler «et naturligt spil og en rask men gennemarbejdet replikbehandling» (brev til Christiania Theater 16. november 1879). Rollene ble utdelt 13. desember 1879, og Ibsens forslag ble fulgt. Johannes Brun fikk ansvar for sceneledelsen (Anker 1965; jf. Rep.base; HIS 13k, 464).

Den norske premieren på Et dukkehjem fant sted på Christiania Theater 20. januar 1880. Mange av billettene til premieren ble på forhånd solgt til dobbel pris på grunn av etterspørselen (Blanc 1906, 43). Vi vet noe om scenografien fra korte kommentarer av Elise Aubert. Hun forteller at familien Helmers dagligstue var innredet helt i samsvar med Ibsens sceneanvisninger. Vegger og møbeltrekk var holdt i rødt, men i den store stentøysovnen (kakkelovnen) brant ingen ild. Derfor ble illusjonen brutt hver gang Nora gikk til ovnen for å varme hendene. Johanne Juell bar i første akt en grå kjole besatt med fiolette sløyfer, mens hun i annen akt var kledt i sort kjole (Aubert 1880).

Ifølge plakaten fra førsteoppførelsen ble følgende komposisjoner spilt under forestillingen i Kristiania: 1. «Ouverture til ‹Heimhehr [sic] aus der Fremde› af Mendelssohn Bartholdy», 2. «Tarantella af Balletten Napoli», 3. «Le Rossignole, Concert-Galop af Julien» (NBO TS ark A2 253).

Die Heimkehr aus der Fremde er et syngespill, komponert av Felix Mendelssohn i 1829, og ouverturen til dette verket ble spilt som forspill til første akt. Tarantella av balletten Napoli er blitt spilt som forspill til annen akt og nokså sikkert også som scenemusikk i annen og tredje akt. Dette er trolig August Bournonvilles ballett i tre akter, Napoli eller Fiskeren og hans Brud (1842), som ble skrevet etter at Bournonville hadde besøkt Napoli. Musikken er av Holger Simon Paulli, Edvard Helsted, Gioachino Rossini, Niels Wilhelm Gade og Hans Christian Lumbye. Balletten regnes som et hovedverk i dansk ballettlitteratur og ble ofte oppført ved Det kongelige Theater. Le Rossignol er sannsynligvis en komposisjon av den franske populærkomponisten Louis Julien. Han har komponert en lang rekke «galopper» og annen dansemusikk. På et bevart stemmesett til innledningen til operaen Die Loreley av Max Bruch er det notert at det er brukt til Et dukkehjem 20. januar 1880 og senere (NBO NMS Mus ms 9259:741). Dette stemmer ikke med opplysningene på plakaten og er i det hele tatt vanskelig å passe inn i de andre kildene fra oppførelsen. Det mest nærliggende er at opplysningen på stemmesettet er feil. Muligens kan denne musikken ha vært benyttet ved senere oppførelser av Et dukkehjem.

Oppsetningen ble en stor suksess, og det ble så sterk etterspørsel etter plasser at teatersjefen en uke etter premieren måtte be om politibevoktning ved den musikkhandelen i Akersgaten som solgte billetter (Wirmark 2000, 235). Etter den nittende fremførelsen, 26. februar 1879, avsluttet man stykket, men satte det likevel opp enkelte kvelder under resten av sesongen, slik at antallet forestillinger i første sesong ble i alt 25 (Blanc 1906, 43). Sammenlagt så ca. 10 000 tilskuere stykket i løpet av første sesong, et meget høyt tall for Christiania Theater. Frem til sekelskiftet fremførte teateret Et dukkehjem sammenlagt 73 ganger (Wirmark 2000, 236–37; jf. kommentarer til brev til Christiania Theater 16. november 1879). Det ble dermed et av de mest spilte Ibsen-dramaer ved den norske hovedscenen, skjønt overgått av De unges Forbund (jf. innledningen til De unges Forbund, HIS 6k, 42–48).

Den første finske oppsetningen ble fremført i finsk oversettelse under tittelen Nora på Suomalainen Teaatteri i Helsinki 25. februar 1880, med Ida Aalberg i hovedrollen. Først så sent som i 1887 ble stykket oppført på finlandssvensk i Rafaël Hertzbergs versjon (publisert 1880) på Svenska Teatern i Helsinki (jf. Rep.base), med Hilma Bruno i hovedrollen og Ernst Brander som Helmer (Wirmark 2000, 259–60).

I Tyskland ble Nora oder Ein Puppenheim spilt for første gang ved Fleensburg Stadttheater 6. februar 1880 med endret slutt og Hedewig Niemann-Raabe i hovedrollen.

Stykket ble dessuten spilt ved Thalia-Theater Hamburg i 1880, også der med Niemann-Raabe i tittelrollen og med strålende kritikker som resultat. Ifølge Illustreret Tidende 10. oktober 1880 skal den tyske kritikken ved denne anledning ha omtalt Ibsen som svensk dikter (Anonym 1880h). Niemann-Raabe spilte også i en oppsetning av Nora i Dresden i april 1880 (Anonym 1880f). Også ved Stadttheater Wien valgte direktør Laube i 1881 å sette opp stykket med endret slutt. Der ble forestillingen en fiasko (Anonym 1881b).

I Berlin ble Nora spilt senhøstes samme år ved Residenz-Theater. Premieren var 20. november og igjen hadde Hedewig Niemann-Raabe tittelrollen. Her nøyde man seg ikke med Ibsens alternative sluttscene, teateret hadde foretatt en enda sterkere forandring. Barna kom fullt påkledd inn på scenen, foreldrene hulket, inntil Nora grep rundt barna og teppet falt (Neiiendam 1921–30, b. 3, 61). Teateret var fylt til siste plass, med et stort antall av Berlins litterater og kunstnere til stede. Publikumsreaksjonen under forestillingen var «holdningsløs» og avslørte at mange var uvisse på hvordan stykket skulle oppfattes. Ved teppefall oppstod en pinlig taushet, som først ble brutt ved et par mishagsytringer fra galleriet. Som motreaksjon oppstod sterk applaus. Niemann-Raabe ble fremkalt tre ganger etter teppefall, slik tilfellet også hadde vært etter første og annen akt. Etter fjorten dager gikk fremdeles stykket for fulle hus, samtidig med at bokutgaven Nora på dette tidspunkt var rapportert solgt i mer enn 11 000 eksemplarer (Anonym 1880e, 4/12).

Georg Brandes skriver om denne første Berlin-oppførelsen at publikum uttrykte stort mishag med forestillingen. Dette gjaldt i mindre grad fremførelsen enn selve teksten. Han skylder reaksjonene på «det berlinske Publikums æsthetiske Fordærvethed». Residenz-Theater Berlin var nemlig ifølge Brandes «korrumperet af Sardou». Der ville folk bare «more sig i Ordets bogstaveligste Forstand» (G. Brandes 1885, 357). Overalt hvor det under fremførelsen av Ibsens stykke forekom «noget sandt, noget skærende sandt, der skreg man op og protesterede» (1885, 362). I tredje akt jublet publikum over fru Lindes frieri til Krogstad, og dette satte også doktor Ranks avskjedsscene i et komisk lys. I oppgjøret mellom ektefellene Helmer

«brød Mishaget – og denne Gang med fuld Ret – atter ud over den af Laube fordrede skrækkelige Omredaktion af Slutningen» (1885, 358). Brandes opplyser samme sted at Ibsen ikke mottok noe honorar for denne oppførelsen (1885, 359).

Ibsens originale slutning ble derimot brukt da Residenztheater München satte opp stykket i mars 1880 med Marie Ramlo i hovedrollen (Hennel 2005, 54; Neiiendam 1921–30, b. 3, 61). Ved innstuderingen av denne forestillingen hadde Ibsen selv overvært prøvene, og under premieren var hele den skandinaviske kunstnerkolonien til stede, sammen med en rekke av Münchens kunstnere og notabiliteter, samt medlemmer av kongefamilien, prinsene Leopold og Max. I sluttscenen byttet ikke ektefellene Helmer ringer, noe som forklares med at dette etter katolsk oppfatning ikke kan være et tilstrekkelig sterkt tegn på skilsmisse. Paulsen refererer den sterke uro som oppstod i salen da det gikk opp for publikum at Nora virkelig kom til å forlate sin mann (Paulsen 1880, 252).

