Catilina, 2. versjon (1875)
Author: Henrik Ibsen
Date: 2012-09-20T22:00:00+00:00
Publisher: Henrik Ibsens skrifter, UiO
Rights: This work is licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike (CC BY-SA) 3.0 Unported License

CATILINA

2. versjon (1875)

HENRIK IBSENS SKRIFTER
2012
www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:
henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)
@IbsensSkrifter (twitter)
Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1874 i Christiania av I. Lindegaard. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

HENRIK IBSEN

CATILINA

CATILINA
DRAMA I TRE AKTER
AF HENRIK IBSEN
ANDEN OG GENNEMARBEJDET UDGAVE

KØBENHAVN

FORLAGT AF DEN GYLDENDALSKE BOGHANDEL (F. HEGEL)

THIELES BOGTRYKKERI

1875

Forord til anden udgave

Dramaet «Catilina», det arbejde, hvormed jeg betrådte forfatterbanen, er skrevet i vinteren 1848-49, altså i mit enogtyvende år.

Jeg befandt mig dengang i Grimstad, henvist til ved egne kræfter at erhverve det fornødne til livsophold og til undervisning for at kunne gå op til student-examen. Tiden var stærkt bevæget. Februar-revolutionen, opstandene i Ungarn og andetsteds, den slesvigske krig, – alt dette greb mægtigt og modnende ind i min udvikling, hvor ufærdig den end længe bagefter vedblev at være. Jeg skrev rungende opmuntringsdigte til Magyarerne om, til fromme for friheden og menneskeheden, at holde ud i den retfærdige kamp mod «tyrannerne»; jeg skrev en lang række sonetter til kong Oskar, nærmest, såvidt jeg husker, indeholdende en opfordring om at sætte alle smålige hensyn tilside og ufortøvet, i spidsen for sin hær, at rykke brødrene til hjælp på Slesvigs yderste grænser. Da jeg nu for tiden, i modsætning til dengang, betvivler at mine vingede opråb vilde i nogen væsentlig grad have gavnet Magyarernes eller Skandinavernes sag, så ansér jeg det for heldigt at de forblev indenfor manuskriptets halv-private område. Afholde mig kunde jeg dog ikke fra ved mere løftede anledninger at udtale mig i en med mine digtninger overensstemmende passioneret retning, hvilket imidlertid ikke, – hverken fra venner eller ikke-venner, – indbragte mig andet end det tvivlsomme udbytte, af de første at hilses som anlagt for det ufrivilligt morsomme, medens andre fandt det i højeste måde påfaldende at et ungt menneske i min underordnede stilling kunde give sig af med at drøfte ting, som end ikke de selv dristede sig til at have nogen mening om. Jeg skylder sandheden at tilføje at min optræden, i forskellige forholde, heller ikke berettigede til synderligt håb om at samfundet i mig turde påregne nogen tilvækst af borgerlige dyder, ligesom jeg også ved epigrammer og karrikaturtegninger lagde mig ud med flere, der havde fortjent det bedre af mig, og hvis venskab jeg igrunden satte pris på. Overhovedet, – medens en stor tid stormede udenfor, befandt jeg mig på krigsfod med det lille samfund, hvor jeg sad indeklemt af livsvilkår og omstændigheder.

Således var stillingen da jeg under forberedelserne til examen gennemgik Sallusts «Catilina» samt Ciceros taler imod sidstnævnte. Jeg slugte disse skrifter, og nogle måneder efter var mit drama færdigt. Som man af min bog vil se, delte jeg ikke dengang de to gamle romerske skribenters opfatning af Catilinas karakter og handlemåde, og jeg er endnu tilbøjelig til at tro at der dog må have været adskilligt stort eller betydeligt ved en mand, med hvem majoriteternes ufortrødne sagfører Cicero ikke fandt det hensigtsmæssigt at give sig ikast, forinden tingene havde taget en sådan vending at der ikke længere var nogen fare forbunden med angrebet. Erindres bør det også, at der gives få historiske personer, hvis eftermæle har været mere udelukkende i modstandernes vold, end Catilinas.

Mit drama blev skrevet i nattetimerne. Fra min gode og skikkelige men af sin bedrift helt og holdent optagne principal måtte jeg sågodtsom stjæle mig fritimer til at studere, og fra disse stjålne studie-timer stjal jeg igen øjeblikke til at digte. Der blev således ikke synderlig andet end natten at ty til. Jeg tror at dette er den ubevidste årsag til at næsten hele stykkets handling foregår ved nattetid.

En for omgivelserne så uforståelig kendsgerning, som den, at jeg befattede mig med at skrive skuespil, måtte naturligvis holdes hemmelig; men ganske uden medvidere kan en tyveårig digter ikke godt forblive, og jeg betroede derfor to jævnaldrende venner, hvad der i stilhed beskæftigede mig.

Vi tre knyttede store forventninger til «Catilina» da det var bleven færdigt. Først og fremst skulde det nu renskrives for, under et opdigtet forfatternavn, at indleveres til theatret i Kristiania, og derhos skulde det offentliggøres gennem trykken. Den ene af mine troende og trofaste påtog sig at levere en smuk og tydelig kopi af mit rå urettede udkast, et hverv, hvilket han udførte til den grad samvittighedsfuldt, at han end ikke glemte en eneste af de utallige tankestreger, som jeg i produktionens hede havde anbragt overalt, hvor det rette udtryk ikke i øjeblikket vilde falde mig ind. Den anden af mine venner, hvis navn jeg her nævner, da han ikke mere er blandt de levende, daværende student, senere sagfører, Ole C. Schulerud, rejste til Kristiania med afskriften. Jeg husker endnu et af hans breve, hvori han melder mig at nu var «Catilina» indleveret til theatret; at det snart vilde komme til opførelse, derom kunde der naturligvis ikke være nogen tvivl, såsom direktionen bestod af meget skønsomme mænd; og ligesålidt kunde det betvivles at byens samtlige boghandlere med glæde vilde betale et klækkeligt honorar for første oplag; hvad det kom an på, mente han, var kun at udfinde den, der vilde gøre det højeste bud.

Efter en lang og spændende ventetid begyndte imidlertid nogle vanskeligheder at vise sig. Fra theaterdirektionen erholdt min ven stykket tilbagesendt med et særdeles høfligt men ligeså bestemt afslag. Han gik nu med manuskriptet fra boghandler til boghandler; men alle som en udtalte de sig i samme retning som theaterdirektionen. Den højstbydende forlangte så og så meget for at trykke stykket uden honorar.

Alt dette nedslog dog langtfra ikke min vens tro på sejren. Han tilskrev mig tvertimod, at det just var bedst således; jeg skulde selv optræde som forlægger af mit drama; med de fornødne penge vilde han forstrække mig; udbyttet skulde vi dele, imod at han besørgede alt forretningsmæssigt ved sagen – undtagen korrekturlæsning, hvilken han anså for overflødig, da man havde et så smukt og tydeligt manuskript at trykke efter. I et senere brev ytrede han, at han med disse lovende fremtidsudsigter for øje tænkte på at opgive sine studeringer for helt og holdent at kunne hellige sig til udgivelsen af mine værker; to eller tre skuespil om året, mente han at jeg med lethed måtte kunne skrive, og ifølge en anstillet sandsynlighedsberegning havde han udfundet at vi for overskuddet måtte om ikke lang tid kunne foretage den mellem os oftere aftalte eller omtalte rejse gennem Europa og Orienten.

Min rejse indskrænkede sig imidlertid foreløbig til Kristiania. Der indtraf jeg i begyndelsen af våren 1850 og kort iforvejen var «Catilina» kommen tilsyne i boghandelen. Stykket vakte opsigt og interesse i studenterverdenen; men kritiken dvælede nærmest ved de fejlfulde vers og fandt forøvrigt bogen umoden. En mere anerkendende dom udtaltes kun fra et enkelt hold; men denne udtalelse kom fra en mand, hvis anerkendelse altid har været mig kær og vægtfuld, og hvem jeg herigennem bringer min fornyede tak. Solgt blev der nok ikke ret meget af det lille oplag; min ven havde en del af exemplarerne i sit værge, og jeg erindrer at en aften, da vor huslige fællesforfatning syntes at optårne uoverstigelige vanskeligheder for os, blev denne bunke trykte sager gjort til makulatur og lykkelig afhændet til en høker. I de nærmest påfølgende dage manglede vi ingen af livets første fornødenheder. –

Under mit ophold i hjemmet i afvigte sommer, og navnlig efter min tilbagekomst hertil, trådte de skiftende billeder fra mit forfatterliv klarere og skarpere frem for mig end nogensinde før. Blandt andet tog jeg også «Catilina» for mig. Bogens indhold i det enkelte havde jeg næsten glemt; men ved påny at gennemlæse den fandt jeg at den dog rummede en hel del, som jeg endnu kunde vedkende mig, navnlig hvis man ser hen til at den er mit begynderarbejde. Mangt og meget, hvorom min senere digtning har drejet sig, – modsigelsen mellem evne og higen, mellem vilje og mulighed, menneskehedens og individets tragedie og komedie på engang, – kommer allerede her frem i tågede antydninger, og jeg fattede derfor det forsæt, som et slags jubilæums-skrift at foranstalte en ny udgave, – et forsæt, hvortil min forlægger med sædvanlig redebonhed gav sin billigelse.

Men det gik naturligvis ikke an uden videre at genoptrykke den gamle originaludgave; thi denne er, som foran påpeget, intet andet end et aftryk af mit ufærdige og urettede koncept eller af det allerførste rå udkast. Ved gennemlæsningen mindedes jeg tydeligt, hvad der oprindelig havde foresvævet mig, og jeg så tillige at formen sågodtsom intetsteds afgav et fyldestgørende udtryk for, hvad jeg havde villet.

Jeg besluttede derfor at gennemarbejde denne min ungdomsdigtning, således, som jeg tror at jeg allerede dengang vilde kunne have gjort det, såfremt tiden havde stået til min rådighed og omstændighederne havde været mig gunstigere. Ved ideerne, forestillingerne og det heles udviklingsgang har jeg derimod ikke rørt. Bogen er forbleven den oprindelige, kun at den nu fremtræder i en fuldført skikkelse.

Med foranstående for øje, beder jeg, at den må blive modtagen af mine venner i Skandinavien og andetsteds; jeg beder at de vil modtage den som en hilsen fra mig ved afslutningen af et tidsrum, der for mig har været vekselfuldt og rigt på modsætninger. Meget af hvad jeg for femogtyve år siden drømte, er bleven virkeliggjort, om end ikke på den måde eller så snart, som jeg da håbede. Dog tror jeg nu at det var bedst for mig således; jeg ønsker ikke at noget af det mellemliggende skulde have været uprøvet, og ser jeg tilbage på det gennemlevede som på en helhed, da gør jeg det med en tak for alt og en tak til alle.

Dresden i Februar 1875 Henrik Ibsen

Personerne
LUCIUS CATILINA, en adelig Romer
AURELIA, hans hustru
FURIA, en vestalinde
CURIUS, Catilinas slægtning, en yngling
MANLIUS, en gammel kriger

LENTULUS
COEPARIUS
GABINIUS
STATILIUS
CETHEGUS unge adelige Romere

AMBIORIX
OLLOVICO

Allebrogernes udsendinger

EN OLDING
prestinder og TJENERE i Vestas tempel
gladiatorer og KRIGERE
ALLEBROGERNES LEDSAGERE
SULLAS GENFÆRD

Første og anden akt foregår ved og i Rom, tredje akt i Etrurien.

FØRSTE AKT

Ved den flaminiske landevej udenfor Rom. En træbevokset bakke ved vejen. I baggrunden fremrager stadens højder og mure. Det er aften.

Catilina står oppe på bakken mellem buskerne, lænet til en træstamme.

CATILINA

Jeg må! Jeg må; så byder mig en stemme
i sjælens dyb, – og jeg vil følge den.

Kraft ejer jeg, og mod til noget bedre,
til noget højere, end dette liv.

En række kun af tøjlesløse glæder –!

Nej, nej; de fyldestgør ej hjertets trang.

Jeg sværmer vildt! Kun glemsel er min higen.

Det er forbi! Mit liv har intet mål.

(efter et ophold)

Hvad blev der vel af mine ungdomsdrømme?

Som lette sommerskyer de forsvandt.

Kun nag og skuffelse de lod tilbage; –
hvert modigt håb har skæbnen røvet mig.

(slår sig for panden)

Foragt dig selv! Foragt dig, Catilina!

Du føler ædle kræfter i dit sind; –
og hvad er målet for din hele stræben?

Kun mættelse for sanseligt begær.

(roligere)

Dog, stundom end, som nu i denne time,
en lønlig længsel ulmer i mit bryst.

Ah, når jeg ser mod staden hist, det stolte,
det rige Roma, – og den uselhed
og det fordærv, hvortil det længst er sunket,
fremtræder klart som solen for mit syn, –
da råber højt en stemme i mit indre:

vågn, Catilina; – vågn, og vord en mand!

(afbrydende)

Ak, det er gøgleværk og nattens drømme,
og ensomhedens åndefostre kun.

Ved mindste lyd fra virklighedens rige
de flygter ned i sjælens stumme dyb.

Allebrogernes udsendinger, Ambiorix og Ollovico, med sine ledsagere, kommer nedover landevejen uden at bemærke Catilina.

AMBIORIX

Se hist vor rejses mål! Se Romas mure!

Mod himlen står det høje Kapitol.

OLLOVICO
Det Roma er? Italiens herskerinde,
og snart Germanniens, – Galliens og måské.

AMBIORIX
Desværre, ja; – så tør det engang vorde;
og skånselløst er Romas herredom;
den undertvungne tynger det til jorden.
Nu får vi se, hvad lod vort folk kan vente:
om her er værn mod krænkelserne hjemme,
og fred og ret for Allebrogers land.

OLLOVICO

Det vil os skænkes.

AMBIORIX
Lad os håbe så;
thi endnu ved vi ingenting med visshed.

OLLOVICO

Du frygter, synes det?

AMBIORIX
Med skellig grund.
Nidkær var Roma stedse for sin magt.
Og kom ihug at dette stolte rige
af høvdinger ej styres, som hos os.
Derhjemme råder vismand eller kriger, –
i kløgt den ypperste, i strid den største;
ham kårer vi til fører for vor stamme,
til dommer og til hersker for vort folk.
Men her –

CATILINA råber ned til dem
– her råder vold og egennytte; –
ved list og rænker blir man hersker her!

OLLOVICO

O, ve os, brødre, – han har os beluret!

AMBIORIX til Catilina

Er så den ædelbårne Romers skik?

Et kvindeværk er det i vore dale.

CATILINA stiger ned på vejen
Frygt ikke; – spejden er ej min bedrift;
tilfældig kun jeg hørte eders tale. –
Fra Allebrogerlandet kommer I?
I Roma tror I retfærd er at finde?
Vend om! Drag hjem! Her råder tyranni
og uretfærd langt mer end nogensinde.
En republik af navnet er det vel;
og dog, hver borger er en bunden slave,
forgældet, og afhængig som en træl
af et senat – tilfals for gunst og gave.
Forsvunden er den fordums samfunds-ånd,
det frisind, Roma havde før i eje; –
liv, sikkerhed, er af senatets hånd
en nåde, som med guld man må opveje.
Her gælder magtsprog, ej retfærdighed;
den ædle står af vælden overskygget –

AMBIORIX
Men sig, – hvo er da du, der bryder ned
den grund, hvorpå vort hele håb var bygget?