Det norske Dagbladet gjengir en omtale av München-oppsetningen i Frankfurter Zeitung, der det fortelles at dikteren selv etter annen akt ble ført inn på scenen sammen med teatersjefen og mottatt med stormende jubel av publikum. Men etter avslutningen av tredje akt oppstod sterk disharmoni i salen. Noen hysset og pep energisk, andre applauderte. Den tyske kritikeren anser siste akt som helt forfeilet, og mener at stykket ikke «vil kunde faa Borgerret paa Scenen, uden at der bliver gjort Forandringer i sidste Akt» (Anonym 1880f).

I England ble stykket først oppført noen år senere. I mars 1885 gjennomførte Karl Marx’ datter Eleanor Marx-Aveling, som var en av forgrunnsskikkelsene i en engelsk «Ibsen movement», en lesning av Henrietta Frances Lords oversettelse Nora i sin egen dagligstue i Bloomsbury. Selv spilte hun Nora, mens George Bernard Shaw opptrådte som Krogstad (Dukore 1990, 309).

En engelsk adaptasjon av teksten kom på scenen flere år før oversettelsen av det egentlige skuespillet. Henry Arthur Jones og Henry Hermans Breaking a Butterfly hadde premiere ved Prince’s Theatre 3. mars 1884. Deres kraftige bearbeidelse av teksten var sannsynligvis gjort med utgangspunkt i Langes tyske oversettelse av originalen (Granville-Barker 1930, 167). Handlingen i den nye versjonen er lagt til en engelsk landsby, og både personnavn og konfliktstoff er sterkt endret. Nora heter her Flora, hennes ektemann kalles Humphrey Goddard, doktor Ranks navn er endret til Ben Birdseye, og Krogstad heter Dunkey. Goddards mor og søster deltar i handlingen. Årsaken til fiendskapet mellom ektemannen og sakfører Dunkey er at Dunkey tidligere elsket Flora, men ble utmanøvrert av Goddard, som han derfor hater. I siste akt tar Goddard på seg hele skylden for vekselforfalskningen, noe Flora tar sterkt inntrykk av. Når hun dessuten får ektemannens tilgivelse, velger hun å bli værende i hjemmet.

Den første egentlige engelske teateroppførelsen av en oversettelse av det originale stykket fant sted 7. juni 1889 ved Novelty Theatre med Janet Achurch i hovedrollen. Det ble gitt i alt syv forestillinger (Granville-Barker 1930, 159). Denne oppførelsen ble ifølge Tore Rem årsaken til Ibsens «virkelige gjennombrudd i britisk offentlighet» (Rem 2006, 22).

I USA ble stykket første gang oppført i Milwaukee, Wisconsin 2. og 3. juni 1882 under tittelen The Child Wife. Den engelske teksten var oversatt av William M. Lawrence og bygget på Wilhelm Langes tyske Reclam-utgave (jf. Oversettelser i Ibsens levetid). Det innebar en rekke endringer og avvik i forhold til originalen. Lawrence gikk endog lenger enn den tyske oversetteren når det gjaldt forandringer av navn og konkrete detaljer. Han benyttet også den endrede avslutningen av stykket. Debutanten Minerva Guernsey hadde Noras rolle, de andre skuespillerne tilhørte en mindre skuespilltrupp fra Chicago (Haugen 1935, 553–57). Den neste amerikanske oppsetningen fulgte i Louisville, Kentucky i desember 1883 med Helena Modrzejewska/Modjeska i hovedrollen. Også her benyttet man den endrede avslutningen. Seks år senere (1889) ble stykket fremført ved Irving Place Theatre i New York, i en tyskspråklig versjon og med endret slutt. Publikum bestod her av tyske innvandrere. Forestillingen ble likevel regnet som så viktig at den ble anmeldt i byens engelskspråklige aviser. The New York Times skrev: «Ibsen was striking at the narrowness of German or Norwegian idea in regard to women when he wrote the play about ten years ago. But it might be well to show that women ought not to resort to fibs and subterfuges even in a good cause, and that men ought to make serious friends of their wives» (sitert etter McGuinness 2003).

I desember 1889 kom en ny engelskspråklig versjon på scenen i New York under tittelen

A Doll’s House, instruert av Richard Mansfield og med Beatrice Cameron i hovedrollen. Forestillingen trakk ikke publikum, og NY Dramatic Mirror fastslo i sitt nummer av 28. desember 1889 at «the Ibsen cult is not likely to achieve popularity in this metropolis». The New York Times representerte et annet syn:

for audiences composed of persons who think deeply on such questions as the position of the married woman in the family, and how women should be educated for marriage, few plays can be more attractive. It raises the question of Women’s Rights in a way that affords food for endless discussion (sitert etter McGuinness 2003).

I Frankrike fikk direktøren ved Thétre de l’Odéon i Paris i 1889 rettighetene til å oppføre stykket, men den første franske premieren fant sted ved Thétre du Vaudeville 20. april 1894. Den kjente franske skuespillerinnen Gabrielle Réjane spilte hovedrollen. På premieredagen sendte Ibsen henne et entusiastisk telegram:

«Min skjønneste Drøm er bleven til Virkelighed. Réjane har kreeret Nora i Paris. Dyb Erkjendtlighed» (Ibsen 1979–81, b. 1, 406). Denne forestillingen ble Ibsens første publikumssuksess i Frankrike (M. Meyer 1971, 724).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSENE

KØBENHAVN.

Etter suksessen ved premieren telegraferte Hegel sine gratulasjoner og mottok i brev av 22. desember 1879 følgende meddelelse fra Ibsen: «Nu vilde jeg blot ønske at bladanmelderne rigtig tilbunds måtte forstå stykket; kritiken er hos os ofte i hænderne på folk, som endnu ikke besidder den fornødne modenhed til fra alle sider at kunne forklare og bedømme et literært arbejde.»

De danske anmeldelsene inneholdt for en stor del vurderinger av selve teksten, og får derfor preg av ren litteraturkritikk. Dette skyldes at dagspressen hadde vært tilbakeholden med anmeldelser før teaterpremieren (se Mottagelse av utgaven). I sine omtaler av selve teaterforestillingen konsentrerer anmelderne seg i hovedsak om rolleprestasjonene, mens de vier scenografi og iscenesettelse liten eller ingen oppmerksomhet.

Den 22. desember 1879 bragte Fædrelandet en anonym anmeldelse som reiser spørsmål ved hvorvidt stykket er et «ægte poetisk Konstværk». Anmelderen tviler på om Ibsen er inne i en riktig utvikling som dramatiker. Stykket er nok godt i sitt omhyggelige anlegg, ved personenes fine psykologiske utvikling og ved en mesterlig dialog, «men en Pine bliver det dog at følge med […] der er slet Intet, der løfter». Det innvendes også at Noras overgang skjer for brått og umotivert. Betty Hennings’ spill som den lystige og lettsindige Nora høster stor anerkjennelse, men det innvendes at hun ikke makter å fremstille Noras stigende angst og fortvilelse, og heller ikke hennes rolige alvor og klarhet i sluttscenen. Om Emil Poulsen i rollen som Helmer bemerkes det at man ikke helt tror på hans overgang fra lett beruselse like etter ballet ( «han svingler lidt») til alvor og sorg i sluttscenen (Anonym 1879b).

I Social-Demokraten 23. desember skriver signaturen I–n at oppførelsen er en stor teaterbegivenhet som griper direkte inn i «tusinde Familjers Liv». Det finnes utallige ekteskap hvor mannen behandler hustruen som en dukke. «Vi have ikke i dramatisk eller digterisk Form set noget bedre, kraftigere Indlæg i Spørgsmaalet om Kvindens Frigørelse!» Helmer ofrer sin kone på egoismens alter under påkallelse av religion og moral, men dette er bare hule og tomme fraser. Om rolleprestasjonene sies det at fru Hennings som Nora «fejrer en af sine stolteste Triumfer». Emil Poulsens fremstilling av banksjefen «staar i Højde med denne Skuespillers bedste Præstationer» (I–n 1879).

Den 24. desember 1879 kaller M.V. Brun i Folkets Avis dramaet mesterlig i teknisk forstand, men hevder at det ikke fremstiller det ekteskapelige forhold mellom mann og hustru på riktig måte. Konfliktløsningen (avslutningen) kalles en psykologisk-dramatisk løgn som hensetter tilskueren «i den pinligste Stemning, næsten modbydeligt berørt af en Katastrofe, der paa den krasseste Maade bryder med det almen Menneskelige for at hylde det Usande, det i æsthetisk, psychologisk og dramatisk Henseende lige Oprørende» . De to hovedrollene er tolket «fortræffelig», fru Hennings’ spill er «overraskende og bedaarende», men mangler kanskje kraft nok i omslagsscenen i tredje akt. Emil Poulsen spiller Helmer «smukt og naturligt» og viser «varm og dyb» følelse, men dette er ikke nok til å forsone publikum «med det Hæslige i Slutningsscenen». Ensemblespillet karakteriseres som noen ganger godt og sikkert, andre ganger vaklende (M.V. Brun 1879).

I sin faste spalte «Dit og Dat» i den danske avisen Dagens Nyheder roser Erik Bøgh uhemmet stykkets mesterskap både som tekst og teaterforestilling. Han går relativt grundig inn på de tekniske sider ved Ibsens mesterskap som dramatiker. Anmeldelsen innledes med å si at det er sjelden en så stor kunstnerisk opplevelse etterlater et så «pinligt» (dvs. pinefullt, smertelig) inntrykk, «uden i mindste Maade at være rørende». Bøgh savner en fjerde akt som kunne avrunde stykket gjennom «en forstaaelig Motivering og en fyldestgørende Afslutning» av det som skjer i sluttscenen. Noras overgang fra lerkefugl til en analyserende logiker som anlegger idealets målestokk på sitt ekteskap, kommer for brått og umotivert. For «Nora har kun vist sig som en lille nordisk Frou-Frou, og en saadan forvandles ikke i et Nu til en Søren Kierkegaard i Skørter» . Bøgh mener likevel at fru Hennings spilte begge sine roller (!), både barnekonens ynde i de første aktene og hennes fortvilelse i den siste mørke oppgjørsscenen, «uovertræffeligt». Emil Poulsen fremstilte Helmer «smukt og naturligt, uden at markere Manglerne mere end nødvendigt» – alt i alt en «omhyggeligt udarbejdede […] Prestation». Anmeldelsen avsluttes med korte bemerkninger om de andre rollene, og sier intet om scenografi og iscenesettelse (Bøgh 1879).

I Berlingske politiske og Avertissements-Tidende skriver en anonym anmelder at stykkets enkelhet (de få handlende personer, stedets og tidens enhet, mangelen på hyppige sceneskift, rikt utførte dekorasjoner osv.) leder tankene mot at «Ibsen havde villet vise, at den gamle aristoteliske Regel godt kan forenes med et nymodens Skuespil» . Hans mesterskap som dramatiker fremheves. Fremstillingen av Noras sjeleliv løfter samtidig frem et sosialt eller samfunnsmessig problem, nemlig muligheten for personlighetsutvikling innenfor ekteskapet. Dette har Ibsen fremstilt med stor kunst, mener anmelderen, men fremhever samtidig at den trøstesløse avslutningen bidrar til at vi mister sympatien med Nora og samtidig får vansker med å tro på hennes sjelelige metamorfose. Et problem er det også at stykket ender så åpent. Om teateroppførelsen heter det at de to hovedrollene ble «fortrinlig spillede». Fru Hennings’ fremstilling av «Barnekonen» (som sies å minne om David Copperfields hustru Dora) er genial; hennes talent «viste sig [ogsaa] den tragiske Deel af Rollen fuldkomment voxen». Hun mottok stormende bifall flere ganger i løpet av spillet, og særlig etter slutten av annen akt. Også Emil Poulsens Helmer uttrykte både den erotiske tiltrekning og de mer bevegede tragiske partier med «Varme og Følelse». Doktor Ranks rolle i stykket sammenlignes med «den franske Skoles Hautgout», og denne eiendommelige figuren, nærmest et levende skjelett, «kan hos følsomme Sjæle fremkalde kolde Gysninger». Det patologiske preg ved Ranks rolle knyttes til realistenes hang til å eksellere. Rank sees som et «Offer til Tidsaanden» – men han ble spilt med «forstandig Moderation» av Peter Jerndorff. Avslutningsvis mener anmelderen at Ibsen i dette ellers så rike dramaet enkelte steder har lagt for stor vekt på «det Rystende og Hjærteskjærende» (Anonym 1879g).

Dags-Telegraphens anonyme anmelder uttrykker beundring både for det intellektuelle tankearbeid som ligger bak konstruksjonen av dramaet, og for den dikteriske fylde Ibsen har gitt det. Enhver replikk og handling er utførlig motivert. Her er ikke lite som minner om «en svunden Tids ‹borgerlige Dramer› der havde deres prægnanteste Repræsentant i Iffland», men den inntrengende psykologiske analyse og motivering, et kjennetegn ved det moderne drama, er her langt rikere. Nå beveger vi oss ikke lenger i heltens, men i alminnelige menneskers verden, med dens pinefulle og trykkende dagligdagse konflikter. Ifølge anmelderen ville vi ikke føle oss tilfreds dersom slike konflikter ble forsynt med en løst påheftet «forsonende Udgang» (som i Bjørnsons En fallit), og heller ikke med en slutt der idealene seirer, som i Samfundets støtter. Men vi føler oss likevel ikke tilfredse med den skjærende disharmoniske avslutning av Et dukkehjem, som ville tjent på at det hadde inneholdt noen «lysere Linier» i form av komiske innslag. Likevel bør man motta stykket med takk, fordi det er en dramatisk prestasjon av første rang. Ibsen har her nådd høyere enn noen gang tidligere. Dessuten har stykket en rekke scener
af den høieste Theatervirkning […] Med den mest fuldendte Kunst kastes Skyggerne en for en ind i dette fra først af saa lyse og fredelige Billede, brede sig mere og mere og hylle tilsidst alt i Mørke […] saa sikkert som Naturens eget Værk, naar Dag forvandles til Nat (Anonym 1879c).

Krogstads opptreden under Noras lek med barna i første akt, prøven på tarantellaen i annen akt og hjemkomsten fra kostymeballet i tredje akt får preg av tablåer som gjør uutslettelig inntrykk på tilskuerne. Stykket fikk en fremragende utførelse på scenen. Fru Hennings roses uforbeholdent som «glimrende», «en scenisk Præstation, der staar i Række med Theatrets stolteste Erindringer». Hun tolket Noras flagrende ungdommelighet og ubekymrede livsglede og hennes stigende sjelekamp og fortvilelsen i oppgjørets stund like godt. Særlig fremheves hvor «fortrinlig» hun utfører denne siste del av rollen. Emil Poulsen roses for å spille Helmer «smukt» og riktig i konflikten med Nora. Jerndorffs doktor Rank «tager vistnok lidt for blødt paa», men likevel slik at han gjør et betydningsfullt skritt fra den franske dramatikkens sceniske fremstilling av «interessante Exemplarer fra en anden Hospitalsafdeling» (Anonym 1879c).

I det norske Morgenbladet 23. desember 1879 skriver signaturen –a– at fru Hennings spill i første og annen akt var «glimrende», men at det i siste akt ble «vel modereret». Emil Poulsen som Helmer hadde «fuldstændig truffet Rollens Kjærne; han gav den forlorne Idealist med en Sandhed og Virkelighed, der vistnok har berørt en og anden Tilskuer mindre ømt» . Bortsett fra noen korte bemerkninger om de andre rolleprestasjonene sies intet mer om forestillingen (–a– 1879).