CATILINA
En mand, der føler varmt for friheds sag;
en fiende af uretfærdigt vælde;
en ven af hver en undertrykt, hver svag, –
med lyst og mod, den mægtige at fælde.

AMBIORIX

Det stolte Romerfolk –? Ah, Romer, svar; –
du sikkert vil os fremmede bedrage.

Er det ej mere, hvad det fordum var:

tyranners skræk, beskytter for den svage?

CATILINA peger mod staden og siger
Se, Allebroger, – hist på højden truer,
med herskertrods, det store Kapitol.
Se, hvor i rødlig aftenglans det luer
ved sidste blinket ifra vestens sol. –
Så flammer også Romas aftenrøde;
dets frihed hylles ind i trældoms nat. –
Dog, på dets himmel snart en sol skal gløde;
og for dens stråler svinder mulmet brat.

Han går.

En søjlegang i Rom.

Lentulus, Statilius, Coeparius og Cethegus kommer ind i ivrig samtale.

COEPARIUS

Ja, du har ret; det vorder stedse værre.

Hvad enden bliver, ved jeg ikke selv.

CETHEGUS
Ej! Aldrig falder det mig ind at tænke
på enden. Øjeblikket nyder jeg.
Hver glædens skål jeg stikker ud – og lader
det hele gå sin egen skæve gang.

LENTULUS
Vel den, der kan. Det mig forundtes ikke
så ligegyldigt at imødese
den dag, da intet mer vi har tilovers,
og ingen fordring fyldestgøres kan.

STATILIUS
Og aldrig glimt af udsigt til det bedre!
Dog, det er sandt: en levevis, som vor –

CETHEGUS

O, ti med sligt!

LENTULUS
Mit sidste arvestykke
blev denne morgen mig for gæld berøvet.

CETHEGUS

Nu væk med sorg og klager! Følg mig, venner!

I lystigt drikkelag vi drukner dem!

COEPARIUS

Ja, ja; det vil vi! Kom, I glade brødre!

LENTULUS
Vent lidt; hist ser jeg gamle Manlius; –
jeg tænker han, som vanligt, søger os.

MANLIUS træder hæftig ind

Forbandet være disse lumpne hunde!

Retfærdighed de kender ikke mer.

LENTULUS

Hvad er påfærde? Hvorfor så forbittret?

STATILIUS

Har ågerkarle plaget også dig?

MANLIUS

Hel andet. Hør! Som I vel alle ved,
har jeg med hæder tjent i Sullas hær.

Et stykke agerland blev min belønning.

Da krigen var tilende leved jeg
af dette gods; til nød det mig ernæred.

Nu er det taget fra mig! Som det heder –
skal statens ejendomme drages ind,
til ligelig fordeling på enhver.

Det er et røveri, og intet andet!

Kun egen griskhed søger de at mætte.

COEPARIUS

Så skalter de med vore rettigheder!

De mægtige tør øve, hvad de vil.

CETHEGUS muntert
Slemt nok for Manlius! Dog, værre slag
har rammet mig, som nu jeg skal fortælle.
Tænk eder kun, – min smukke elskerinde,
min Livia, har troløst mig forladt,
just nu, da alt, hvad end mig var tilovers,
for hendes skyld jeg havde ødslet bort.

STATILIUS

Din overdåd tilskrives må dit uheld.

CETHEGUS
Tilskriv det, hvad du vil; jeg giver ej
på mine ønsker slip; dem vil jeg stille
tilfreds så længe, som jeg det formår.

MANLIUS
Og jeg, der tappert kæmped for den hæder,
den magt, hvormed de stolte praler nu!
Jeg skal –! Ah, var den gamle kække skare
af mine våbenfæller endnu her!
Men, nej; – den største delen er jo død;
og resten lever spredt i alle lande. –
O, hvad er I, den unge slægt, mod hine?
For magten bøjer I jer dybt i støvet;
I har ej mod at bryde eders lænker;
I bærer tålsomt dette trælleliv!

LENTULUS
Ved guderne, – skønt krænkende han taler,
er sandhed dog i hvad han sagde der.

CETHEGUS

O, ja; ja vel; – ret må vi give ham.

Men hvordan gribe fat? Se, det er tingen.

LENTULUS
Ja, sandhed er det. Altfor længe tålte
vi undertrykkelsen. Nu er det tid
at kaste af de bånd, som uretfærd
og herskesyge rundt om os har flettet.

STATILIUS
Ah, jeg forstår dig, Lentulus! Dog se,
til sligt behøver vi en kraftig leder –
med mod og indsigt nok. Hvor findes han?

LENTULUS

Jeg kender en, der mægter os at lede.

MANLIUS

Du mener Catilina?

LENTULUS

Netop ham.

CETHEGUS

Ja, Catilina; han var kanske manden.

MANLIUS
Jeg kender ham. Jeg var hans faders ven,
med hvem i mangt et slag jeg fægted sammen.
Hans lille søn fik følge ham i krigen.
I hin tid alt var drengen vild, ustyrlig;
dog, sjeldne gaver var hos ham at spore; –
hans sind var højt, hans mod urokkeligt.

LENTULUS

Jeg tror at finde ham ret beredvillig.

I aftes mødte jeg ham dybt forstemt.

Han ruger over hemmelige anslag; –
et dristigt mål han havde længst isigte.

STATILIUS

Ja, konsulatet har han længe søgt.

LENTULUS
Det vil ej lykkes ham; thi voldsomt har
hans fiender imod ham talt og tordnet; –
han var tilstede selv, og rasende
forlod han rådet – pønsende på hævn.

STATILIUS

Da går han sikkert på vort forslag ind.

LENTULUS
Jeg håber det. Dog først vi planen må
i enrum veje. Tiden er os gunstig.

De går.

I Vesta-templet i Rom. På et alter i baggrunden brænder en lampe med den hellige ild.

Catilina, fulgt af Curius, kommer listende ind mellem søjlerne.

CURIUS

Hvad, Catilina, – hid du fører mig?

I Vestas tempel!

CATILINA leende

Nu ja; som du ser!

CURIUS
I guder, – hvilket letsind! End idag
har Cicero i rådet tordnet mod dig;
og dog du kan –

CATILINA

O, lad det være glemt!

CURIUS
Du er i fare, og forglemmer den –
ved blindt at styrte dig ind i en anden.

CATILINA muntert
Forandring er min lyst. Jeg aldrig ejed
en vestalindes elskov, – den forbudne; –
thi kom jeg hid at friste lykkens gunst.

CURIUS

Hvad siger du? Umuligt! Det er spøg!

CATILINA

En spøg? Ja visst, – som hver min kærlighed; –
men alvor er dog, hvad jeg nys dig sagde.

Ved sidste skuespil jeg så på torvet
prestinderne i stort og festligt optog.

Tilfældigvis på en af dem jeg sænked
et øjekast, – og med et flygtigt blik
hun mødte mit. Det trængte gennem sjælen.

Ah, dette udtryk i det sorte øje
jeg aldrig så hos nogen kvinde før.

CURIUS

Det vil jeg tro. Men sig, – hvad fulgte siden?

CATILINA
I templet har jeg vidst at slippe ind,
har flere gange set og talt med hende.
O, hvilken forskel mellem denne kvinde
og min Aurelia.

CURIUS
Du elsker begge
på engang? Nej, – det kan jeg ej forstå.

CATILINA

Besynderligt. Jeg fatter det ej selv.

Og dog – jeg elsker begge, som du siger.

Men hvor forskellig er ej denne elskov!

Aurelia er øm og stemmer tidt
med blide ord mit sind til ro og mildhed; –
hos Furia –. Gå, gå; der kommer nogen.

De skjuler sig mellem søjlerne.

FURIA kommer ind fra den anden side
Forhadte haller, – vidner til min smerte,
hjem for den kval, hvortil jeg er fordømt!
Hvert herligt håb, hver tanke, som jeg nærte,
er slukt i dette hjerte, – gennemstrømt
af febergysen snart, og snart af gløden,
mer hed og brændende end flammen der. –
Ah, hvilken skæbne! Og hvad var vel brøden,
som fængsled mig til dette tempel her, –
som røved mig enhver min ungdomsglæde, –
i livets varme vår hver skyldfri lyst?
Dog, ingen tåre skal mit øje væde;
kun hævn og had beliver dette bryst.

CATILINA træder frem
Og heller ej for mig en anden lue –
en mere blid – du nærer, Furia?

FURIA

I guder! Du, forvovne, her igen?

Du frygter ej –?

CATILINA

Jeg kender ikke frygt.

Det stedse var min lyst at trodse faren.

FURIA
O, herligt; herligt! Så er og min lyst; –
og dette tempel hader jeg desmere,
fordi jeg lever her i stadig tryghed,
og ingen fare bag dets mure bor.
O, denne tomme, handlingsløse færden,
et liv, så mat, som lampens sidste blus –!
Hvor trang en tumleplads for al min fylde
af vide formål og af hede ønsker!
Alt knuges sammen mellem disse vægge; –
her stivner livet; håbet slukkes ud;
her sniger dagen døsigt sig tilende,
og ingen tanke rettes mod en dåd.

CATILINA
Ah, Furia, hvor sælsom er din tale!
Den er som genlyd fra min egen barm, –
som om med flammeskrift du vilde male
enhver min higen, svulmende og varm.
Så knuger naget også dette hjerte;
som dit – af hadet, hærdes det til stål;
som dig, mig røvedes hvert håb, jeg nærte;
mit levnet er – som dit – foruden mål.
Og dog jeg gemmer taus min kval, mit savn;
og ingen aner, hvad der gløder i mig.
De håner og foragter mig, – de usle;
de fatter ej, hvor højt mit hjerte slår
for ret og frihed, og for alt, hvad ædelt
bevæged sig i nogen Romers sind.

FURIA
Jeg vidste det! Din sjæl, og ingen anden,
er skabt for mig, – så råber lydt en røst,
som aldrig fejler og som ej bedrager.
Så kom! O, kom – og lad os følge røsten!

CATILINA

Hvad mener du, min skønne sværmerinde?

FURIA
Kom, – lad os flygte langt fra dette sted;
et nyskabt fædreland vi vil os finde.
Her kues åndens stolthed og dens flugt;
her slukker lavhed hver en herlig funke
før den til flammers leg får blusse frem.
Kom, lad os flygte; – se, for frihedssindet
er hele jordens kreds et fædrehjem!

CATILINA

O, mægtigt tryllende du drager mig –

FURIA
Så lad os nytte dette øjeblik!
Højt over fjelde; vidt bag havets flade, –
langt, langt fra Roma standser først vor flugt.

Dig følger sikkert tusend venners skare;
i fjerne lande fæster vi vort bo;
der hersker vi; der skal sig åbenbare,
at intet hjerte slog som disse to!

CATILINA

O, skønt! – Men flygte? Hvorfor skal vi flygte?

Se, her kan også frihedsflammen næres;
her findes og en mark for dåd og handling,
så stor, som selv din sjæl begærer den.

FURIA
Her, siger du? Her, i det usle Roma,
hvor ikkun slavesind og voldsmagt findes?
Ah, Lucius, er også du blandt dem,
som uden rødme Romas fortid mindes?
Hvo råded fordum her? Hvo råder nu?
Dengang en helteflok, – og nu en skare
af trælles trælle –

CATILINA
Spot mig også du; –
men vid, – for Romas frihed at bevare,
for end engang at se dets sunkne glans,
med glæde jeg, som Curtius, mig styrted
i svælget ned –

FURIA
Dig tror jeg; dig alene; –
dit øje brænder; du har sandhed talt.
Dog, gå; thi snart prestinderne kan ventes;
på denne tid de plejer samles her.

CATILINA

Jeg går; dog kun for atter dig at møde.

En tryllekraft mig fængsler til din side; –
så stolt en kvinde så jeg aldrig før.

FURIA med et vildt smil
Da lov mig et; og sværg, at du vil holde,
hvad du mig lover. Vil du, Lucius?

CATILINA
Alt vil jeg, hvad min Furia forlanger;
byd over mig, og sig, hvad jeg skal love.

FURIA
Så hør. Skønt her jeg som en fange lever,
jeg ved, i Roma færdes der en mand,
hvem jeg har svoret fiendskab til døden –
og had bag gravens sorte skygger selv.

CATILINA

Og så –?

FURIA
Så sværg, – min fiende skal vorde
til døden din. Vil du, min Lucius?

CATILINA
Det sværger jeg ved alle store guder!
Det være svoret ved min faders navn
og ved min moders minde –! Furia, –
hvad fattes dig? Dit øje flammer vildt, –
og marmorhvid, som ligets, er din kind.

FURIA
Jeg ved det ikke selv. – En ildflod strømmer
igennem mig. Sværg! Sværg din ed tilende!

CATILINA
Udøs, I vældige, på denne isse
al eders harm, og lad jer vredes lyn
mig sønderknuse, hvis min ed jeg bryder:
en dæmon lig jeg skal forfølge ham!

FURIA

Alt nok; jeg tror dig. Ah, min barm det letted.

I dine hænder hviler nu min hævn.

CATILINA
Udføres skal den. Dog, nu sig mig blot, –
hvo er din fiende? Hvad var hans brøde?

FURIA
Ved Tibers bredder, langt fra stadens larm,
min vugge stod; der var mit stille hjem.
En elsket søster leved der med mig,
til vestalinde kåret alt som barn. –
Da kom en niding til vor fjerne egn; –
han så den unge vordende prestinde –

CATILINA overrasket

Prestinde? Sig mig –! Tal –!

FURIA

Han skænded hende.

Hun søgte sig en grav i Tiber-strømmen.

CATILINA urolig

Du kender ham?

FURIA

Jeg så ham ingensinde.

Alt var forbi, da sorgens bud mig bragtes.

Nu kender jeg hans navn.

CATILINA

Så nævn det da!

FURIA

Det navn har ry. Han heder Catilina.

CATILINA farer tilbage

Hvad siger du? O, rædsel! Furia –!

FURIA

Kom til dig selv! Hvad fattes dig? – Du blegner.

Min Lucius, – er denne mand din ven?

CATILINA

Min ven? Nej, Furia, – nu ikke mere.

Jeg har forbandet, – svoret evigt had –
mig selv.

FURIA

Dig selv! Du – du er Catilina?

CATILINA

Jeg er det.

FURIA

Du min Silvia vanæred?

Ah, så har Nemesis jo hørt mit råb; –
selv har du hævnen nedkaldt på dit hoved!

Ve over dig, du voldsmand, – ve!

CATILINA
Hvor blankt
dit øje stirrer på mig! Silvias skygge
du tykkes lig i lampens matte skin!

Han iler ud; lampen med den hellige ild slukner.

FURIA efter et ophold
Ja, nu forstår jeg det. Fra mine blikke
er sløret faldet, – og jeg ser i natten.
Had var det, som, da første gang jeg skued
på torvet ham, sig sænked i mit bryst. –
En sælsom følelse; en blodrød flamme!
O, han skal føle, hvad et had som mit,
et evigt gærende, et aldrig mættet,
kan ruge ud til hævn og til fordærv!

EN VESTALINDE træder ind
Gå, Furia; din vagt er nu tilende;
thi kom jeg hid –. Dog, hellige gudinde, –
hvad ser jeg! Ve dig; ve dig! Flammen slukt!

FURIA forvildet

Slukt, siger du? Så vildt den aldrig brændte; –
den slukkes ej.

VESTALINDEN

I magter, – hvad er dette?

FURIA
Nej, hadets ildhav slukkes ej så let!
Se, kærligheden blaffer op – og dør
i næste stund; men hadet –

VESTALINDEN
Alle guder, –
det er jo vanvid!
(råber ud)
Kom! Til hjælp; til hjælp!