Også den norske Aftenposten anmelder urpremieren i et anonymt telegram fra København den 22. desember, der det meldes at fru Hennings spill i tarantellascenen ble gjennomført «med stor Bravour og Lethed». Hun passer i den grad til rollen som Nora at man skulle tro den var skrevet for henne. Hennes spill var «helt igjennem glimrende […] og den sidste Scene forlenede hun med den høieste Adel og Frihed» . De øvrige rolleprestasjonene kalles «taalelig[e]», uten at dette begrunnes nærmere. Det eneste som sies om oppsetningen som helhet, er at «Iscenesættelsen var hyggelig og livfuld og Publikum meget animeret» (Anonym 1879a).

Dagbladet publiserte den 22. desember en anonym anmeldelse som tar utgangspunkt i stykkets moralsk-etiske tendens og ser den som uttrykk for en ny samfunnsreformatorisk retning i kunsten. Ibsen øver ikke samfunnskritikk ved å utstede «buldrende Proklamationer» (slik tilfellet er med Bjørnson), han nøyer seg med å skildre enkeltpersoner som får oss til å reise spørsmål ved om det er noe i samfunnet som trenger å endres eller fornyes. Ved stykkets slutt kan ikke lenger Nora tro på noe, hun må begynne sitt liv forfra. Dette gjør nærmest stykket til en tragedie. Anmelderen mener det er et svakt punkt at Nora tar mer hensyn til seg selv enn til at hun også er hustru og mor: «Alligevel kunde man ikke ønske Skuespillet en anden Afslutning. Denne gjør en gribende Virkning og hvor flad og flov vilde ikke let en Udjevning efter denne Spænding være kommen til at tage sig ud.» Dette bidrar også til at Et dukkehjem er «det bedste realistiske Drama, der er fremkommet her i Norden». Helmer og Nora oppfattes som de beste karaktertegninger Ibsen hittil har utført. Ved lesningen griper tredje akt sterkest, mens det ved teateroppførelsen er «den nerverystende Krises Udvikling» fra og med første scene i annen akt som gjør kraftigst inntrykk. Den fremragende utførelsen under oppsetningen ved Det kongelige Theater bidrar sterkt til dette. Fru Hennings’ prestasjon er av de betydeligste denne scene kan oppvise. Hennes personlighet er som skapt for rollen som Nora, og hun fremstiller både bekymringsløs glede og pinefull uro med like stort mesterskap. Emil Poulsen som Helmer kalles en «dygtig Medspiller» som i oppgjørsscenen i tredje akt fremstiller de vekslende stemninger «fortræffelig». De øvrige rolleprestasjonene nevnes bare rent forbigående (Anonym 1879f).

Edvard Brandes anmeldte både teksten og teaterforestillingen i en stor artikkel i bladet Ude og Hjemme i begynnelsen av januar 1880. Som dramaets styrke ser han den «overstrømmende Fylde af saadanne Enkelheder, der paa en Gang gjøre dramatiske Personer individuelle og typiske» . Men hverken Helmer eller Nora påkaller hans sympati. Han oppfatter Helmer som en forloren estetiker og egoistisk besteborger, mer opptatt av motsetningen «skjøn – hæslig» enn «rigtig – urigtig». Nora finner han løgnaktig, egenkjærlig, tomhjernet og barnaktig. Når hun i sluttakten plutselig opptrer med en «Sandhedspathos, som synes uforenelig med Noras Karakter», kalles overgangen «unægtelig noget brat». Spørsmålet om Nora gjør rett i å forlate hjemmet, ønsker ikke Brandes å ta stilling til, han vil bare vurdere verket ut fra estetiske kategorier. I dette perspektiv blir Noras plutselige forvandling et problem. Brandes mener at Ibsen må ha hatt andre hensikter enn de rent litterære med å skrive stykket – nemlig ønsket om å skape debatt. Stykket tolkes som et innlegg i striden mellom de reaksjonære og fremskrittslitteraturen. Brandes kaller det et slag mot alle som vil innsnevre poesien innenfor den konvensjonelle moralens skranker, og på dette grunnlag vurderer han det positivt. Om stykkets dramaturgi sier han dessuten at «Ibsen har vist sig som en sand Mester i at forberede Tilskuerne, lade dem lide under Kampen og længes mod Opløsningen» . Ved vurderingen av teateroppsetningen legger Brandes større vekt på rolleprestasjoner enn iscenesettelse, som nesten ikke kommenteres. Han tviler på at dramakarakterene, og især bipersonene, er oppfattet «autentisk», det vil si i samsvar med dikterens intensjon. Fru Hennings spiller Nora med uskyldig alvor, som et forskremt barn alle bebreidelser preller av på. Brandes er usikker på om dette er en «autentisk» tolkning: «Fru Hennings gjør Nora altfor sympathetisk; hun overspringer det Raa, det Udannede, det Egoistiske hos hende.» Emil Poulsens spill i tredje akt, der han agerer lett rus, erotisk lystenhet, hjerteløshet og rå og frekk egoisme, har «beundringsværdig Natursandhed» og kalles «et fuldkomment Mesterværk». Særlig genial finner Brandes hans avsluttende gest: Idet Nora forlater huset, synker Helmer sammen ved døren. Hans slappe hånd kommer til å berøre noen tangenter på pianoet, og dermed høres en uhyggelig dissonans som får ham til fare opp. Brandes avrunder med å kalle skuespillet «et Digterværk af rystende Sandhed». Han spår at det likevel ikke vil ha Ibsens tilsiktede virkning, fordi «Vort æsthetiske Publikum vil hylde Helmerske Anskuelser og finde det uskjønt og umoralsk». Dermed tviler han også på stykkets suksess: «jeg vover dog at forudsige, at ‹Et Dukkehjem› intet Kassestykket bliver» (E. Brandes 1880). I det tok han som kjent feil. Jørgen Dines Johansen har påvist hvordan vurderingene i Edvard Brandes’ anmeldelse ligger påfallende nær dem broren Georg hadde sendt ham i et brev fra slutten av desember 1879 (J.D. Johansen 2006, 294–96).

I slutten av desember 1879 skriver signaturen C. (C. Thrane) i Illustreret Tidende at skuespillet er underholdende, spennende og interessant – som drama kort sagt «et Mesterværk». Det er også preget av sterkt etisk alvor. Anmelderen antar at hele stykket er skrevet for den avsluttende katastrofens skyld. Imidlertid spør han seg om Noras avsluttende handling «umiddelbart lader sig retfærdiggjøre». Helmer er kanskje for mye utlevert, og ekteskapets etikk krever jo at begge parter i samme grad respekteres som personligheter – «men hvad siger den om den krænkede Hustrus Pligter, naar det gjælder hendes Børn?» Anmelderen har problemer med å akseptere Noras valg og legger stor vekt på at det finnes tegn som kan antyde en fremtidig forsoning mellom ektefellene. I teateroppførelsen fremheves Betty Hennings og Emil Poulsens rolleprestasjoner som fortreffelige. Scenografi og regi omtales ikke (Thrane 1879).

Signaturen P.H. (Peter Hansen) skriver i ukebladet Nær og Fjern (11. januar 1880) at stykkets avslutning gir et «pinligt Indtryk». Derfor mener han at det bryter med berettigede forventninger om at kunsten skal virke frigjørende og løftende. I siste akt blir Helmer gjort til den skyldige part i ekteskapet. Man kan ikke finne seg i den overraskelse Ibsen hermed byr tilskuerne, for slike trekk ved Helmer er ikke forberedt tidligere i teksten. Noras klarhet og logikk i sluttscenen er som «en Højesteretsdom». Heller ikke den kommer som resultat av hennes egen karakterutvikling, fordi hun her er gjort til forfatteren Ibsens talerør. Som forfatter kjennetegnes han jo nettopp ved å drive sine synspunkter ut i deres ytterste konsekvenser. I pakt med samtidens krav er Ibsen som forfatter en «pathetisk Alvorsmand», og skuespillet er et beundringsverdig kunstverk bortsett fra problemene med sluttscenen. Det kongelige Theaters forestilling er på høyde med tekstens krav, og hovedrolleinnehaverne er ualminnelig gode (P. Hansen 1880).

STOCKHOLM.

Ibsens samtidsdramatikk «var tematiskt djärv men också estetiskt utmanande för den press, som dominerades av en normativ idealrealistisk dramateori,» sier Ingeborg Nordin Hennel (2007, b. 2, 226), som gjengir noen av anmeldelsene: I Tidskrift för hemmet 1880 ser Lawrence Heap Åberg stykket som en psykologisk velmotivert tragedie som vekker medlidenhet og frykt. Ekteparet Helmer fortjener sin ulykke fordi de har forfusket kjærlighetsidealet. Anders Flodmans idealistiske vurdering i Aftonbladet, under signaturen A.F., konkluderer med at slutten provoserer frem kravet om at et drama skal slutte i skjønnhet. Men Elise Hwassers spill i hovedrollen roses, det fremhever hennes egen kunstnerbegavelse og svarer til «det förtroende till det samma, som skalden visat genom sin uttryckta önskan att just hon skulle gifva gestalt åt hans Nora» (sitert etter Hennel 2005, 51–52).

Den konservative kritikeren Carl David af Wirsén skriver i Post- och Inrikes Tidningar 23. januar 1880 at slutten fremstiller en «olöst gåta» og derfor er uakseptabel. Den 14. januar 1880 avviser anmelderen i den politisk venstreorienterte avisen Fäderneslandet at det kan forsvares når Nora forlater hjemmet. I Aftonbladet 6. februar 1880 krever Mathilda Langlet at kvinnen som mor bør dyrke og helliggjøre ekteskapet, fordi det er selve samfunnets grunnvoll. Nora diskvalifiserer seg som mor fordi hun aldri har lært seg at kjærligheten er langmodig og tåler alt (referert etter Hennel 2005, 51–52).

KRISTIANIA.

Forestillingen ved Christiania Theater utløste ikke så mange avisinnlegg som urpremieren i København, sannsynligvis fordi bokutgaven og den danske oppførelsen hadde vært så intenst debattert i norsk presse gjennom de nesten to månedene forut for den norske premieren (Hovde [1981], 106). Når Kristiania-avisene anmeldte stykket, var de i hovedsak opptatt av skuespillerprestasjonene og i liten grad av instruksjon og scenografi.

Ifølge Morgenbladets anmelder 21. og 22. januar 1880 er Johanne Juell fremragende dyktig i fremstillingen av skiftningene i Noras sinn. Avisen ser også den realistiske scenografien som vellykket (tarantellaen, barna på scenen). Det opplyses at ensemblet ble fremkalt ti ganger i løpet av forestillingen (Anonym 1880c).

Aftenposten er mer forbeholden. Det pekes på godt teknisk spill, men stykkets motiveringer er ikke alltid like gode; realistisk sannsynlighet er ofret, til fordel for en fremhevelse av dikterens idé (Anonym 1880b). Et tidligere nummer av samme avis kaller fru Juell i Noras rolle «en Præstation af høit kunstnerisk Værd», og opplyser at hun ble belønnet med stormende applaus og ikke mindre enn ti fremkallelser i løpet av aftenen, «en Hyldest, som formentlig er enestaaende i vort Theaters Annaler» (Anonym 1880a).

Som uttrykk for den sterkeste ros kalles fru Juells opptreden som Nora en triumf av signaturen F. (Aimar Grønvold) i Aftenbladet 21. januar, og det legges til: «Gaarsaftenens Forestilling [var] det mærkeligste, vi have oplevet inden Kristiania Theaters Vægge» (Grønvold 1880a). I et senere nummer av samme avis skriver F. at «Den overordentlige Hyldest, som Fru Juells Spil i denne Rolle har været Genstand for, er saavidt vi ved, enestaaende i vort Theaters Historie» (Grønvold 1880b). Tilsvarende sterk er anerkjennelsen fra den anonyme anmelderen i Dagbladet 21. januar 1880: Fru Juells innsats «er noget af det mest storartede Spil, vi har set» (Anonym 1880g).

Den anonyme anmelderen (M. Lassen) i Christiania Intelligentssedler tar utgangspunkt i Noras ord i sluttscenen, der hun benytter argumentet om at hun først og fremst er et menneske, mer enn hustru og mor, som grunnlag for å forlate ekteskapet. Anmelderen spør om hun ikke ville ha oppfylt pliktene mot seg selv bedre ved å fylle sin rolle i forholdet til mannen og barna. Når hun sier seg løst fra medmenneskelige forhold for selv å bli mer menneske, skaper det en uforklarlig dunkelhet, «ikke alene i Et Dukkehjem, men i andre af Ibsens betydeligste Dramaer». Både Falk, Brand og Nora bryter nemlig med alt «medmenneskeligt», og gjennom dette røper Ibsen en dyp mistillit til samfunnet og en misantropisk oppfatning av menneskelivet som sådant. Sluttscenen i Et dukkehjem er nok scenisk effektfull, men «dramatisk sønderreven». En ekte tragisk katastrofe ville være mer tilfredsstillende. Anmelderen mener svakheten skyldes stykkets realisme. Uten å kjenne tittelen på det første forarbeidet til skuespillet (se Dramaform) hevder han at «vor Digter ikke har villet skrive en Tragedie», men i stedet har tilstrebet et virkelighetspreg der han peker på problemer uten å løse dem. «‹Saadan er Livet›; eller rettere: dette er et løsrevet Stykke Menneskeliv, lad saa Læseren se til, om han kan finde en Fortsættelse, der bliver en Afslutning» (Lassen 1880).

TYSKLAND.

Premieren på Residenztheater München 3. mars 1880 ble omtalt av John Paulsen i Ude og Hjemme 14. mars 1880. Han opplyser at Marie Ramlo ble fremkalt i alt ti ganger for sin prestasjon i hovedrollen. Paulsen mener imidlertid at hennes spill var sterkest i de to første aktene, mens hun hadde problemer med å fremstille en tilstrekkelig «Kold Højhed» i sluttscenen. Scenografien omtales ganske kort. Det var malt en ny, vakker stuedekorasjon, holdt i en eiendommelig gråbrun farve, et portrett av Nora som barn hang på en av veggene, og skuespillernes kostymer var svært lik de tilsvarende danske ved urpremieren i København:

Saavidt jeg véd, har Skuespillerne her gjennem Ibsen havt Anledning til at gjøre sig bekjendt med det i disse Dage i Kjøbenhavn udkomne, særdeles vellykkede Dukkehjems-Album, og studiet af de danske Kollegers Portræter og Masker har bidraget meget til at bestemme deres Opfatning af Rollen […] Ibsen selv overværede de fleste af Prøverne, hvad der naturligvis bidrog sit til at gjøre Opførelsen korrekt og smuk (Paulsen 1880).

Dramatikeren Paul Lindau skrev i sitt innflytelsesrike ukeskrift Die Gegenwart en lang og utførlig kritikk, der han pekte på hva han så som stykkets mangler, men samtidig med en klar anerkjennelse av Ibsens dramatiske kunst. Artikkelen innledes med beskrivelsen av en fiktiv rettssak der Nora dømmes for sin forbrytelse – men omstendighetene er så formildende at hun bare ilegges én dags fengsel. Den vanlige mening er at hun har lidd nok, og de som har fulgt rettssaken, føler ingen ringeakt for det hun har gjort. Deretter følger Lindaus vurdering av stykket. Han mener at dette «åndfulle og høyst interessante skuespillet» ender med et altfor skarpt brudd mot slutten. Noras plutselige forvandling er uforklarlig og vanskelig å tro på. På dette punkt begynner faktisk et nytt skuespill med helt nye personer. Skulle et slikt handlingsforløp fremstilles, burde det vært i form av en roman der man lettere kunne begrunne hva som skjer. Det er også en svakhet at slutten helt mangler lysere innslag. Lindau innvender dessuten at fru Lindes bestemmelse om å la Krogstad sende det fatale brevet, slik at ektefellene må oppklare det som er skjedd i fellesskap, ikke kan forsvares. Ingen har på denne måten rett til å gripe inn i andre menneskers privatliv. Tross innvendingene er Ibsen et stort dramatisk talent som i dette stykket viser seg «i sitt mest strålende lys» – også der hvor man kan ha motforestillinger. Om den endrede avslutningen som ble brukt ved fremførelsen av stykket i Berlin, sier Lindau at «denne slutten virker bare voldsom og forstemmende», i og med at den ikke er motivert ut fra Noras tilstand og erkjennelse, har den en

«en bismak av løgnaktighet» (Lindau 1880; til norsk ved HIS).