Vestalinder og tempeltjenere iler ind.

NOGLE

Hvad er påfærde?

ANDRE

Vestaflammen slukket!

FURIA

Men hadets brænder; hævnens blusser højt!

VESTALINDERNE

Bort, bort med hende; bort til dom og straf!

De fører hende ud imellem sig.

CURIUS træder frem
Til fængslet føres hun. Derfra til døden. –
Nej, nej, ved guderne, det må ej ske!
Skal hun, den stolteste af alle kvinder,
i skændsel ende, levende begravet? –
O, aldrig følte jeg mig så tilmode.
Er dette kærlighed? Ja, sådan er det. –
Ved mig hun frelses skal! – Men Catilina?
Med had og hævn hun vil forfølge ham.
Har han af avindsmænd ej nok tilforn?
Tør endnu jeg hans fienders antal øge?
Han var imod mig som en ældre broder;
mig byder taksomhed at skærme ham. –
Men kærligheden? Ah, hvad byder den?
Og skulde han, den kække Catilina,
vel skælve for en kvindes anslag? Nej; –
til redningsværk endnu i denne stund!
Vent, Furia; – jeg drager dig af graven
til livet, – gjaldt det end mit eget liv!

Han går hurtigt bort.

En sal i Catilinas hus.

CATILINA kommer heftig og urolig ind

«Ah, så har Nemesis jo hørt mit råb;
selv har du hævnen nedkaldt på dit hoved.»

Så lød det jo fra sværmerindens læber.

Forunderligt! Måske det var et vink, –
et varsel om, hvad tiden bringer med sig.

Så har jeg da med ed mig viet ind
til blodig hævner af min egen brøde.

Ah, Furia, – mig tykkes end, jeg ser
dit flammeblik, vildt, som en dødsgudindes!

Hult ringer dine ord for mine øren; –
og alle dage skal jeg eden mindes.

Under det følgende træder Aurelia ind og nærmer sig ham uden at bemærkes.

CATILINA
Dog, det er tåbeligt at tænke mer
på denne galskab; – andet er det ikke.
Ad bedre veje kan min grublen gå;
et større formål bydes mine kræfter.
Al tidens uro maner med sit krav;
mod den jeg må enhver min tanke vende;
håb, tvivl mig tumler som et stormfuldt hav –

AURELIA griber hans hånd

Tør din Aurelia ej grunden kende?

Tør hun ej vide, hvad der i dit bryst
bevæger sig og kæmper vildt derinde?

Tør hun ej yde dig en hustrus trøst
og bringe pandens mulm til at forsvinde?

CATILINA mildt
O, min Aurelia, – hvor god og øm –.
Dog, hvorfor skal jeg livet dig forbittre?
Hvi skal med dig jeg dele mine sorger?
For min skyld har du døjet smerte nok.
Herefterdags jeg på min egen isse
vil bære, hvad mig skæbnen fiendsk beskar, –
al den forbandelse, der ligger i
foreningen af stærke sjælekræfter,
af varme længsler mod et dådrigt liv,
med usle kår, der kuer åndens stræben. –
Skal også du, i lange dybe drag,
min skæbnes bittre skål til bunden tømme?

AURELIA
En kærlig trøst er stedse kvindens sag,
kan hun end ej, som du, om storhed drømme.
Når manden kæmper for sin stolte drøm,
og al hans løn er skuffelse og kummer, –
da lyder hendes tale blid og øm,
og dysser ind ham i en kvægsom slummer;
da fatter han at og det stille liv
har glæder, som den vilde tummel savner.

CATILINA

Ja, du har ret; jeg føler det så vel.

Og dog, jeg kan mig ej fra larmen rive.

En evig uro gærer i min barm; –
kun livets tummel mægter den at stille.

AURELIA
Er din Aurelia dig ikke nok, –
formår hun ej, din sjæl tilfreds at stille, –
så åbn dog hjertet for et venligt ord,
en kærlig trøst ifra din hustrus læber.
Kan hun ej mætte denne hede trang,
kan hun ej følge dine tankers flyven, –
vid: hun formår at dele hver din sorg,
har kraft og mod at lette dine byrder.

CATILINA
Så hør da, min Aurelia, hvad der
i disse dage mig så dybt forstemte.
Du ved, jeg længst har konsulatet søgt –
foruden held. Du kender jo det hele; –
hvordan, for stemmer at erhverve mig,
jeg har forødt –

AURELIA
O, ti, min Catilina;
det smerter mig –

CATILINA
Du laster og min færd?
Hvad bedre middel havde jeg at vælge? –
Til ingen nytte spildte jeg mit eje;
kun spot og skændsel blev min hele vinding.
Nys i senatet har min avindsmand,
den trædske Cicero, mig trådt i støvet.
Hans tale var en skildring af mit liv,
så skrigende, at selv jeg måtte gyse.
I hvert et blik jeg læste skræk og gru;
med afsky nævnes navnet Catilina;
til efterslægten vil det bringes, som
et billed på en fæl og rædsom blanding
af tøjlesløshed og af uselhed,
af hån og trods mod alt, hvad der er ædelt. –
Og ingen dåd får rense dette navn
og slå til jorden, hvad man fult har løjet!
Enhver vil tro, hvad rygtet har fortalt –

AURELIA
Men jeg, min husbond, tror ej slige rygter.
Lad hele verden end fordømme dig;
lad dem kun skændsel på dit hoved dynge; –
jeg ved, du gemmer inderst i dit sind
en spire, som kan sætte blomst og frugt.
Dog, her formår den ej at bryde frem;
og giftigt ukrudt vil den snarlig kvæle.
Lad os forlade dette lastens hjem; –
hvad binder dig? Hvi skal vi her vel dvæle?

CATILINA
Jeg skulde rømme marken, – drage bort?
Jeg skulde slippe mine største tanker?
Den druknende – endskønt foruden håb –
sig klynger fast dog til de knuste planker;
og sluges vraget af den våde grav,
og er det sidste skimt af redning svunden, –
den sidste planke han med sidste kraft
omklamrer, synkende med den til bunden.

AURELIA
Men hvis en gæstmild kyst tilsmiler ham
med grønne lunde langsmed havets vove,
da vågner håbet atter i hans barm, –
han stræber did, imod de lyse skove.
Der er det skønt; der hersker stille fred;
der triller bølgen lydløst imod stranden;
der lægger han de trætte lemmer ned,
og kølig aftenvind omvifter panden; –
den jager bort hver sorgens mørke sky;
en trøstig ro blir i hans sind tilbage; –
der dvæler han og finder kvægsomt ly
og glemsel for de svundne tunge dage.
Den fjerne genlyd kun af verdens larm
formår at trænge til hans lune bolig.
Den bryder ikke freden i hans barm; –
den gør hans sjæl end mere glad og rolig;
den minder ham om den forsvundne tid,
med knuste formål og med vilde glæder;
han finder dobbelt skønt det stille liv –
og bytter ej med nogen Romers hæder.

CATILINA
Du taler sandhed; og i denne stund
jeg kunde følge dig fra strid og tummel.
Men kan du nævne mig så dulgt et sted,
at vi kan leve der i ly og stilhed?

AURELIA glad
Du vil, min Catilina! Hvilken fryd, –
o, mere rig, end dette bryst kan rumme!
Så lad det ske! Endnu i denne nat
afsted vi drager –

CATILINA

Hvorhen skal vi drage?

Nævn mig den plet, hvor hjemligt jeg tør lægge
til ro mit hoved!

AURELIA
Kan du sådan tale?
Har du forglemt vort lille landsted, hvor
min barndom svandt, og hvor vi siden glade,
i elskovs første lykkelige tid,
har levet mange muntre sommerdage?
Hvor var vel græsset mere grønt end der?
Hvor større kølighed i skovens skygge?
Den hvide villa mellem mørke trær
fremtitter, vinkende til rolig hygge.
Did flygter vi og vier ind vort liv
til landlig syssel og til fredsom glæde; –
der skal opmuntre dig en kærlig viv;
med kys hun skal enhver din kummer sprede.
(smilende)
Og når, med markens blomster i din favn,
du træder ind til mig – din herskerinde, –
da råber jeg min blomsterfyrstes navn
og binder laurbærkransen om hans tinde! –
Men hvorfor blegner du? Du knuger vildt
min hånd, – og sælsomt flammer dine blikke –

CATILINA

Ve mig, Aurelia; din fryd er spildt; –
didhen at føre dig formår jeg ikke.

Det kan jeg aldrig mer!

AURELIA

Du skrækker mig!

Dog, ikke sandt, – du spøger, Catilina?

CATILINA
Jeg spøge! O, hvis blot det var en spøg!
Men hver dit ord, lig hævnens hvasse pile,
igennemborer dette pinte bryst,
som skæbnen aldrig vil forunde hvile.

AURELIA

I guder; tal! Hvad mener du?

CATILINA

Se her!

Her er dit landsted, – her din fremtids glæde!

Han trækker en pung med guldpenge frem og kaster den på bordet.

AURELIA

O, du har solgt –?

CATILINA
Alt solgte jeg idag; –
og i hvad hensigt? Ah, for at bestikke –

AURELIA
Tal ikke mere! Lad os ikke tænke
på denne sag; det volder jo kun sorg.

CATILINA
Mig knuser tifold mer dit stille tålmod,
end selv et smertesskrig ifra din læbe!

En gammel soldat kommer ind og nærmer sig Catilina.

SOLDATEN
Tilgiv mig, herre, at jeg træder ind
så sent på dagen, umeldt, i din bolig.
Vær ikke vred –

CATILINA

Hvad er dit ærend her?

SOLDATEN
Mit ærend er en ydmyg bøn. Du sikkert
vil høre den. Jeg er en fattig mand,
som ofret har min kraft for Romas hæder.
Nu er jeg svækket, kan ej tjene længer,
og mine våben hænger rustne hjemme.
Min alders håb stod til min søn. Han har
med sine hænders arbejd mig ernæret.
Ak, – for en gæld han sidder fængslet nu.

Og ingen redning –. Hjælp mig; hjælp mig, herre!

(knælende)

En liden skærv! Jeg vandret har fra hus
til hus; men hver en dør forlængst var lukket.

Jeg ved ej udvej mer –

CATILINA
Det ligner dem!
Se her et billed på de manges nød.
Så lønner man den tappre gamle skare.
Ej findes taksomhed i Roma længer!
Der var en tid, da jeg i billig harm
gad straffe dem med sværd og røde flammer;
men bløde ord har lydt til mig fornylig;
mit sind er barnemildt; jeg vil ej straffe; –
at lindre sorgen er jo og en gerning. –
Der, gamle kriger; – klar med det din gæld.

Han rækker ham pungen med guldpengene.

SOLDATEN rejser sig

O, gode herre, – tør jeg tro dit ord?

CATILINA

Ja; skynd dig, gubbe; løs din alders håb.

Soldaten går hurtigt bort.

CATILINA
En bedre brug, – ej sandt, Aurelia? –
end til bestikkelser og stemmekøb.
Vel er det skønt at knuse voldsmænds magt;
men stille trøst har også sin belønning.

AURELIA kaster sig i hans arme

O, rig og ædel er endnu din sjæl.

Nu kender jeg igen min Catilina!

Et underjordisk gravkammer med en nylig igenmuret åbning højt oppe på bagvæggen. En lampe brænder mat.

Furia, iført lange sorte klæder, står i en lyttende stilling nede i gravkamret.

FURIA
Det drønner hult. Det tordner visst deroppe.
Det lyder til mig helt herned i graven.
Men graven selv, den er så stille – stille!
Er jeg til døsig ro da evig dømt?
Skal end ej her ad sammenslyngte veje
jeg vandre frem, som stedse var min lyst?
(efter et ophold)
Det var et sælsomt liv; – en sælsom skæbne.
Lig stjerneskuddet alting kom – og svandt.
Han mødte mig. En lønlig trolddomsmagt,
en indre samklang drog os mod hinanden.
Jeg var hans hævngudinde, – han mit offer; –
men straffen fulgte hævnerinden brat.
(atter ophold)
Nu er det lyst deroppe. – Fjernes jeg
nedad – umærkeligt – fra lysets bolig?
Ah, vel mig, hvis så er, – hvis denne dvælen
i gravens skød igrunden er en flugt
på lynets vinger ned mod mørkets lande, –
hvis alt jeg nærmer mig den brede Styx!
Der vælter bølgen blytung imod bredden;
der sysler Charon lydløs i sin båd.
Snart er jeg der! Der vil jeg taus mig sætte
ved færgestedet, – spørge hver en ånd,
hver flygtig skygge, som fra livets rige
let-skridende sig nærmer dødens flod, –
vil spørge ham, hvorledes Catilina
vel færdes blandt de levende deroppe, –
vil spørge, hvordan han har holdt sin ed.
Jeg lyse vil med blålig svovelfakkel
hver dødning ind i øjets brustne dyb, –
se efter, om det ej er Catilina.
Og når han kommer, vil jeg følge ham; –
da gør vi begge overfarten sammen,
betræder begge Plutons stille sal.
Jeg og som skygge følge skal hans skygge; –
hvor Catilina er, må Furia være!
(efter et ophold, mattere)
Ah, luften blir så lummer og så kvalm, –
og åndedrættet stedse mere tungt. –
Så nærmer jeg mig da de sorte sumpe,
hvor underverdnens floder strømmer trægt –
(hun lytter; der høres en dump larm)
Et sagte drøn? Som åreslag det lyder.
Det er de dødes færgemand, der kommer
at hente mig. Nej, her – her vil jeg vente!

Stenene i den nylig tilmurede åbning brydes fra hverandre. Curius kommer tilsyne udenfor; han vinker til hende.

FURIA

Vær hilset, Charon! Er du alt beredt
at føre mig som gæst til dødens haller?

Her vil jeg vente!

CURIUS hviskende

Ti; – jeg frelser dig!

ANDEN AKT

En sal i Catilinas hus, med åben søjlegang i baggrunden. En lampe oplyser salen.

Catilina går op og ned ad gulvet. Lentulus og Cethegus er hos ham.

CATILINA
Nej, nej! Jeg siger, I forstår ej selv,
hvad I forlanger af mig. Skulde jeg
forræderisk en borgerkrig begynde, –
med Romer-blod besmitte mine hænder?
Jeg gør det aldrig! Lad kun hele staden
fordømme mig –

LENTULUS

Du vil ej, Catilina?

CATILINA

Jeg vil ej.

CETHEGUS
Sig mig, – har du intet her
at hævne, – ingen, som du vel gad ramme?

CATILINA

Lad hævne, hvo der vil; jeg gør det ej.

Dog, taus foragt er også jo en hævn; –
den være skal min eneste.

CETHEGUS
Aha, –
vi kom nok i en ubelejlig stund.
Men morgendagen vil dig sikkert bringe
på andre tanker.

CATILINA

Hvorfor morgendagen?

CETHEGUS
Her går en hob forunderlige rygter.
Nys er en vestalinde ført til døden –

CATILINA overrasket

En vestalinde? Ah, hvad siger du?

LENTULUS

Ja visst; en vestalinde. Mange mumler –

CATILINA

Hvad mumler de?

CETHEGUS
At du er ej så ganske
foruden del i denne mørke sag.

CATILINA

Det tror man om mig?

LENTULUS
Hm, – så løber rygtet.
Nu ja, – for os, for dine gode venner,
kan sligt jo være, som det være vil; –
men folket, Catilina, dømmer strængere.

CATILINA i tanker

Og er hun død?