Det norske Aftenbladet refererer over to numre (4. og 6. desember 1880) noen av anmeldelsene av premieren på den første oppsetningen av Nora ved Residenz-Theater Berlin 20. november 1880. Pressens holdning bidro til å øke publikumsinteressen for stykket. Mens noen aviser, som Berliner Tageblatt og Tribune, rakket stykket ned, var Montagsblatt, Vossische Zeitung og især National-Zeitung svært velvillige. Alle anmelderne er enige om at avslutningen (den «påtvungne» variant, se Tilblivelse) var uheldig: «Som Stykket nu engang er anlagt og bygget, maa Nora utvivlsomt forlade Mand og Børn [den alternative Afslutning] er virkelig en, Ibsen aldeles uværdig, Regisør-Foranstaltning, der langtfra virker forsonende» (Anonym 1880e, 6/12; jf. Stein 1901, 408).

ØSTERRIKE.

Da stykket i september 1881 ble satt opp ved Stadttheater Wien, gjengav den norske avisen Dagen 16. september en anonym anmeldelse fra Neue Freie Presse (9. september), der Nora omtales som en «utaalelig forskruet og i aandelig Forstand […] forkrøblet Person». Karaktertegningen er «et Vidnesbyrd om Digterens Hjælpeløshed og Afmagt» og kan for andre dramatikere tjene til «et afskrækkende Exempel». Skuespillet kalles pretensiøst og «modbydeligt» ved at det spiller på «Nedarvningstheorien» (eksemplifisert ved Noras lettsindighet og doktor Ranks sykdom), og fordi det etterligner det franske salongdrama. Til slutt fastslår kritikeren at denne forestillingen «i tre Timer har lagt den gode Smag og den sunde Fornuft paa Pinebænken» (Anonym 1881b).

Tekstredegjørelse til Et dukkehjem
skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1879.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25606)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (84ga25605)
- Henrik Ibsens skrifters eksemplar

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Det er derfor delkollasjonert ytterligere fem eksemplarer:

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25604)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25607)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25608)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (82ga55394)
- Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25609)

Variasjonen mellom eksemplarene angår manglende ring over Å i arkene 4, 5, 8 og 10; disse er derfor kollasjonert i de fem ekstraeksemplarene. Det opplyses om internvariasjonen i eksemplarene 1–3 i de tekstkritiske notene. Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret, har tresidet gullsnitt og er bundet inn uten originalt omslagsblad. Innbindingen er håndverksmessig utført i dekorert, lilla helshirting. Ryggen har forfatternavn og tittel i gullpreg ( «IBSEN. ET DUKKEHJEM.») med ornamenter over og under. Forpermen er dekorert med ornamenter og tre rammer med border i gullpreg og sort. Bakpermen har en ornamentert ramme i blindpreg. Forsatsbladene er dobbeltblad i glanset, tykt, hvitt papir, med den ene delen limt til for- og bakperm. Et flyblad har vært limt til forsatsbladets frie del foran. Eksemplaret er tidligere eid av Bjarne Aagaard, hvis ex libris er innlimt på forpermens innside. Nicoline Aagaards navnetrekk står øverst på tittelbladet. Bindet er trolig et forlagsbind (jf. oversikt over variantene i Schiøtz & Ringstrøm 2006, 169), men mangler forlagets segl i blindpreg på bakpermen.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 12 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 110 × 174 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde × høyde. Arksignaturene 1–12 (med teksten «Henrik Ibsen: Et dukkehjem.») finnes på s. 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, [129], 145, 161 og 177. Det siste arket har to blad, og bokens omfang er på 180 sider. Pagineringen er med arabiske tall og inkluderer stykkets tittel s. [1], blank s. [2], tittelblad s. [3], blank s. [4], rollelisten s. [5], blank s. [6], begynnelsen på første akt s. [8] og løper fra s. 8 til 180. På side [75] og [129] begynner nye akter, og sidetall er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Et dukkehjem (1879) er satt i antikva. En faksimile av tittelsiden gjengis på s. . Tittelbladet er satt med midtstilte majuskler. Tittelen s. [3] er midtstilt og satt i majuskler. Rollelisten er venstrestilt, i en mindre skriftgrad enn replikkene, rollenavnene sperret, overskriften «Personerne:» er sentrert og sperret. Aktoverskrifter er satt med midtstilte majuskler, i en større grad enn replikkene. Rollenavn før replikk står sperret og midtstilt på egen linje og er satt i samme grad som replikkene. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene og rollelisten, etter rollenavn står de på midtstilt, egen linje. De frittstående sceneanvisningene er blokkjustert; ved slutten av eller i replikker står de i flukt med teksten. Alle sceneanvisninger står i parentes. Sperring er benyttet som utheving. Rollenavn i sceneanvisninger står i samme grad som disse, men er sperret. Etter aktoverskrifter står enkle skillestreker. Ved aktslutt er det benyttet en dobbel finalstrek. Sidetall er plassert i overmarg med en strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god, men det er forekomster av svakt trykk, skadde typer og mindre satsforskyvninger (for store mellomrom). Slike typografiske mangler er i HIS’ hovedtekst rettet stilltiende.

PAPIR OG TILSTAND.

Forsatsbladene er sprukket i falsen. Hele materien samt fribladet er løsnet fra ryggen og henger dårlig sammen. Papiret i bokblokken er svakt gulnet. Ryggen og permen er slitt og falmet.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av manuskripter og trykte utgaver. Manuskriptene til Et dukkehjem som er samlet under signaturen NBO Ms. 4° 1113a–i, omfatter notater, skisser, utkast, en første fullstendig utforming og en ikke egenhendig avskrift. Manuskriptmaterialet omfatter videre et egenhendig trykkmanuskript (NBO Ms. 8° 952), replikkutkast på baksiden av et brev fra Sigurd Ibsen til Henrik Ibsen 12. april [1879] (NBO Brevs. 200), og den forandrede slutten for tyske teatre vedlagt brev til Heinrich Laube 18. februar 1880 (NBO Brevs. 39). (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter: 1. utg. 1879, 2. utg. 1880, 3. utg. 1880, 4. utg. 1896, FU 6 1899 og 5. utg. 1901. Det kom uautoriserte ettertrykk av

Et dukkehjem i USA i Ibsens levetid. HIS kjenner til en utgave fra 1890 på Skandinavens Boghandels forlag, Chicago. Ulovlige ettertrykksutgaver er det ikke tatt hensyn til under tekstetableringen.

Det er mange større og mindre forskjeller mellom tekstkildene. NBO Ms. 4° 1113a–i inneholder det mest omfattende og kompliserte manuskriptmaterialet. Skriveprosessen gjennomgikk faser som det er vanskelig å rekonstruere fullstendig, og ordningen a–i gjenspeiler ikke kronologien i tilblivelsen, jf. Manuskriptbeskrivelse. Både ES og HU presenterer materialet etter innhold og grad av utarbeidelse, men med formodninger om genetisk sammeheng. I HIS vil inndelingen av manuskriptet i den elektroniske delen (HISe) følge manuskriptbeskrivelsen nedenfor, som relaterer delene til hverandre i større grad enn ES og HU. Der gis også referanse til omtalen i ES og HU. Under etableringen av HIS’ hovedtekst har særlig følgende manuskripter vært konsultert: NBO Ms. 4° 1113b, c, d, f og i, samt NBO Ms. 8° 952.