CETHEGUS
Det er hun uden tvivl.
En times ophold i forbrydergraven
er mer end nok –

LENTULUS
Det kommer os ej ved;
det var ej derfor vi om hende talte.
Men hør mig, Catilina! Tænk dig om.
Du søgte konsulatet. Al din velfærd
hang i den ene skøre håbets tråd; –
nu er den brusten; nu er alt forbi.

CATILINA som før

«Selv har du hævnen nedkaldt på dit hoved.»

CETHEGUS
Ryst slige tanker af; de nytter ej.
Vis dig som mand; endnu kan slaget vindes;
en kæk beslutning –; du har venner nok;
vi følger dig på allerførste vink. –
Du fristes ikke? Svar!

CATILINA

Nej, siger jeg!

Og hvorfor vil I sammensværge jer?

Tal ærligt! Drives I af friheds-længsel?

Er det, for Romas storhed at forynge,
at I vil styrte alt?

LENTULUS
Nej, ingenlunde;
men håb om egen storhed er jo dog
tilstrækkelig bevæggrund, Catilina!

CETHEGUS

Og midler nok til rigt at nyde livet,
er heller ej så ganske at forkaste.

Det er min tragten; – jeg er ej ærgærrig.

CATILINA
Jeg vidste det. Kun usle snevre hensyn
til egen fordel er, hvad eder driver.
Nej, venner, nej; mod større mål jeg sigted!
Vel har jeg ved bestikkelser forsøgt
at rive konsulatet til mig; dog,
mit anslag rummed mer, end hvad man skulde
fra slige midler dømme. Borgerfrihed
og statens vel var målet for min stræben.
Man har mig miskendt; skinnet var imod.
Min skæbne vilde det. Det må så være!

CETHEGUS
Nu vel; men tanken på den venneflok,
du frelse kan fra undergang og skændsel –?
Du ved, at inden kort tid er vi bragt
til betlerstaven ved vort løse levnet.

CATILINA

Så stands itide; det er min beslutning.

LENTULUS
Hvorledes, Catilina, – du vil ændre
din levevis? Ha-ha; du spøger vel?

CATILINA

Det er mit alvor, – ved de store guder!

CETHEGUS
Nu, så er ingen udvej med ham mere.
Kom, Lentulus; vi melde må de andre,
hvad svar han gav os. Vi vil finde dem
i muntert gilde hist hos Bibulus.

CATILINA
Hos Bibulus? Hvormangen lystig nat
jeg sværmet har hos Bibulus med eder!
Nu er det ude med mit vilde liv;
før dagen gryr har staden jeg forladt.

LENTULUS

Hvad siger du?

CETHEGUS

Du rejse vil herfra?

CATILINA
I denne nat, ledsaget af min hustru,
farvel for livet jeg og Roma tager.
I Galliens dale grunder jeg et hjem; –
den mark, jeg rydder, skal ernære mig.

CETHEGUS

Du vil forlade staden, Catilina?

CATILINA
Jeg vil; jeg må! Her tynges jeg af skændsel.
Ah, jeg har mod, min fattigdom at bære;
men i hver Romers blik at læse hån
og fræk foragt –! Nej, nej; det er formeget!
I Gallien kan jeg leve dulgt og stille;
der vil jeg glemme, hvad jeg engang var,
vil døve driften til de store formål,
vil som en uklar drøm min fortid mindes.

LENTULUS

Nu, så lev vel; og lykken følge dig!

CETHEGUS
Husk os med venlighed, som vi vil huske
dig, Catilina! Nu fortæller vi
til brødrene dit nye sære forsæt.

CATILINA

Og bring dem så min broderlige hilsen!

Lentulus og Cethegus går.

Aurelia er trådt ind fra siden, men standser frygtsom ved synet af de bortgående; når de er ude, nærmer hun sig Catilina.

AURELIA blidt bebrejdende

Igen de vilde venner i dit hus?

O, Catilina –!

CATILINA
Det var sidste gang.
Nu tog jeg afsked med dem. Hvert et bånd,
som bandt til Roma mig, er overhugget
for alle tider.

AURELIA
Jeg har pakket sammen
vor smule ejendom. Det er ej meget; –
dog nok for nøjsomheden, Catilina!

CATILINA i tanker

Ja, mer end nok for mig, som tabte alt.

AURELIA
O, grubl ej over, hvad der ej kan ændres; –
forglem, hvad du –

CATILINA
Vel den, der kunde glemme, –
der kunde rive mindet ud af sjælen,
og alle håb, og alle ønskers mål!
Det kræver tid, før jeg så vidt kan komme;
men jeg vil stræbe –

AURELIA

Jeg vil hjælpe dig;
og du skal finde lindring for dit savn.

Dog, bort herfra vi må så snart som muligt.

Her taler livet til dig som en frister. –

Ej sandt, – vi rejser end i denne nat?

CATILINA

Jo, jo, – i denne nat, Aurelia!

AURELIA
En ringe sum, som endnu var tilbage,
jeg samlet har; til rejsen er det nok.

CATILINA

Godt, godt! Mit sværd jeg for en spade sælger.

Ah, hvad er sværdet mere vel for mig?

AURELIA
Du rydder jorden; jeg vil dyrke den.
Snart om vort hjem i blomsterflor skal spire
en rosenhæk og venlige kærminder,
som varsel for at tiden snart er nær,
da du hvert fortidsminde hilse kan
som ungdomsven, når det din sjæl besøger.

CATILINA
Den tid, Aurelia? Jeg frygter, elskte, –
den ligger end i fremtids fjerne blå.
(med lettere udtryk)
Dog gå, min hustru; hvil dig lidt derinde.
Kort efter midnat vil vi bryde op; –
da blunder staden dybest i sin slummer,
og ingen aner, hvor vi flygter hen.
Den første morgenrøde skal os finde
langt – langt herfra; i laurbærlundens ly
vi hviler os på græssets bløde teppe.

AURELIA
En ny tilværelse for os frembryder, –
mer glæderig, end den, vi slutted her.
Nu vil jeg gå. En times rolighed
mig skænker kraft –. Godnat, min Catilina!

Hun omfavner ham og går ud.

CATILINA ser efter hende
Nu er hun borte. Ah, det letted mig!
Aflægge kan jeg denne byrdefulde
forstillelse, det skin af frejdighed,
som findes mindst af alt i dette hjerte.
Hun er min gode ånd. Hun vilde sørge,
ifald hun så min tvivl. Jeg må den skjule.
Dog, denne tause stund jeg vier ind
til en betragtning af mit spildte liv. –
Ah, lampen der forstyrrer mine tanker; –
mørkt må her være, – mørkt, som i min sjæl!

(slukker lampen ud; månen skinner ind gennem søjlerne i baggrunden)

For lyst, – for lyst endnu! Dog, ligemeget; –
det matte måneskin sig passer godt
til dette dunkle halvlys, der omhyller, –
der stedse har omhyllet mine veje.
Hm, Catilina, – så er denne dag
din sidste; alt imorgen er du ej
hin Catilina mer, du før har været.
Fjernt i det øde Gallien skal mit liv
henrinde ukendt som en flod i skoven. –
Nu er jeg vågnet op af alle drømme
om magt, om storhed, om et dådrigt levnet; –
de svandt som duggen; i mit indres nat
var deres tumleplads; – dem ingen kendte.
Det er ej denne dumpe døs og ro,
afstængt fra verdens larm, som skræmmer mig.
Hvis blot et øjeblik jeg kunde lyse
og flamme som en stjerne i sit fald, –
hvis blot jeg en gang med en herlig dåd
fik knytte mig og navnet «Catilina»
til ry og til udødelige sagn, –
da skulde jeg med fryd, i sejrens stund,
forlade alt, – ty til en fremmed strand;
jeg skulde støde dolken i mit hjerte;
dø fri og glad; – thi da jeg havde levet!
Men denne lodd er døden uden liv.
Er sådant muligt? Skal jeg så forgå?
(med oprakte arme)
Et vink, I vrede guder, – at det er
min skæbne, glemt og sporløst at forsvinde
fra livet!

FURIA udenfor bag søjlerne

Nej, det er ej, Catilina!

CATILINA farer tilbage

Hvo taler? Hvilken stemme varsler hist?

En ånderøst fra underverdnens skygger!

FURIA træder frem i måneskinnet

Jeg er din skygge.

CATILINA forfærdet

Vestalindens genfærd!

FURIA
Dybt må du være sunken, hvis du ræddes
for mig.

CATILINA
Tal! Er du stegen op af graven
for at forfølge mig med had og hævn?

FURIA

Forfølge, – siger du? Jeg er din skygge.

Jeg må ledsage dig, hvorhen du går.

Hun nærmer sig.

CATILINA
Hun lever! Guder, – det er hende selv,
og ingen ånd!

FURIA
Ånd eller ikke, – det
er ligemeget; jeg ledsager dig.

CATILINA

Med blodigt had!

FURIA
I graven slukner hadet,
som kærligheden og som alle drifter,
der næres i en jordisk barm. Kun et
står fast i liv og død og kan ej ændres.

CATILINA

Og hvad? Sig frem!

FURIA

Din skæbne, Catilina!

CATILINA
Min skæbne kender kun de vise guder, –
ej noget menneske.

FURIA

Jeg kender den.

Jeg er din skygge; – gådefulde bånd
os sammenknytter.

CATILINA

Det er hadets.

FURIA
Nej!
Steg nogen ånd fra gravens kvalme dyb
med hads og hævns begær? Hør, Catilina!
Jeg slukket har i underverdnens floder
hver jordisk ild, der rased i mit bryst.
Som her du ser mig, er jeg ikke længer
hin Furia, – hin vilde, harmoptændte, –
du engang elsked –

CATILINA

Hader du mig ej?

FURIA
Nu ikke mere. Da jeg stod i graven, –
da jeg på skillevejen mellem livet
og døden vakled, næste stund beredt
at gæste underverdnen, – se, da greb
en sælsom gysning mig; jeg ved ej selv –;
der foregik en underlig forvandling; –
bort flød mit had, min hævn, min hele sjæl;
hvert minde svandt og hver en jordisk higen; –
kun navnet «Catilina» skrevet står
med ildskrift, rødt, som fordum, i min barm.

CATILINA
Forunderligt! Vær, hvo du være vil, –
et menneske, en underverdnens skygge, –
der ligger dog en grufuld trylledragning
i dine ord, i dine sorte øjne.

FURIA
Dit sind er stærkt som mit; og dog du vil
forsagt og tvivlsom slippe hvert et håb
om sejr og vælde. Fejgt du vender ryggen
den skueplads, hvor dine dunkle anslag
i lys og modning kunde foldes ud!

CATILINA

Jeg må! En ubønhørlig skæbne vil det.

FURIA
Din skæbne? Hvortil fik du heltens kraft, –
om ej til kamp mod, hvad du skæbnen kalder?

CATILINA

Ak, jeg har kæmpet nok! Var ej mit liv
en stadig kamp? Og hvad er kampens frugter?

Foragt og skændsel –!

FURIA
Du er dalet dybt.
Du higer mod et højt forvovent mål;
vil gerne nå det; og du skrækkes dog
af hver en hindring.

CATILINA

Frygt er grunden ej.

Det mål, jeg satte mig, er uopnåeligt; –
det hele var en flygtig ungdomsdrøm.

FURIA
Nu skuffer du dig selv, min Catilina!
Du kredser endnu om det ene formål; –
din sjæl er stor, – en Romer-hersker værdig, –
og du har venner –. Ah, hvi nøler du?

CATILINA i eftertanke

Jeg skal –? Hvad mener du –? Med borgerblod –?

FURIA

Er du en mand, – og har ej kvindemod?

Har du forglemt hin raske Romerinde,
der søgte tronen over fader-liget?

Jeg føler mig en Tullia; – men du?

Foragt dig selv; – foragt dig, Catilina!

CATILINA
Skal jeg foragte mig, fordi mit sind
ej længer huser vild ærgærrighed?

FURIA
Her står du på en korsvej i dit liv.
Hist venter dig en tom og dådløs færden, –
en mellemting af død og døsig slummer; –
men på den anden side skimter du
et hersker-sæde. Vælg så, Catilina!

CATILINA

Du lokker og du frister til fordærv.

FURIA
Kast tærningen, – og i din hånd er lagt
det stolte Romas vel for alle tider.
Din stumme skæbne gemmer glans og magt;
og dog du vakler, – vover ej at handle!
Du drager hist til dine skove, hvor
udslukkes vil hvert håb, du engang nærte.
Ah, Catilina, er der intet spor
af ærelyst tilbage i dit hjerte?
Skal denne herskersjæl, til hæder skabt,
hist i en navnløs ørk ukendt forsvinde?
Ja, rejs! Men vid, – da er for stedse tabt,
hvad her med dristig dåd du kunde vinde.

CATILINA

Bliv ved; bliv ved!

FURIA
Med skræk og gysen vil
den fjerne efterslægt dit navn erindre.
Dit hele liv var et forvovent spil; –
dog i forsonings lys det skulde tindre,
af sagnet båret, når med vældig hånd
du brød dig vej midt i den vilde stimmel, –
når trældomsskyen ved din herskerånd
var vegen for en nyskabt frihedshimmel, –
når engang du –

CATILINA
Alt nok! Du grebet har
den streng, der dirred dybest i mit indre; –
din tale klang, som om den genlyd var
af hvad mit hjerte hvisked dag og nat.

FURIA

Så kender jeg dig atter, Catilina!

CATILINA
Jeg rejser ej! – Tillive har du vakt
min ungdoms mod, min manddoms fulde higen.
Ja, jeg skal lyse for det sunkne Roma, –
slå dem med skræk som vandrestjernens ris!
I stolte uslinger, – I skal erfare,
I har ej knækket mig, var end en stund
min kraft af kampens hede sløvet!

FURIA

Hør mig!

Hvad skæbnen vil, – hvad mørkets stærke magter
bestemmer over os, vi lyde må.

Nu vel! Mit had er borte; – skæbnen bød det;
det måtte være så. – Ræk mig din hånd
til evigt forbund! – Ah, hvi nøler du?

Du vil ej?

CATILINA
Vil –? Jeg ser på dine øjne.
De gløder, – lynet lig i nattens mulm.
Nu smilte du! Ah, sådan har jeg tænkt
mig Nemesis –

FURIA
Hvad? Vil du hende se, –
se ind i dig. Har du forglemt din ed?

CATILINA
Jeg mindes den; – og dog en hævnerinde
du tykkes mig –

FURIA
Jeg er et billed jo
udaf din egen sjæl.

CATILINA grublende
Hvad siger du?
Jeg aner uklart, hvad jeg ej kan fatte; –
jeg skimter gådefulde tåge-syner, –
men kan ej tyde dem. Her er for mørkt.

FURIA
Mørkt må her være. Mørket er vort rige; –
i mørket hersker vi. Kom; ræk mig hånden
til evigt forbund!

CATILINA vildt
Skønne Nemesis, –
min skygge, – billed af min egen sjæl, –
her er min hånd til mørkt og evigt forbund!

Han griber med hæftighed hendes hånd; hun ser på ham med et stivt smil.

FURIA

Nu kan vi aldrig skilles!

CATILINA
Ah, som ild
dit håndtryk foer igennem mine årer!
Her ruller blod ej mer, men hede flammer; –
for trangt det vorder mig om brystets hvælv;
det mørkner for mit syn! Nu skal der spredes
et ildhavs lysning over Romer-staden!
(han drager sit sværd og svinger det)

Mit sværd; mit sværd! Ah, ser du, hvor det blinker?