NBO Ms. 4° 1113a, bl. 1–4 (manuskript 1) inneholder en skisse til stykkets tematikk datert 19. oktober 1878, en rolleliste, og skisser ( «Scenegang») til de tre aktene. NBO Ms. 4° 1113h (manuskript 2, notat og replikkutkast til første akt) er sannsynligvis grunnlag for utarbeidelsen på tilsvarende sted i Ms. 4° 1113f. Delene a og h har ikke hatt betydning for etableringen av HIS’ hovedtekst; det har derimot arbeidsmanuskriptet NBO Ms. 4° 1113f. Forskjellene mellom denne første, fullstendige utforming og den endelige teksten er i noen partier store, sammenlign f.eks. doktor Ranks replikker i første akt med den ferdige teksten. Også strukturelle forskjeller finnes, jf. begynnelsen av annen akt, der den første opptredende etter Noras samtale med barnepiken i Ms. 4° 1113f er Helmer, mens det i den ferdige teksten er kommet inn en samtale mellom Nora og fru Linde før Helmers inntreden (svarende nærmest til denne tekstens utarbeidelse i manuskript 5, NBO Ms. 4° 1113b, legg 1–4). I begynnelsen av tredje akt finnes i NBO Ms. 4° 1113f en samtale mellom fru Linde, Nora og Helmer, mens tredje akt i den ferdige teksten starter med den i NBO Ms. 4° 1113f påfølgende samtalen mellom fru Linde og Krogstad. Samtalen mellom fru Linde og Nora og Helmer er i den ferdige teksten med annen form og ordlyd flyttet til stedet hvor samtalen mellom fru Linde og Krogstad er avsluttet. I lengre partier er forskjellene ubetydelige hva angår strukturen, men replikkene kan være svært forskjellig utformet, noe et lite utsnitt illustrerer. Rank kommer i tredje akt på besøk etter maskeraden, og i Ms. 4° 1113f (legg 10, bl. [3]r heter det:

Doktor Rank (kommer)

Tør man komme ind så sent.

Helmer.

Nej, er det dig? Ja vær så god.

Slik er avsnittet i den endelige teksten (jf. HIS 7, ):

Doktor Rank udenfor

Det er mig. Tør jeg komme ind et øjeblik?

Helmer sagte, fortrædelig

Å hvad vil han da nu? (højt) Vent lidt.

Ibsen har gitt aktene i Ms. 4° 1113f dateringer i tidsrommet 2. mai – 3. august 1879. Han skriver til Hegel den 19. juni 1879 at han planlegger å reise til Amalfi, hvilket vil forsinke arbeidet med Et dukkehjem noe. I dette brevet meddeler han også Hegel sin beslutning om å skrive gjennom dramaet en gang til (jf. Tilblivelse). Forskjellene mellom NBO Ms. 4° 1113f og trykkmanuskriptet NBO Ms. 8° 952 kan for en del forklares ved de mellomliggende manuskriptene (nummer 5–11 i Manuskriptbeskrivelse). Mer uklart er det om Ms. 4° 1113f kan være en avskrift av ett eller flere tidligere, nå tapte manuskripter. HU er av den oppfatning, og viser (uten belegg) til «feilskrifter som straks er rettet i manuskriptet» (HU 7, 373). HU antar at Ms. 4° 1113f bygger på «foreløpige utkast på særskilte papirer; dem har han så omarbeidet eller skrevet av i sitt fullstendige utkast» . Som eksempel nevnes NBO Ms. 4° 1113h (HU 7, 374). Om vi ser på feil i f som straks er rettet, er det i mange tilfeller vanskelig å hevde at de skyldes avskrift fra et forelegg. En typisk rettelse er denne: «Fru Stenborg rydder lidt op i stuen værelset. Stuepigen åbner døren» (legg 1, bl. [3]r). Feil av denne typen finner vi også i manuskripter som ikke er avskrifter ( «stuen» blir den endelige ordlyd). Men andre feiltyper er et godt argument for HU’ påstand, jf. f.eks. følgende sted i teksten, der fru Stenborg er i samtale med fru Lind, og spør om hun har hørt om mannens forfremmelse:

Fru Stenborg.

[…] Ved du den store lykke, som er hændt os i disse dage?

Fru Lind.

Tænk, min mand er bleven direktør i Aktie-
banken! Nej. Hvad er det?

Fru Stenborg.

Tænk, min mand er bleven direktør i Aktiebanken!

Denne feilen og rettelsen (legg 1, bl. [4]v) er et indisium på at HU har rett i sin antagelse; det er lite sannsynlig at Ibsen ville skrive hele fru Stenborgs replikk under «Fru Lind» under en første utarbeidelse, da ville han nok ha vært mer oppmerksom på gangen i dialogen.

Manuskript 5 (NBO Ms. 4° 1113b, legg 1–4, omtalt ovenfor) og 6 (NBO Ms. 4° 1113b, legg a–d) tilhører fasen mellom NBO Ms. 4° 1113f og trykkmanuskriptet i arbeidet med annen akt, og har vært konsultert under etableringen av HIS’ hovedtekst. Manuskript 7 (replikkutkast på baksiden av et brev fra Sigurd Ibsen til Henrik Ibsen 12. april [1879], NBO Brevs. 200) og manuskript 9 (en sides notat til replikker i annen akt, NBO Ms. 4° 1113e) har for lite ferdig utformet tekst til at de har kunnet tjene som sammenligningsgrunnlag, mens manuskript 8 (et kort utkast til annen akt, tett opp til den ferdige teksten, NBO Ms. 4° 1113d) har vært konsultert. Manuskript 10 (et lengre utkast til tredje akt, NBO Ms. 4° 1113c) og manuskript 11 (ett blad med utkast til replikker i annen akt og til stykkets slutteffekt, NBO Ms. 4° 1113i) har likeledes vært konsultert i tekstetableringen.

NBO Ms. 8° 952, trykkmanuskriptet, adskiller seg i ubetydelig grad fra førsteutgaven og de øvrige trykte utgavene. Forskjellene gjelder bare ortografi og skrivefeil. Ibsen mente selv at manuskriptet var uten skrivefeil, men at ett og annet komma kunne være uteglemt (i brev til Hegel 13. september 1879). Manuskriptet er uvanlig feilfritt, men enkelte feil finnes (eks. «frå» for «fra»), og kommateringen er som vanlig hos Ibsen mangelfull ut fra dansk standard. Ibsen overlater til August Larsen å fylle inn manglende kommaer, og han ber Hegel passe på særlig ett sted: «I en parenthes i en replik i 23. ark 1. side står (kæler for hende); lad endelig ikke sætteren få lov til at sætte: knæler o.s.v.!» Ordet ble korrekt satt. Ibsen var svært tilfreds med førsteutgaven og oppdaget ingen trykkfeil, noe han meddeler Hegel 14. november 1879 og siden takker Larsen for 20. januar 1880: «det hænder vistnok kun yderlig sjelden at en bog første gang udkommer uden nogensomhelst trykfejl.» I de senere trykkene er det ingen vesentlige endringer, men enkelte mindre trykkfeil er kommet til etter førsteutgaven. I forbindelse med fjerde utgave av Et dukkehjem og av Digte skriver Ibsen 12. februar 1896 til Hegel: «Jeg har ingen rettelser at gøre i disse bøger og trykkingen kan således for mit vedkommende gerne påbegyndes nårsomhelst det er Dem belejligt.» Femte utgave er et særtrykk av FU med samme sats, men med nytt omslag, ny tittelside, ny paginering og nye arksignaturer.

NBO Ms. 4° 1113g er en fullstendig, ikke-egenhendig avskrift utført av Sigurd Ibsen (jf. Manuskriptbeskrivelse). Omslagsteksten er imidlertid egenhendig. Siden Ibsen selv har skrevet omslagsteksten og vi derfor må anta at han har gått god for avskriften, har HIS undersøkt forskjellene mellom denne og grunnlaget, som må være trykkmanuskriptet, NBO Ms. 8° 952. Avskriften har stor grad av samsvar med dette. Om avskriften hadde hatt større samsvar med førstetrykket enn med trykkmanuskriptet eller hadde hatt spor av egenhendig tekstbearbeidelse, eller også hadde vært mer fullstendig og riktigere enn trykkmanuskriptet, ville avskriften vært av betydning for tekstetableringen. Sammenligninger viser at teksten i avskriften er mer lik trykkmanuskriptet etter at det er gjort rettelser i dette enn før, noe som viser at avskriften har hatt trykkmanuskriptet som grunnlag etter at de tidligste rettelsene er utført i dette. Imidlertid er ikke alle endringer i trykkmanuskriptet tatt til følge i avskriften, f.eks. er ett av barnas navn, «Harald», radert ut og overskrevet «Ivar» i trykkmanuskriptet (bl. 3r), mens avskriften samme sted har «Harald». Trykkmanuskriptet er derfor rettet ytterligere etter at avskriften er foretatt. (De senere rettelsene er også kommet med i førstetrykket.) Det finnes også tekstvarianter i avskriften: uteglemt tekst, gal interpunksjon og avskriftsfeil, f.eks. «sandelig» for «endelig». Ingen av disse feilene er kommet med i førstetrykket. Avskriften har sannsynligvis fungert som en sikkerhetskopi, og HIS’ konklusjon er at teksten ikke bør ha plass i verkets tilblivelseshistorie. HU noterer (8, 470) likeledes at avskriften er «uten betydning for teksten». Avskriften er ikke omtalt i Ibsens brev.