Snart skal det farves i det lunkne blod! –
Hvad foregår med mig? Min pande brænder;
en hær af syner jager mig forbi. –
Hævn er det, sejr og liv for alle drømme
om storhed, herskermagt og evigt navn.
Mit feltråb vorder: død og røde flammer!
Mod Kapitol! Nu er jeg først mig selv!

Han styrter ud; Furia følger ham.

Det indre af en svagt oplyst taverne.

Statilius, Gabinius, Coeparius, tilligemed flere unge Romere kommer ind.

STATILIUS
Her, venner, kan vi drive natten bort;
her er vi sikkre; ingen hører os.

GABINIUS

Ja visst; nu vil vi drikke, svire, nyde!

Hvo ved, hvorlænge det blir os forundt?

COEPARIUS
Nej, lad os vente først det budskab, som
af Lentulus og af Cethegus bringes.

GABINIUS

Ej, lad dem bringe hvilket bud de vil!

Der bringes vin; den prøver vi imens.

Rask, brødre, – stem nu i en lystig sang!

Tjenere kommer med vinkander og bægre.

ALLE VENNERNE synger
Bacchus vi hylder;
glade vi fylder
bægret til randen,
drikker hans pris!
Saften, den røde,
lifligt lad gløde.
Alle vi ynder
vingudens drik.
Venligt tilsmiler
os fader Liber;
rusen os vinker;
druen er klar.
Kom, lad os nyde!
Vinen kan fryde,
stemme til glæde
tanker og sind.
Du dog for alle
blinkende perler,
klare Falerner,
herlige drik!
Modet du liver;
kraft du os giver;
munterhed sænker
du i vor sjæl.
Bacchus vi hylder!
Glade vi fylder
bægret til randen,
drikker hans pris!
Saften, den røde,
lifligt lad gløde!
Alle vi ynder
vingudens drik!

Lentulus og Cethegus kommer ind.

LENTULUS

Hold op med sang og lystighed!

STATILIUS

Hvad nu?

Er Catilina ej i eders følge?

GABINIUS

Han var dog villig vel?

COEPARIUS

Hvad har han svaret?

Sig frem; fortæl os alt!

CETHEGUS
Hel anderledes,
end vi os tænkte, lød hans svar.

GABINIUS

Nu da?

LENTULUS
Han viste fra sig alle vore tilbud; –
om vore anslag vil han intet høre.

STATILIUS

Er dette sandhed?

COEPARIUS

Hvorfor vil han ikke?

LENTULUS
Han vil ej, kort og godt. Han svigter os;
forlader vennerne, – forlader staden.

STATILIUS

Forlader, siger du?

CETHEGUS
Han drager bort
i denne nat. Nu, – dadles kan han ej;
hans grund var gyldig –

LENTULUS

Fejghed var hans grund!

I farens time svigter han os troløst.

GABINIUS

Ah, det er Catilinas venskab!

COEPARIUS
Nej; –
troløs og fejg var aldrig Catilina!

LENTULUS

Og dog, han drager bort.

STATILIUS

Med ham vort håb.

Hvor findes nu den mand, som kan os lede?

COEPARIUS

Han findes ej; opgives må vort anslag.

LENTULUS

End ikke, venner! Hør nu først, hvad jeg
om sagen tænker. Hvad har vi besluttet?

Med væbnet hånd at ville vinde, hvad
en uretfærdig skæbne nægted os.

Man undertrykker os; – men vi vil herske.

Vi lider mangel; – rigdom er vort mål.

MANGE STEMMER

Ja, magt og rigdom! Vi vil magt og rigdom!

LENTULUS
Nu vel; – til fører valgte vi en ven,
på hvem, vi mente, trygt vi turde bygge.
Han sveg vor tillid; vender faren ryggen.
Ah, venner, – ej forsagt! Han skal erfare,
vi kan os hjælpe uden ham. Hvad kræves?
Ej andet, end en mand med mod og fasthed,
som går i spidsen –

NOGLE

Nævn os slig en mand!

LENTULUS
Og hvis jeg nævner ham, og han står frem, –
vil I så kåre ham til eders fører?

NOGLE

Ja, vi vil kåre ham!

ANDRE

Ja, ja; det vil vi!

STATILIUS

Så nævn ham, ven!

LENTULUS

Hvad, om det var mig selv?

GABINIUS

Dig selv?

COEPARIUS

Du, Lentulus –!

FLERE tvivlende

Du vil os føre?

LENTULUS

Jeg vil.

CETHEGUS
Formår du det? Se, dertil fordres
en Catilinas kraft og vilde mod.

LENTULUS
Ej fattes modet mig; ej heller kraft.
Kun hånd på værket! Eller vil I træde
tilbage nu, da øjeblikket maner?
Nu eller aldrig! Alting tyder på
et heldigt udfald –

STATILIUS

Godt; – vi følger dig!

FLERE

Vi følger dig!

GABINIUS
Nu ja, – når Catilina
forlader os, er du vel nærmest til
at tage styret efter ham.

LENTULUS
Så hør,
hvad fremgangsmåde jeg har tænkt mig. Først –

Catilina kommer ilsomt ind.

CATILINA

Her er jeg, venner!

ALLE

Catilina!

LENTULUS afsides
Han!
Fordømt –

CATILINA

Sig frem, – hvad fordrer I af mig?

Dog nej; jeg ved jo, hvad der handles om.

Jeg vil jer føre. Vil I følge mig?

ALLE undtagen Lentulus

Ja, Catilina, ja, – dig vil vi følge!

STATILIUS

Man har bedraget os –

GABINIUS

– har løjet på dig!

COEPARIUS
Man har fortalt, du vilde rejse bort
og slippe sagen ud af dine hænder.

CATILINA
Jeg vilde så. Dog, nu ej mer; nu lever
jeg kun for dette ene store formål.

LENTULUS

Men hvilket er dit formål da igrunden?

CATILINA
Mit formål ligger højere, end du –
og måske nogen – aner. Hør mig, venner!
Først vil jeg vinde for vor sag hver borger
med frihedssind, der sætter folkets hæder
og fædrelandets velfærd over alt.
Den gamle Romer-ånd er end ilive; –
dens sidste gnist er ikke ganske slukket.
Nu skal den pustes op til klare flammer,
så lysende, som aldrig før de steg.
Ak, altfor længe lå et trældomsmørke,
så sort som natten, over Roma spredt.
Se, dette rige – om end stolt og mægtigt
det synes – vakler og står brat for fald.
Thi må en kraftig hånd dets tøjler tage;
her renses må, og ryddes op fra grunden;
af søvnen må det sløve samfund vækkes;
tilintetgøres må de usles magt,
der strør sin gift i sindene og kvæler
den sidste mulighed for nyskabt liv.
Se, – borgerfrihed er det, jeg vil fremme, –
og borgerånd, som den i fordums tid
har rådet her. Tilbage vil jeg mane
den gyldne alder, da hver Romer glad
gav livet hen for fædrelandets hæder,
og offred gods og arv for folkets lykke!

LENTULUS
Du sværmer, Catilina! Det var ikke
sådan vi mente det.

GABINIUS
Hvad nytter os
at genoprette hine gamle tider
med deres tåbelige enfold?

NOGLE
Nej!
Magt fordrer vi –

ANDRE
– og midler til at føre
et frit og sorgløst liv!

MANGE STEMMER

Ja, det er målet!

COEPARIUS
Skal vi for andres frihed eller lykke
vel sætte livet på et tærningkast?

HELE SKAREN

Selv vil vi sejrens frugter!

CATILINA

Usle slægt!

Er I en afkom af de store fædre?

At dynge skændsel over fædrenavnet
er eders vis at værne om dets glans!

LENTULUS
Du vover os at håne, – du, som længst
et skrækkebilled var –

CATILINA
Ja, det er sandt;
jeg var en rædsel for den gode; dog,
så usel var jeg aldrig end, som I!

LENTULUS

Tæm tungen nu! Vi tåler ej din spot.

FLERE

Nej, nej, – vi vil ej –

CATILINA rolig
Så? I fejgheds yngel, –
I vover end at ville noget, I?

LENTULUS

Ah, ned med ham!

MANGE STEMMER

Ja, ned med Catilina!

De drager sine dolke og styrter ind på ham; Catilina trækker kappen roligt bort fra brystet og betragter dem med et koldt hånsmil; de lader dolkene synke.

CATILINA
Stød til! I vover ej? O, venner, venner, –
jeg skulde agte jer, ifald I bored
det åbne bryst igennem, som I truer.
Er ej en gnist af mod da i jer længer?

NOGLE

Han vil vort vel!

ANDRE

Vi har hans hån fortjent.

CATILINA
Det har I. – Dog – se, nu er timen kommen
da I kan slette skændsels-mærket ud.
Alt, hvad der ligger bag os, vil vi glemme; –
en ny tilværelse os vinker nær.
(med bitterhed)
Jeg dåre! Håbe, – tro på sejr ved eder!
Er sejrens ånd i denne sunkne skare?
(henreven)
Skønt har jeg engang drømt, og store syner
foer gennem mig og drog mit blik forbi.
Jeg drømte at, som Ikarus, jeg højt
opunder himlens hvælv bevinget fløj;
jeg drømte, guderne min hånd forlened
med kæmpekraft og bød mig lynets stråle.
Og denne hånd greb lynet i dets flugt
og slynged det mod staden dybt dernede.
Og da de røde flammer steg og slikked,
og Roma sank i brune resters støv, –
da råbte jeg med høj og vældig røst,
og maned Catos frænder op af graven;
og tusend ånder kom og fulgte kaldet, –
tog liv – og rejste Roma af sin aske.
(afbrydende)
Det var kun drømme. Ingen guder maner
forgangenheden op i dagens lys, –
og fortids ånder stiger ej af graven.
(vildt)
Nu vel; kan ej det gamle Roma rejses
ved denne hånd, – vort Roma skal forgå!
Snart skal, hvor marmorsøjler står i rader,
røgsøjler hvirvle mellem luers brag;
palatser, templer styrte skal i grus,
og Kapitol skal vejres fra sin højde!
Sværg, venner, at I vier eder ind
til denne dåd! Jeg stiller mig i spidsen.
Sig, – vil I følge mig?

STATILIUS

Vi vil dig følge!

Flere af de øvrige synes tvivlrådige og taler hviskende sammen. Catilina betragter dem med et hånligt smil.

LENTULUS dæmpet
Bedst, at vi følger ham. Blandt sunkne rester
vi finder lettest, hvad der var vort mål.

ALLE råbende

Ja, Catilina, vi vil følge dig!

CATILINA
Så sværg mig til ved vore fædres guder
at I vil lystre hvert mit vink!

HELE SKAREN med oprakte hænder
Ja, ja;
højt sværger vi, i alt at lystre blindt!

CATILINA
Så snig jer enkeltvis, ad delte veje,
ind i mit hus. Der vil I finde våben.
Jeg kommer efter; I skal få at vide,
hvad fremgangsmåde jeg har valgt. Gå nu!

De går alle ud.

LENTULUS holder Catilina tilbage
Et ord i hast! Ved du, at til senatet
har Allebroger-folket skikket mænd
med klager og besværinger?

CATILINA

Jeg ved det.

De kom idag til staden.

LENTULUS

Ganske rigtigt.

Hvad, – om vi stemte dem for vore anslag?

Med dem vil hele Gallien rejse sig
og hvirvle op en storm mod vore fiender.

CATILINA uvillig

Vi skulde søge forbund med barbarer?

LENTULUS
Et sådant forbund er nødvendigt for os.
Ved egne kræfter vindes sejren ej;
hjælp udenfra –

CATILINA smiler bittert

Ak, dybt er Romas fald!

Dets mure rummer ikke mænd med kræfter
at styrte selv en vaklende ruin.

De går ud.

En have bag Catilinas hus, der skimtes mellem træerne. Til venstre en sidebygning.

Curius, Cethegus og flere af de sammensvorne kommer forsigtigt ind fra højre under en hviskende samtale.

CURIUS

Men er det også sandt, hvad du fortæller?

CETHEGUS
Hvert ord er sandt. I dette øjeblik
blev sagen afgjort.

CURIUS

Og han leder alt?

CETHEGUS

Han står for alting. Tal kun med ham selv.

De går alle, med undtagelse af Curius, ind i huset.

CURIUS
En sælsom nat! Hvor mine tanker tumles
i kredse rundt! Mon jeg har drømt det hele?
Oplevet eller drømt, – jeg vågen ser,
hvorhen jeg vender mig, kun hendes billed.

Catilina kommer ind fra højre.

CATILINA hen imod ham
Du her, min Curius? Jeg har dig savnet. –
Et hel uventet udfald fik mit møde
med vestalinden –

CURIUS forvirret

Så? Ja, du har ret!

CATILINA
Jeg vil ej tænke mer på denne sag.
Det var et skæbnesvangert møde for mig.
(grublende)
Man siger jo, at furierne kommer
fra underverdnen for at følge os
igennem livet. – Ah, hvis så det var!

CURIUS urolig

Hvad? Har du mødt –?

CATILINA
Hun var her selv inat. –
Dog, lad det være glemt. Hør, Curius, –
et vigtigt foretagende beredes –

CURIUS

Jeg kender det. Cethegus har fortalt –

CATILINA
Hvo ved, hvad udgang guderne har sat
for dette værk? Måske min skæbne bliver
at knuses undervejs af hadske magter –
og aldrig målet nå. Nu, lad så være!
Men du, min Curius, hvem jeg har elsket
fra du var barn, – du skal ej drages ind
i farens hvirvel. Lov mig, – bliv tilbage
i staden, hvis jeg vælger at forlægge
mit angreb andetsteds, – hvad vel er muligt;
og støt os ej før fremgang kroner værket.

CURIUS bevæget

Min faderlige ven! O, denne omsorg –!

CATILINA
Du lover det? Her vil vi afsked tage;
vent blot et øjeblik; jeg kommer snart.

Han går ind i huset.

CURIUS ser efter ham

Han elsker mig som før. Han aner intet.

Lentulus og andre sammensvorne kommer fra højre.

LENTULUS
Hør, Curius, gik ikke Catilina
nys gennem haven?

CURIUS

Jo, han er derinde.

De går ind i huset.

CURIUS går urolig omkring

Hvorledes skal jeg dæmpe denne længsel?

En rastløs uro gærer i mit blod.

Ah, Furia, – forunderlige kvinde!

Hvor er du nu? Når skal jeg atter se dig? –

Hvor blev hun af? Bort gled hun, som en skygge,
da jeg af graven havde friet hende.

Og hine dunkle gådefulde ord, –
og øjet, slukt og skinnende på engang –?

Hvad, om det vanvid var? Har gravens gru
formørket hendes sjæl –?

FURIA bag ham, mellem træerne

Nej, blege yngling!

CURIUS med et skrig

Min Furia! Her –?

FURIA nærmer sig

Her færdes Catilina.

Hvor han er, – der må Furia også være.

CURIUS
O, følg mig, elskte! Jeg vil bringe dig
i sikkerhed. Betænk – om nogen så dig –!

FURIA
De døde frygter ej. Har du forglemt –
du tog mit lig og bar det op af graven?

CURIUS
Igen de rædselsfulde ord! O, hør; –
kom til dig selv, – og følg mig, Furia!
(vil gribe hendes hånd)

FURIA støder ham vildt tilbage
Forvovne dåre, – føler du ej gru
for dødens datter, som er stegen op
fra underverdnen for en flygtig stund?

CURIUS
Jeg føler gru for dig. Men denne gru,
den underfulde gysning, er min lyst.

FURIA
Hvad vil du mig? Forgæves er din tale.
Jeg hører graven til; hist er mit hjem; –
jeg er en flygtning fra de dødes dale;
med dagens komme må jeg ned til dem.
Du tror mig ikke? Tror ej, jeg har siddet
i Plutos sal imellem blege skygger?
Jeg siger dig, – jeg var der ganske nylig, –
hinsides floden og de sorte sumpe.

CURIUS

Så før mig did!

FURIA

Dig?

CURIUS
Ja; – jeg følger villig,
går selv din vej igennem dødens nat!

FURIA
Det kan ej ske. Heroppe må vi skilles; –
hist tør ej lig og levende gå sammen. –
Hvi røver du min tid, der er så kort?
Jeg har kun mørkets timer til at handle;
mit værk er mørkets; jeg er mørkets bud. –
Men hvor er Catilina?

CURIUS

Ham du søger?

FURIA

Ham søger jeg.

CURIUS

Forfølger du ham endnu?

FURIA
Hvi stod inat jeg op ifra de døde,
hvis ej det var for Catilinas skyld?

CURIUS
Ah, dette vanvid, som har grebet dig –!
Dog, du er skøn midt i din vilde sværmen.
O, tænk ej mer på Catilina nu!
Følg mig! Byd over mig; jeg vil dig tjene!
(kaster sig ned for hende)
Her trygler jeg som slaven for din fod
kun om et blik! O, hør mig, Furia!
Jeg elsker dig! En sød og giftfuld ild
fortærer mig, og ingen uden du
kan lindre mine kvaler –

FURIA ser mod huset
Hist er lys –
og mange mænd. Hvad foregår derinde
hos Catilina?

CURIUS springer op

Atter dette navn!

Om ham sig drejer alle dine tanker.

Jeg kunde hade ham –!

FURIA
Har han besluttet
at sætte snart iværk det djærve forsæt,
han længe næred?

CURIUS

Kender du –?

FURIA

Det hele.

CURIUS
Så ved du da vel og at han har stillet
sig forrest i det vovelige forbund?
Dog, jeg besværger dig, spørg ikke mere
om Catilina!

FURIA
Svar mig kun på et; –
det er mit sidste spørgsmål. Går du med ham?

CURIUS

Han er mig som en kærlig fader –

FURIA smilende

Han?

Min Catilina?

CURIUS

Ah!

FURIA
Den mand, om hvem
min tanke kredser?

CURIUS

Svimmel griber mig!

Jeg hader –! O, jeg kunde myrde ham!

FURIA
Svor du mig ikke nylig til, du var
beredt at lyde mig?

CURIUS

Kræv, hvad du vil;
jeg lyder blindt, og tjener dig i alt!

Kun er min bøn til dig, – glem Catilina!

FURIA
Ja, jeg skal glemme ham – når han er stegen
ned i sin grav.

CURIUS viger tilbage

Ah, kræver du at jeg –?

FURIA
Du skal ej bruge stål; du skal kun røbe
hans foretagende –

CURIUS
Forræderi
og mord på engang! Husk dog at han er
min fosterfader og –

FURIA
– min tankes mål!
Ah, svage dåre, – vover du at tale
om elskov, – du, som ej har mod at styrte,
hvo dig ivejen står? Gå fra mig!

Hun vender ham ryggen.

CURIUS holder hende tilbage
Nej; –
forlad mig ikke! Jeg til alt er villig! –
En rædsel isner mig fra dig imøde;
og dog jeg kan ej sprænge dette næt,
hvori du hilded mig.

FURIA

Så er du villig?

CURIUS
Hvi håner du mig med at spørge så?
Om jeg er villig? Har jeg nogen vilje?
Dit blik er slangens ligt, når det sig fæster
med trolddomsmagt på fuglen, der i angst
omflagrer den i kredse, altid mere
og mere nær det frygtelige svælg.

FURIA

Så gå til værket!

CURIUS
Og når jeg har offret
mit venskab for min kærlighed, – hvad da?

FURIA

Da har jeg glemt at Catilina var.

Da er mit hverv tilende. Kræv ej mere!

CURIUS

For denne pris jeg skulde –?

FURIA
Nøler du?
Er da dit håb så svagt, at ej det bygger
på, hvad en taksom kvinde skænke kan,
når tiden først –?

CURIUS
Ved alle nattens magter, –
jeg nøler ej! Han ene skiller os.
Så lad ham falde! Slukt er hver en gnist
af ømhed for ham; alle bånd er brustne! –
Hvo er du, skønne nattesyn? Din nærhed
forstener og fortærer mig på engang.

Min længsel isner mig, – min skræk mig ildner;
min elskov er som had med trolddom blandet.

Hvo er jeg selv? Jeg kender mig ej mere.

Et ved jeg kun: jeg er ej den, jeg var
før dig jeg så. Glad springer jeg i dybet
for dig at følge! – Dømt er Catilina!

Jeg går til Kapitol. I denne nat
senatet samlet er. En skreven strimmel
forråder Catilinas værk. – Lev vel!

Han går ilsomt ud.

FURIA for sig selv

Alt tårner skyer sig; snart lynet knittrer.

Det lakker brat mod enden, Catilina; –
med store skridt du går imod din grav!

Allebrogernes udsendinger, Ambiorix og Ollovico kommer ud fra huset uden at bemærke Furia, der står halvt skjult i skyggen inde mellem træerne.

AMBIORIX
Så er det da besluttet. Vovsomt var det
at knytte sig til dette forbund.

OLLOVICO
Ja;
men rådets afslag på hvert billigt krav
lod ingen anden vej til redning åben;
og sejrens løn, – hvis vore venner sejrer, –
opvejer vel den farefulde dyst,
der snart os venter nu.

AMBIORIX

Så er det, broder!

OLLOVICO
Løsrivelse fra Romas herrevælde, –
vor tabte frihed, er vel værd en kamp.

AMBIORIX
Ad kortest vej vi haste må til hjemmet;
i hele Gallien må vi oprør tænde.
Let ægges alle stammer der til rejsning
mod undertrykkerne, og følger os,
og slutter sig til Catilinas skarer.

OLLOVICO

Hård bliver kampen. End er Roma mægtigt.

AMBIORIX

Det voves må. Afsted, Ollovico!

FURIA råber advarende til dem

Ve over eder!

AMBIORIX farer sammen

Alle guder!

OLLOVICO forfærdet

Hør!

En stemme varsler os i nattens mørke!

FURIA

Ve over eders folk!

OLLOVICO
Hist står hun, broder, –
den blege varselsfulde skygge; se!

FURIA

Ve over dem, der følger Catilina!

AMBIORIX

Hjem; hjem! På flugt! Vi bryder alle løfter.

OLLOVICO

En røst har varslet os; – vi lyder røsten.

De går hurtigt ud til højre.

Catilina kommer ud fra huset i baggrunden.

CATILINA

Fortvivlet håb – at ville styrte Roma
med denne skare nidinger og fejge!

Hvad driver dem? De vedgår det med frækhed, –
kun nød og rovlyst driver dem til handling.

Er det vel møjen værd, for slige formål
at øde blod? Hvad har da jeg at vinde?

Hvad at erhverve mig?

FURIA usynlig bag træerne

Hævn, Catilina!

CATILINA farer sammen
Hvo talte der! Hvo vækker hævnens ånder
af søvnen op? Kom denne røst ifra
mit eget indre? Hævn? Ja, det er ordet, –
mit løsen og mit krigs-skrig! Blodig hævn!
Hævn over alle håb og alle drømme,
som mig en fiendtligsindet skæbne knuste!
Hævn for mit hele sønderbrudte liv!

De sammensvorne kommer bevæbnede ud fra huset.

LENTULUS
End ruger nattemørket over staden;
nu er det tid at bryde op.

FLERE hviskende

Afsted!

Aurelia kommer ud fra sidebygningen, uden at bemærke de sammensvorne.

AURELIA

Min elskte, – er du her?

CATILINA med et skrig

Aurelia!

AURELIA

Sig, – har du ventet på mig?

(får øje på de sammensvorne og iler hen til ham)

Milde guder!

CATILINA støder hende tilside

Bort fra mig, kvinde!

AURELIA

Catilina, – tal!

De mange mænd i våben –? Også du –?

O, du vil drage –

CATILINA vildt
Ja, ved mørkets ånder, –
en lystig færd! Ser du, hvor sværdet blinker?

Hedt tørster det; jeg går – at stille tørsten.

AURELIA
Mit håb, – min drøm! Livsalig var min drøm!
Og sådan vækkes jeg af drømmen –

CATILINA
Ti!
Bliv, – eller følg os! Lukket er mit bryst
for gråd og klage. – Venner, se, hvor lyst
fuldmånen i sin nedgang nu forsvinder!
Når næste gang den fuld i østen rinder,
skal flammers stormflod vælte sig med magt
udover staden og dens gyldne pragt.
Og når om tusend år den atter skinner
på Latiums ørk blandt smuldrende ruiner, –
en enlig støtte skal i gruset stå
og sige vandreren: her Roma lå!

Han iler ud til højre; alle følger ham.

TREDJE AKT

Catilinas lejr i en skovrig egn i Etrurien. Til højre sees Catilinas telt og ved siden af dette et gammelt egetræ. Udenfor teltet brænder en vagtild. Flere lignende skimtes mellem træerne i baggrunden. Det er nat. Månen bryder undertiden frem gennem skyerne.

Statilius ligger sovende ved vagtilden. Manlius går frem og tilbage udenfor teltet.

MANLIUS
Det ligner dem, de unge lette fugle.
Der sover de så roligt og så fast,
som var det moder-skødets trygge værn,
der dækked dem, og ej en vildsom skov.
De hviler sig, som om de vented på
at skulle vækkes til en munter leg
og ej til kamp, – måske den allersidste,
de får at kæmpe her.

STATILIUS vågner og rejser sig

Endnu på vagt?

Du er vel træt? Nu løser jeg dig af.

MANLIUS
Sov heller selv. Den unge trænger til
en kvægsom søvn; hans vilde lidenskaber
behøver kræfter. Anderledes er det
når håret gråner, blodet rinder mat
og alderdommen tynger vore skuldre.

STATILIUS
Ja, du har ret; så vil jeg og engang
som gammel hærdet kriger –

MANLIUS
Ved du da
så visst, at skæbnen har for dig bestemt
en alderdom?

STATILIUS

Nu hvorfor ikke det?

Hvad bringer dig på disse anelser?

Er noget uheld hændt?

MANLIUS
Du mener vel,
vi intet har at frygte, unge dåre?

STATILIUS

Vor hær er stærkt forøget –

MANLIUS
Såre stærkt, –
med rømte slaver og med fægtere –

STATILIUS
Nu, lad så være; samlet virker de
ej ubetydeligt, og hele Gallien
vil sende hjælp –

MANLIUS

– som endnu ej er kommen.

STATILIUS
Du tvivler på at Allebrogerne
vil holde ord?

MANLIUS
Jeg kender disse folk
fra fordums tid. Dog, lad det være godt.
Den dag, som kommer, vil vel åbenbare,
hvad guderne har over os besluttet.
Men gå, Statilius, og efterse
om alle vagter gør sin skyldighed.
Mod natligt overfald vi må os sikkre;
vi ved jo ej, hvor vore fiender står.

Statilius går ind i skoven.

MANLIUS alene ved vagtilden
Nu samler skyerne sig mer og mer;
det er en mørk og uvejrssvanger nat; –
en fugtig tåge klemmer mig om brystet,
som om den varsled uheld for os alle.
Hvor er det nu, det lette sorgfri sind,
hvormed jeg fordum tumled mig i krigen?
Mon det er alderdommens byrde blot,
som jeg fornemmer? Sælsomt nok, – iaftes
mig tyktes selv de unge sært forstemte.
(efter et ophold)
Nu, guderne skal vide, hævn var ej
det mål, hvorfor jeg fulgte Catilina.
Min harme blussed op en flygtig stund,
da jeg mig følte forurettet, krænket; –
det gamle blod er end ej ganske koldt;
tidt kan det rulle hedt nok gennem åren.
Men krænkelsen er glemt. Jeg fulgte ham,
min Catilina, for hans egen skyld;
og jeg skal våge over ham med omhu.
Her står han ensom mellem disse skarer
af vilde venner og af usle skurke.
De mægter ej at fatte ham, – og han
er altfor stolt til dem at ville fatte.

Han lægger nogle kviste på ilden og bliver stående i taushed.

Catilina kommer ud fra teltet.

CATILINA for sig selv
Det er mod midnat. Alting er så tyst; –
kun på mit øje vil ej søvnen dvæle.
Koldt blæser vinden; den skal kvæge mig
og skænke kræfter –. Ah, de trænges til!
(bemærker Manlius)
Dig er det, gamle Manlius? Du våger
alene her den mørke nat?

MANLIUS

Jeg har,
da du var barn, bevogtet dig så tidt.

Sig, mindes du det ej?

CATILINA
Den tid er borte;
med den min ro; og hvorsomhelst jeg går,
forfølges jeg af mangehånde syner.
Alt, Manlius, – alt huses i mit bryst; –
kun ikke freden. Den er i det fjerne.

MANLIUS

Forjag de sørgelige tanker. Hvil dig!

Husk på at morgendagen kræve tør
din fulde kraft i kamp for alles frelse.

CATILINA
Jeg kan ej hvile. Lukker jeg mit øje
for i en flygtig blund at finde glemsel,
da tumles jeg i underlige drømme.
Så lå jeg nys på lejet, halvt i slummer,
da trådte atter disse syner frem,
mer sært, end nogensinde, – mer forblommet
og gådefuldt. – Ah, hvis jeg fatted kun
hvad dette varsler mig! Men, nej –

MANLIUS
Betro mig
din drøm; måske jeg kunde tyde den.

CATILINA efter et ophold

Om jeg slumred eller våged, ved jeg ikke visst;
tusend tanker jog hinanden uden ro og rist.

Se, da lægger sig omkring mig mulm og skumring brat;
og sin brede vinge sænker i min sjæl en nat,
kun af lynblink gennemkrydset, mørk og rædselsfuld;
og jeg ser mig i en hvælving, klam som gravens muld.

Højt er taget, ligt en himmel, tordenskybelagt;
skyggers skarer, skyggers vrimmel, ånders vilde jagt,
hvirvler sig forbi og suser, som når havets bryst
drager stormens vejr og knuses mod en stenet kyst.

Dog, midt i den vilde vrimmel titter stundom frem
blomstersmykte børn og synger om et halvglemt hjem.

Rundt omkring dem viger mørket for en lysning klar, –
og i rummets midte skimter jeg et ensomt par;
tvende kvinder, – stræng den ene og som natten sort, –
og den anden mild, som dagen, når den flygter bort.

Ah, hvor sælsomt velbekendte tyktes mig de to!

Snart den enes smil mig vugged i en salig ro;
snart den andens hvasse øjne gnistred som et lyn;
skræk mig greb, – og dog jeg fulgte gerne dette syn.

Stolt og oprejst står den ene, og den anden lænes til
bordet, hvor de tykkes spille et forborgent brikkespil.

Brikker bytter de og flytter om fra sted til sted; –
da er spillet tabt og vundet, og i jorden synker ned
hun, som spillet tabte, kvinden med det lyse smil;
og de smykte børneklynger viger bort med il.

Larmen stiger; mørket vokser; men fra mulmets skød
fæster sig på mig to øjne som i sejers-glød;
svimmel griber mig; de blanke øjne ser jeg kun.

Men hvad mer jeg drømte siden i min feberblund
ligger under glemsels-dækket i mit indre gemt.

Kunde jeg blot resten mindes. Ak, det er forglemt!