Den forandrede slutten for tyske teatre vedlagt brev til Heinrich Laube 18. februar 1880 (NBO Brevs. 39) ble trykt første gang som tillegg til Wilhelm Langes oversettelse fra 1879 (Ibsen 1879, 91–92). Oversettelsen mangler årstall, men en samtidig anmeldelse fra 1880 tilsier at den kom senest i juni 1880 (jf. Benfey 1880). Den endrede slutten, under overskriften «Variante» og etterfulgt av brevet til Laube, finnes ikke i alle eksemplarene av denne utgaven, og kan derfor ha blitt tilføyd i nye opplag av samme utgave. Senere ble den forandrede slutten offentliggjort i Das litterarische Echo (Anonym 1900) i skuespillerinnen Hedwig Niemann-Raabes artikkel om bakgrunnen for endringen. Samme år ble teksten publisert i Ibsens Sämtliche Werke in deutscher Sprache (1898–1904, b. 6, XXIV), der med Das litterarische Echo som tekstgrunnlag. (I HIS finnes teksten i b. 14 som del av brevet til Laube.) I brevet til Nationaltidende 17. februar 1880 tilbakeviser Ibsen en påstand fremsatt i bladet om at en endret slutt ble oppført i Flensburg etter pålegg fra Ibsen. Ibsen forklarer også hvorfor han så seg tvunget til å skrive en alternativ slutt, at han betraktet det som en «barbarisk voldshandling» mot stykket, og at han håpet den ville bli lite anvendt (jf. også Oppførelser). Ibsen ble senere spurt om å autorisere en alternativ slutt fra italiensk hold. I brev til Luigi Capuana 22. januar 1891 insisterer Ibsen på at slutten må forbli uendret og at det italienske publikum nok vil forstå hans intensjoner; i brev til Moritz Prozor 23. januar 1891 skriver Ibsen at han foretrekker den slutten Prozor hadde skrevet fremfor Capuanas alternativ, men at han ikke kan autorisere noen av dem. Nå betoner Ibsen også den litterære grunnen til ikke å godkjenne en endret slutt:

«Jeg kan næsten sige at netop for slutningsscenens skyld er det hele stykke skrevet.» Hverken teksten i replikkutkastet på brevet fra Sigurd Ibsen (NBO Brevs. 200) eller den forandrede tyske slutten i brevet til Laube (NBO Brevs. 39) har vært konsultert under etableringen av hovedteksten.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved etableringen av hovedteksten er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert. Emendasjoner er foretatt med utgangspunkt i samtlige trykte utgaver, trykkmanuskriptet NBO Ms. 8° 952 og arbeidsmanuskriptene NBO Ms. 4° 1114b, c og f.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med tiltagende grad av fornorskning, som økte i omfang særlig fra Kjærlighedens Komedie av, jf. innledningene til Kjærlighedens Komedie (HIS 4k, 121) og Kongs-Emnerne (HIS 4k, 363–64). Ibsen følger i Et dukkehjem fortsatt anbefalingene fra det skandinaviske rettskrivningsmøtet i Stockholm 1869 (jf. kommentarer til Ibsens brev til Hegel 12. februar 1870). Dag Gundersen har undersøkt Ibsens forfatterskap for HIS med henblikk på overgangen fra tostavings- til enstavingsform av verb, f.eks. be(de)/be(de)r/bed(e)t, bli(ve)/bli(ve)r/bl(eve)t, dra(ge)/dra(ge)r/dra(ge)t, gi(ve)/gi(ve)r/gi(ve)t, ta(ge)/ta(ge)r/ta(ge)t , som i norsk foregikk som en gradvis påvirkningsprosess fra talespråket til skriftspråket, og finner mange slike former i Et dukkehjem, imidlertid også nye varianter som bli’e (infinitiv) og gier (presens). Gundersen finner at valgene og vaklingen både er tidstypisk og i stor grad beror på handling, situasjoner og sinnsstemninger og på stilnivå og betydningsnyanser, f.eks. blive om å forbli, tostavingsform som etterledd i sammensetninger og lade med til dels de ulike betydninger som ordet har fremdeles. Men ved å sammenligne hvilke former som kommer og går og kommer igjen, får man også inntrykk av adskillig eksperimentering og vakling. (For mer utførlige beskrivelser av språket i Et dukkehjem, se Ibsens språklige utvikling. Se også Ord- og sakkommentarer.)

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Et dukkehjem (1879) omfatter i hovedsak mindre setterfeil og feil av typen aa for å og majuskel for minuskel.

Ibsen har også selv forårsaket en mindre feil; i trykkmanuskriptet er en spørresetning feilaktig etterfulgt av punktum. Alle HIS’ rettelser, bortsett fra de stilltiende (typografiske feil), er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Når teksten avviker betydelig i kilder som anvendes ved rettelser, føres ikke tekst herfra i rettelsesnoten, og formuleringen «teksten mangler i» benyttes heller ikke. Den avvikende teksten vises derimot i sin sammenheng i den elektroniske delen av HIS. Dersom det er relevant for vår rettelse, vil tekstendringer i kilden det siteres fra, kommenteres kort i rettelsesnoten. Vakling i ortografi (f.eks.

bliver/bli’r/blir) og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en mer generell oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875 (HIS 1k, 34–40 og 146–48). Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er Et dukkehjem trykt i b. 6, med en innledning om tilblivelsen, oversettelser, sekundærlitteratur, mottagelse, parodier og oppførelser på s. VII–XX. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I MU er Et dukkehjem trykt i b. 4. Rettelser foretatt av Johan Storm mot hans tekstgrunnlag, FU, og etter sammenligning av trykte utgaver i Ibsens levetid, er oppført i MU (5, 15; errata på s. 41). I ES er forarbeider og utkast til Et dukkehjem trykt i b. 2, 327–413, med opplysninger og varianter i b. 3, 456–60. ES har ikke kjent eller hatt tilgang til NBO Ms. 4° 1113, delene g, h og i, heller ikke til replikkutkastet på brevet fra Sigurd Ibsen (NBO Brevs. 200). I SU er Et dukkehjem trykt i b. 4, tekstgrunnlaget oppgis (SU 7, 298) å være førsteutgaven, med noen ganske få rettelser. I HU er Et dukkehjem trykt i b. 8. Grunnteksten er førstetrykket, men tegnsettingen følger trykkmanuskriptet. I HU (8, 367–474) redegjøres for og trykkes, dels fullstendig, dels som variantapparat, alle manuskriptkilder til Et dukkehjem, med unntak av NBO Ms. 4° 1113i, som HU ikke har kjent eller hatt tilgang til. I HU (19, 53) trykkes replikkutkastet på brevet fra Sigurd Ibsen 12. april [1879] (NBO Brevs. 200). I appendiks 2 til oversettelsen av dramaet i The Oxford Ibsen (Ibsen 1960–77, b. 5) finnes en oppstilling av rollenavnene og deres utvikling i manuskriptmaterialet.

Table of Contents

- Tittelside (HIS)
- Tittelside (HIS)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Rolleliste
- Første Akt
- Annen Akt
- Tredje Akt

- Innledning til skuespillet

- Bakgrunn
- Tilblivelse
- Utgivelse
- Oversettelser
- Oppførelser

- Tekstredegjørelse til skuespillet

- Full tekstredegjørelse