MANLIUS
Forunderlig isandhed, Catilina,
er denne drøm.

CATILINA grublende
Hvis blot jeg kunde mindes –.
Men nej; det lykkes ikke –

MANLIUS
Ængst dig ej
med disse tanker. Hvad er drømme vel?
Indbildninger og tomme hjernespind,
betydningsløse, uden grund og mening.

CATILINA
Ja, du har ret; jeg vil ej gruble mere; –
nu er jeg rolig. Gå kun, Manlius;
hvil dig en stund. Jeg vandrer her imens
i enrum med mig selv og mine anslag.

Manlius går ind i skoven.

CATILINA går en tidlang op og ned ved vagtilden, der er ifærd med at slukkes; derpå standser han og siger tankefuld

Hvis blot jeg kunde –. Ah, det er umandigt
at ængstes og at gruble over sligt.
Og dog, – i denne tause midnatstime,
i denne ensomhed, mig træder atter
så levende for øje, hvad jeg drømte –

Et skyggebillede, i lignelse af en olding i rustning og toga, skyder ligesom op af jorden et stykke fra ham inde mellem træerne.

CATILINA viger tilbage for skyggen

I guders magt –!

SKYGGEN

Vær hilset, Catilina!

CATILINA

Hvad vil du mig? Hvo er du, blege skygge?

SKYGGEN
Vent! Jeg har retten til at spørge her, –
og du skal svare. Kender du ej mere
fra længst forsvundne tider denne røst?

CATILINA

Så tykkes mig; dog ved jeg ikke visst –.

Men sig, – hvem søger du i midnatstimen?

SKYGGEN
Dig søger jeg. Vid, denne time kun
er mig forundt til vandringsfrist heroppe.

CATILINA

Ved alle guder, tal! Hvo er du?

SKYGGEN

Stille!

Jeg kommer hid at kræve dig til regnskab.

Hvi under du mig ikke gravens fred?

Hvi driver du mig op af dødens bolig?

Hvi bryder du min glemsel og min hvile,
så jeg må søge dig med truslers hvisken
og værne om min dyrekøbte hæder?

CATILINA

Ah, denne røst –! Jeg aner og jeg mindes –

SKYGGEN

Hvad er tilovers af min herskermagt?

En skygge som jeg selv; ja, knapt en skygge.

Vi begge sank i grav – og blev til intet.

Dyrt købtes den; dyrt, dyrt var den erhvervet.

Den havde kostet mig min ro i livet;
på fred i graven gav for den jeg afkald.
Og nu vil du med en forvoven hånd
frarive mig, hvad end jeg har tilbage!
Er der ej veje nok til store værker?
Hvi vælger du just den, som jeg har valgt?
Min magt nedlagde jeg i livet alt.
Mit navn, – så tænkte jeg, – skal evigt stå,
ej venligt glimtende som stjernens øje, –
nej, som et lyn på nattehimlen fæstet!
Ej vilde jeg, som hundreder før mig,
ved ædelsind og milde dyder mindes;
ej vilde jeg beundres; – denne lodd
blev alt såmangens og vil blive det
til tidens ende. Nej, af blod og rædsel
jeg vilde bygge mig mit eftermæle!
I stum forfærdelse, som mod et luftsyn,
der viser sig og svinder, lig en gåde, –
man skulde stirre på min færd tilbage
og skotte op mod mig, hvem aldrig nogen, –
ej før, ej siden, – vovede at nå! –
Således drømte jeg, – og blev bedragen.
Du stod mig nær; hvi aned det mig ikke,
hvad sæd der spired lønligt i din sjæl?
Dog, vogt dig, Catilina; vid, jeg skimter
igennem fremtids-dækket, hvad det dølger;
blandt stjerner skrevet – læser jeg din skæbne!

CATILINA

Min skæbne læser du? Så tyd den da!

SKYGGEN
Nej, først bag dødens dunkle port
forsvinder dæmringen, som hylles
omkring hvad grufuldt og hvad stort
af fremtids-bølgerne bortskylles.
Kun dette tør en frigjort ånd
ud af din skæbnes bog dig melde:
Du falder for din egen hånd, –
og dog en fremmed skal dig fælde!

Åndeskikkelsen glider bort, som i en tåge.

CATILINA efter et ophold
Han er forsvunden. Var det kun en drøm?
Nej, nej; her stod han; månestrålen strejfed
hans gustne ansigt. Ah, jeg kendte ham!
Det var diktatoren, den gamle blodmand,
som steg af graven for at skrække mig.
Han frygted for at miste sejrens krone, –
ej hæders-kransen, men det rædsels-ry,
hvori hans minde lever. Ægges da
blodløse skygger selv af æres-håbet?
(går urolig op og ned)
Alt stormer ind på mig. Snart taler blidt
advarende Aurelia, – og atter
genlyder i mig Furias manings-råb.
Og mer end dette; – frem af graven stiger
de blege skygger fra den svundne tid.
De truer mig. Jeg skulde standse her?
Jeg skulde vende om? Nej, jeg vil skride
kækt mod mit mål; – snart står jeg sejrrig der!

Curius kommer gennem skoven i hæftig bevægelse.

CURIUS

O, Catilina –!

CATILINA overrasket

Du, – du her, min ven?

CURIUS

Jeg måtte –

CATILINA

Hvorfor blev du ej i staden?

CURIUS

Mig angsten drev; jeg måtte søge dig.

CATILINA

For min skyld styrter du dig blindt i faren?

Letsindige! Dog, kom i mine arme!

(vil omfavne ham)

CURIUS viger tilbage

Rør ikke ved mig! Kom mig ikke nær!

CATILINA

Hvad fejler dig, min Curius?

CURIUS

Bryd op!

Flygt, hvis du kan, endnu i denne time!

Ad alle veje kommer fiendens hær;
din lejr omringes, Catilina!

CATILINA
Fat dig;
du taler vildt. Har rejsen rystet dig –?

CURIUS
O, nej; men frels dig mens det end er tid!
Du er forrådt –
(kaster sig ned for ham)

CATILINA farer tilbage

Forrådt! Hvad siger du?

CURIUS

Forrådt bag venskabs maske!

CATILINA
Nu du fejler;
de vilde venner er mig tro som du.

CURIUS

O, ve dig da for dine venners troskab!

CATILINA
Kom til dig selv! Det er din kærlighed,
din omhu for min sikkerhed, som lader
dig skimte farer, hvor der ingen er.

CURIUS

O, ved du vel at disse ord mig myrder?

Men flygt! Så bønligt jeg besværger dig –!

CATILINA
Fat dig og tal med overlæg. Hvi skulde
jeg flygte? Fienden ved ej, hvor jeg står.

CURIUS

Han ved, – han kender alle dine anslag!

CATILINA

Ah, raser du? Han ved –? Det er umuligt.

CURIUS
O, var det så! Men nyt den knappe stund;
end kan måske ved flugt du livet frelse!

CATILINA

Forrådt? Nej; – tifold nej; det er umuligt!

CURIUS griber sin dolk og rækker den imod ham
Der, Catilina! Stød den i mit bryst; –
igennem hjertet! Jeg forrådte dig!

CATILINA

Du? Hvilket vanvid!

CURIUS

Ja, det var i vanvid!

Spørg ej om grunden; knapt jeg ved den selv;
men jeg har røbet alle dine anslag.

CATILINA smerteligt

Nu dræbte du min trygge tro på venskab.

CURIUS
Stød dolken i mit bryst, og pin mig ej
med skånsel længer –!

CATILINA mildt

Lev, min Curius!

Stå op! Du fejled; – jeg tilgiver dig.

CURIUS overvældet

O, Catilina, se mig sønderknust –!

Men skynd dig; flygt! Du hører jo, det haster.

Snart bryder Romer-hæren ind i lejren;
den er på vejen; den er allevegne.

CATILINA

Og vennerne i staden –?

CURIUS
De er tagne; –
en del blev fængslet, men de fleste dræbtes.

CATILINA hen for sig

O, skæbne, – skæbne!

CURIUS rækker atter dolken imod ham

Stød den i mit hjerte!

CATILINA ser stille på ham

Du var et redskab kun. Du handled ret –

CURIUS

O, lad med livet mig udsone brøden!

CATILINA
Jeg har tilgivet dig.
(idet han går)
Nu er kun et
at vælge, ven!

CURIUS springer op

Ja, flugt?

CATILINA

Nej, heltedøden!

Han går bort gennem skoven.

CURIUS

Det er forgæves! Undergang ham venter.

Ah, denne mildhed er en tifold straf!

Jeg følger ham; – et skal ej nægtes mig: –
at falde kæmpende ved heltens side!

Han iler ud.

Lentulus tilligemed to gladiatorer kommer listende frem mellem træerne.

LENTULUS sagte

Her talte nogen –

DEN ENE GLADIATOR

Nu er alting stille.

DEN ANDEN GLADIATOR
Måske det nattevagten var, som gik
at løses af.

LENTULUS
Vel troligt. Her er stedet;
her skal I vente. Har I eders våben
skarpt slebne?

FØRSTE GLADIATOR

Blinkende som lynet, herre!

ANDEN GLADIATOR
Mit bider godt. Ved sidste fest i Roma
faldt tvende fægtere for dette sværd.

LENTULUS
Så hold jer ganske stille her i krattet;
og når en mand, som jeg betegner jer,
mod teltet går, da skal I styrte frem
og hugge ned ham bagfra.

FØRSTE GLADIATOR

Det skal ske.

Begge gladiatorerne skjuler sig; Lentulus går spejdende omkring.

LENTULUS for sig selv
Det er et vovespil, jeg frister her; –
men øves må det endnu denne nat,
hvis det skal lykkes. – Falder Catilina,
kan ingen føre dem undtagen jeg.
Med gyldne løfter køber jeg dem alle
og rykker ufortøvet imod staden,
hvor end senatet i en rådvild skræk
ej tænker på at væbne sig mod faren.

Han går ind mellem træerne.

FØRSTE GLADIATOR sagte til den anden
Hvem er han, denne ubekendte mand,
som vi skal hugge ned?

ANDEN GLADIATOR
Hvad rager os,
hvem manden er? Når Lentulus betaler,
så må han og forsvare, hvad vi gør.

LENTULUS kommer hurtigt tilbage

Hold jer beredt; nu kommer han, vi venter!

Lentulus og gladiatorerne stiller sig på lur mellem buskerne. Straks efter kommer Catilina gennem skoven og går henimod teltet.

LENTULUS hviskende

Frem! Stød ham ned; hug ham igennem ryggen!

Alle tre styrter ind på Catilina.

CATILINA drager sit sværd og forsvarer sig

Ah, uslinger, – hvad vover I –?

LENTULUS til gladiatorerne

Stød ned!

CATILINA genkender ham

Du, Lentulus, vil myrde Catilina?

FØRSTE GLADIATOR forskrækket

Ham er det!

ANDEN GLADIATOR viger tilbage
Catilina! Ej mod ham
jeg bruger sværdet. Fly!

Begge gladiatorerne flygter.

LENTULUS

Så fald for mit!

De kæmper; Catilina slår Lentulus sværdet ud af hånden; Lentulus vil flygte, men Catilina holder ham fast.

CATILINA

Forræder! Morder!

LENTULUS bønfaldende

Nåde, Catilina!

CATILINA

Jeg ser dit anslag skrevet på din pande.

Du vilde myrde mig, og selv dig stille
i mine venners spidse. Var det så?

LENTULUS

Så var det, Catilina!

CATILINA ser på ham med dulgt hån

Nu, hvad så?

Ifald dig magten lyster, – lad så være.

LENTULUS

Forklar, – hvad mener du?

CATILINA
Jeg træder af;
du fører hæren i mit sted –

LENTULUS forbauset

Det vil du?

CATILINA
Jeg vil. Men vær på alting forberedt;
thi vid, – vort forehavende er røbet;
senatet kender alle vore anslag;
dets hær omringer os –

LENTULUS

Hvad siger du?

CATILINA

Nu vil jeg kalde vore venner sammen.

Kom med, og stil dig frem som deres fører;
jeg takker af.

LENTULUS holder ham tilbage

Nej, vent dog, Catilina!

CATILINA
Din tid er kostbar; førend dagen gryr
du frygte kan et angreb –

LENTULUS ængstelig
Hør mig, ven!
Du spøger vel? Det kan ej være muligt –

CATILINA

Vort anslag er forrådt, som jeg har sagt dig.

Læg nu din kløgt og dygtighed for dagen.

LENTULUS

Forrådt? Da ve os alle!

CATILINA smiler hånligt

Fejge usling!

Nu skælver du; – og du vil styrte mig;
du tror dig kaldet til en herskers stilling?

LENTULUS

Tilgiv mig, Catilina!

CATILINA

Søg din frelse
ved skyndsom flugt, hvis endnu det er gørligt.

LENTULUS

Ah, du tillader –?

CATILINA
Tænkte du, det var
mit alvor at forlade denne post
i farens stund? Du kender mig kun slet.

LENTULUS

O, Catilina –!

CATILINA koldt

Spild ej øjeblikket.

Søg redning du; – jeg vide skal at dø.

(vender sig fra ham)

LENTULUS for sig selv
Jeg takker dig for denne store nyhed, –
og jeg skal bruge den til eget bedste.
Det kommer vel tilpas at jeg er kendt
i denne egn; jeg søger fiendens hær
og fører den ad skjulte stier hid,
til dit fordærv og til min egen frelse. –
Vid, ormen, som du overmodigt træder
i støvet, har endnu sin hvasse brod!

Han går.

CATILINA efter et ophold

Det er den troskab, som jeg bygged på!

Så svigter de mig, en for en. O, guder!

Forræderi og fejghed er det kun,
som gærer i de lunkne slavesjæle.

O, dåre, som jeg er, med mine anslag!

Jeg knuse vil hint øglerede, Roma, –
og Roma er alt længst en sunken grushob.

(våbenlarm høres at nærme sig; han lytter)

Der kommer de! End er der kække mænd
iblandt dem dog. Hvad liflig klang i stålet!

Hvor lystigt klirrer skjolde mod hinanden!

Det tænder ilden op i mig påny;
afgørelsen er nær, – den store stund,
som løser alle tvivl. Jeg hilser stunden!

Manlius, Statilius, Gabinius og en mængde andre sammensvorne kommer gennem skoven.

MANLIUS
Her, Catilina, har du dine venner;
i lejren slog jeg larm, som nys du bød –

CATILINA

Har du dem sagt –?

MANLIUS

De kender nu vor stilling.

STATILIUS
Vi kender den, og vi skal følge dig
med sværd i hånd til kamp om liv og død.

CATILINA
Jeg takker eder, tappre våbenbrødre!
Men håb ej på at her er valg tilovers
imellem liv og død; – kun mellem døden
i heltekamp mod overmagtens skarer,
og døden under pinsler, når vi grumt
som dyr forfølges, er os valget stillet.
Hvad foretrækker I? Ved flugt at friste
et uselt liv en stakket tid endnu, –
hvad eller kækt som eders stolte fædre
at falde kæmpende med sværd i hånd?

GABINIUS

Det sidste vælger vi!

MANGE STEMMER

Før os til døden!

CATILINA
Nu, så afsted! Ved denne død vi vies
ind til udødlighedens skønne liv.
Vort fald, vort navn, igennem fjerne tider
skal nævnes højt med stolthed –

FURIA råber bag ham, mellem træerne

– eller rædsel!

NOGLE STEMMER

Ah, se, – en kvinde –!

CATILINA farer sammen

Furia! Du her?

Hvad drev dig hid?

FURIA
Jeg må ledsage dig
til målet.

CATILINA

Nu, – hvor er mit mål? Sig frem!

FURIA

Hver søger målet ad sin egen vej.

Du søger dit igennem håbløs kamp;
og kampen avler undergang og død.

CATILINA

Men også hæder og et evigt navn!

Gå, kvinde! Stolt og skøn er denne time;
min barm er døv for dine hæse skrig.

Aurelia kommer frem i teltåbningen.

AURELIA

Min Catilina –!

Hun standser frygtsomt ved synet af de mange forsamlede.

CATILINA smerteligt

O, Aurelia!

AURELIA

Hvad er påfærde? Denne larm i lejren –.

Hvad går her for sig?

CATILINA

Dig jeg kunde glemme!

Hvad vil din skæbne vorde –?

FURIA hånligt hviskende, uden at bemærkes af Aurelia

Vakler du
alt i dit høje forsæt, Catilina?

Er det dit dødsmod?

CATILINA opfarende

Nej, ved mørkets guder!

AURELIA nærmer sig

O, tal, min elskte; ængst mig ikke længer –

FURIA dæmpet, bag ham

Flygt med din viv – mens dine venner dør!

MANLIUS

Nøl ikke længer; før os ud på sletten –

CATILINA
O, hvilket valg! Og dog, – her er ej valg; –
til målet må jeg, – tør ej midtvejs standse.
(råber)
Så følg mig ud på sletten!

AURELIA kaster sig i hans arme
Catilina, –
gå ikke fra mig, – eller tag mig med!

CATILINA

Nej, bliv, Aurelia!

FURIA som før

Tag hende med!

Du får en død, dit liv, dit navn fuldt værdig,
når ned du hugges – i en kvindes arme.

CATILINA støder Aurelia tilside
Væk fra mig, du, som stjæle vil mit ry! –
Blandt mænd skal døden ramme mig. Jeg har
et liv at sone og et navn at tvætte –

FURIA

Ret så; ret så, min stolte Catilina!

CATILINA
Ud af min sjæl jeg river alt, som binder
mig til min fortid og dens tomme drøm!
Hvad bag mig ligger, er som om det aldrig
af mig var levet –

AURELIA

O, forstød mig ikke!

Ved al min elskov, – jeg besværger dig, –
lad os ej skilles, Catilina!

CATILINA

Ti!

Mit bryst er dødt, mit blik er blindt for elskov.

Fra livets gøgleværk jeg vender øjet,
og ser kun mod den store blege stjerne
på eftermælets himmel!

AURELIA

Milde guder!

Hun læner sig mat op mod træet udenfor teltet.

CATILINA til mændene

Og nu afsted!

MANLIUS

Hist lyder våbenbrag!

FLERE STEMMER

De nærmer sig!

CATILINA

Godt! Vi vil kækt dem møde.

Lang var vor skændsels nat; snart gryr en dag –.

Til bad i kampens morgenskyer røde!

Følg mig! For Romer-sværd med Romer-mod
skal Romas sidste segne i sit blod!

De iler ud gennem skoven; fra lejren høres larm og stridsråb.

FURIA

Han er borte. Jeg har nået målet for mit liv.

Solens første blik på sletten ser ham kold og stiv.

AURELIA hen for sig

I hans harmopfyldte hjerte skulde elskov mer ej bo?

Var det drømme? Nej, så lød det fra hans vrede læbe jo.

FURIA

Sværdet klinger; Catilina svæver alt på gravens rand;
snart han som en lydløs skygge haster mod de dødes land.

AURELIA farer sammen

Ah, hvo er du, uheldsvangre røst, der høres hist,
uglen lig, når hult den varsler ifra træets kvist!

Er du stegen fra de klamme skyggelande frem
for at føre Catilina til dit skumle hjem?

FURIA

Hjemmet er jo vandrings-målet, og hans veje gik
gennem livets dynd og sumpe –

AURELIA

Kun et øjeblik!

Frit og ædelt var hans hjerte, stærk hans sjæl og god,
til et giftfrø den omklamred med sin slangerod.

FURIA

Friskt og grønt er og platanens løv i brede lag,
til dens stamme kvæles i en slyngvæksts favnetag.

AURELIA

Der forrådte du dit ophav! Denne stemmes klang
gav fra Catilinas læber genlyd mangen gang.

Du er slangen, som forgifted for mig livets frugt,
slangen, som for al min ømhed har hans hjerte lukt.

Fra de vågne nætters drømme grant jeg kender dig,
ser dig som en trusel stillet mellem ham og mig.

Ved min elskte husbonds side higed jeg så fro
mod et liv, af stilhed hegnet, mod et hvilens bo;
i hans trætte hjerte planted jeg et urtebed;
som dets bedste smykke freded jeg vor kærlighed.

Ah, din hadske hånd har rykket urten op med rod,
og i støvet ligger den, hvor før den frodig stod!

FURIA

Svage tåbe; du vil lede Catilinas skridt?

Ser du ikke at hans hjerte aldrig helt var dit?

Tror du, dine blomster trives kan i slig en grund?

I det solskin-svangre forår gror violer kun,
medens bulmen yppigst vokser under skyens tag;
og hans sjæl var alt forlængst en skyfuld høstens dag.

Alt er tabt for dig! Snart slukkes gnisten i hans barm,
og som hævnens offer ligger han i dødens arm!

AURELIA med stigende ild

Nej, ved alle lysets guder, nej, det skal han ej!

Til hans hjerte mine tårer baner end en vej.

Finder jeg ham bleg og blodig efter kampens larm,
slynge vil jeg mine arme om hans kolde barm,
ånde på hans stumme læbe al min kærlighed,
mildne smerten i hans indre, bringe trøst og fred.

Hævnens bud, dit offer skal jeg vriste af din hånd,
binde ham til lysets hjemland med et elskovsbånd;
og er hjertets slag forstummet, medens øjet brast,
går vi begge bort fra livet i et favntag fast.

Skænk mig da, I milde magter, for hvad her jeg led,
ved min husbonds side gravens store stille fred.

Hun går.

FURIA ser efter hende
Søg ham, forblindede; – jeg frygter ej;
jeg holder sejren trygt i mine hænder.
Nu vokser kampens larm; dens bulder blandes
med døds-skrig og med brustne skjoldes brag.
Mon alt han bløder? Mon han lever end?
O, skøn er denne stund! Sig månen skjuler
bag tykke tordenskyer i sin nedgang.
Det vorder nat et øjeblik påny
før dagen kommer; – og med dagens komme
er alting ude. Han forgår i mørket,
som han i mørket leved. Skønne stund!
(hun lytter)
Nu suser det forbi, lig høstens stormpust,
og mister mælet i det vide fjerne;
de tunge skarer fejer sletten ren.
Ustandselig, nedtrampende de faldne,
de vælter frem som havets vrede bølger. –
Jeg hører klynk og gisp og støn derude, –
den sidste vuggesang, – hvori de dysser
til ro sig selv og alle blege brødre. –
Nu stemmer uglen i. Den ønsker dem
velkommen i de skumle skyggers rige.
(efter et ophold)
Hvor lydløst stilt. Nu er han altså min, –
alene min, og min for alle tider.
Nu kan vi følges ad til glemselsfloden –
og over floden, hvor det aldrig dages.
Dog først jeg søge vil hans lig derude,
vil mætte mig ved synet af de skønne
forhadte ansigtsdrag før de forstyrres
af sol, som rinder, og af ravn, som venter.
(vil gå, men studser og farer tilbage)
Hvad nu! Hvad glider over engen hist?
Er det kun sumpens dunster, som sig tætner
i morgenkulden til et samlet billed?
Nu nærmer det sig. – Catilinas skygge!
Hans genfærd –! Jeg kan se hans brustne øje,
hans kløvte skjold, hans klingeløse sværd;
jeg ser den hele døde mand; kun et, –
forunderligt, – døds-såret ser jeg ikke.

Catilina kommer gennem skoven, bleg og mat, med sænket hoved og forstyrrede blikke.

CATILINA hen for sig
«Du falder for din egen hånd, –
og dog en fremmed skal dig fælde.»
Så lød hans spådomsord. Nu er jeg falden –
skønt ingens hånd mig traf. Hvo løser gåden?

FURIA

Vær hilset efter kampen, Catilina!

CATILINA

Ah, hvo er du?

FURIA

Jeg er en skygges skygge.

CATILINA

Dig er det, Furia! Du hilser mig?

FURIA

Velkommen i vort fælles hjem! Nu kan
vi følges ad til Charons båd, – to genfærd.

Dog først – tag sejers-kransen af min hånd.

Hun plukker nogle blomster, som hun under det følgende fletter sammen til en krans.

CATILINA

Hvad gør du der?

FURIA

Jeg smykke vil din pande.

Men hvorfor kommer du alene hid?

En høvdings skygge skulde følges af
ti tusend faldne. Hvor er dine venner?

CATILINA

De sover, Furia!

FURIA

De sover end?

CATILINA
De sover end, – og de vil sove længe.
De sover alle. List dig gennem skoven;
kig ud på sletten, – tyst; forstyr dem ikke!
der vil du finde dem i lange rader.
De slumred ind ved sværdes vuggesang;
de slumred ind, – og vågned ej, som jeg,
da sangen tabte sig bag fjerne højder.
Et genfærd kaldte du mig. Ja, jeg er
et genfærd af mig selv. Men tro blot ej
at hines slummer er så ganske rolig
og drømmeløs. O, tro det ikke!

FURIA

Tal!

Hvad drømmer dine venner?

CATILINA
Du skal høre. –
Jeg stred i spidsen, med fortvivlet sind,
og søgte døden under sværdets egg.
Til højre og til venstre segned alle;
Statilius faldt, – Gabinius, Manlius;
min Curius dræbtes da mit bryst han dækked;
de alle faldt for blanke Romer-sværd, –
for hine sværd, som vraged mig alene.
Ja, Romas våben vraged Catilina.
Med brustent værge stod jeg, halvt bedøvet,
og sansed intet medens kampens bølger
mig overskylled. Samling vandt jeg først
da alt blev stilt omkring, og jeg så op,
og øjned slaget som et hav – langt bag mig!
Hvorlænge stod jeg der? Det ved jeg kun, –
jeg stod alene mellem mine døde.
Men der var liv i disse brustne øjne;
mundkrogene fortrak sig til et smil;
og smil og øjne retted de mod mig,
der stod alene oprejst mellem ligene, –
mod mig, der havde stridt for dem og Roma, –
mod mig, der stod igen foragtet, vraget
af Romas sværd. – Da døde Catilina.

FURIA
Falskt har du tydet dine dødes drømme;
falskt har du tydet, hvad der dræbte dig.
Med smil og øjekast de bød dig ind
at sove, som de selv –

CATILINA

Ja, hvis jeg kunde!

FURIA
Vær trøstig, – genfærd af en fordums helt;
din hvilestund er nær. Kom; bøj dit hoved; –
nu vil jeg smykke dig med sejrens krans.

Hun rækker den imod ham.

CATILINA

Fy, – hvad er det? En valmuekrans –!

FURIA med vild lystighed
Nu, ja, –
er ikke valmuer smukke? De vil lyse
omkring din pande som en bræm af blod.

CATILINA

Kast kransen væk! Jeg hader dette røde.

FURIA ler højt
Du elsker mer de matte, blege farver?
Godt! Jeg vil hente dig den grønne sivkrans,
som Silvia bar i de våde lokker,
da hendes lig flød op ved Tibers munding.

CATILINA

Ah, hvilke syner –!

FURIA
Skal jeg heller bringe
dig tidsel-klyngerne fra Romas torv,
med brune pletter af det borgerblod,
som strømmed for din hånd, min Catilina?

CATILINA

Hold inde!

FURIA
Eller lyster dig en løvkrans
af vinter-egen ved min moders hus,
der visned da en ung vanæret kvinde
med høje skrig sprang sansesløs i floden?

CATILINA
Tøm alle hævnens skåler over mig
på engang ud –!

FURIA
Jeg er dit eget øje, –
dit eget minde og din egen dom.

CATILINA

Men hvorfor nu –?

FURIA
Ved målet skuer jo
den trætte vandrer på sin vej tilbage.

CATILINA

O, står jeg ved mit mål? Er dette målet?

Jeg er ej levende, – og ej begravet.

Hvor ligger målet?

FURIA

Nær, – såfremt du vil.

CATILINA

Jeg har ej vilje mer; min vilje døde
da alt forspildtes, hvad jeg engang vilde.

(slår ud med hænderne)

Vig langt ifra mig, alle gustne skygger!

Hvad kræver I af mig, I mænd og kvinder?

Jeg kan ej skænke jer –! O, denne skare –!

FURIA

Til jorden bunden er endnu din skygge.

Riv sønder disse tusend trådes næt!

Kom, lad mig trykke kransen i dit hår; –
den har en stærk, en lægsom glemsels-kraft;
den dysser dig til ro; den dræber mindet.

CATILINA klangløst

Den dræber mindet? Tør jeg tro dit ord?

Så tryk din giftkrans tæt omkring min pande.

FURIA sætter kransen på hans hoved
Nu er du smykket. Sådan skal du træde
for mørkets fyrste frem, min Catilina!

CATILINA
Kom, lad os gå! Did ned jeg higer såre; –
jeg stunder hjem til alle skyggers land.
Lad os tilsammen gå! – Hvad fængsler mig?
Hvad binder mine skridt? Jeg føler bag mig
på morgenhimlens hvælv en tåget stjerne; –
den holder mig i livets land tilbage;
den drager mig, som månen drager havet.

FURIA

Følg med; følg med!

CATILINA
Den vinker og den blinker.
Jeg kan ej følge dig før dette lys
er ganske slukket, eller slørt af skyer. –
Nu ser jeg det! Det er ej nogen stjerne;
det er et hjerte, bankende og varmt;
det binder mig; det fængsler og det drager,
som aftenstjernen drager barnets øje.

FURIA

Stands dette hjertes slag!

CATILINA

Hvad mener du?

FURIA
Du har din dolk i bæltet. Kun et stød, –
så slukkes stjernen, knust er dette hjerte,
som stiller fiendtlig sig imellem os.

CATILINA

Jeg skulde slukke –? Blank og spids er dolken –

(med et skrig)

Aurelia! Aurelia, hvor er du?

O, var du nær –! Nej, nej, – jeg vil ej se dig!

Og dog – det tykkes mig, som alt blev godt,
at freden kom, ifald jeg kunde lægge
mit hoved til dit bryst og angre – angre!

FURIA

Hvad vil du angre?

CATILINA

Alt, hvad jeg har øvet!

At jeg har været og at jeg har levet.

FURIA
For sent at angre! Der, hvor nu du står,
går ingen vej tilbage. – Prøv det, dåre!
Nu går jeg hjem. Læg du dit hoved kun
til hendes bryst og se om der du finder
den fred, du søger for din trætte sjæl.
(med stigende vildhed)
Snart vil de rejse sig, de tusend døde;
forførte kvinder slutter sig til dem;
og alle, alle vil de kræve af dig
det liv, det blod, den ære du har røvet.
Forfærdet vil du flygte ud i natten, –
vil flygte jorden rundt langs alle strande,
Actæon lig, af hunde-koblet jaget, –
en skygge, jaget af de tusend skygger!

CATILINA

Jeg ser det, Furia! Her er jeg fredløs.

I lysets verden er jeg hjemløs nu!

Jeg følger dig til alle skyggers land; –
det bånd, mig binder, vil jeg sønderskære.

FURIA

Hvi famler du med dolken?

CATILINA

Hun skal dø.

Et lyn slår ned og tordenen ruller.

FURIA
De store magter jubler ved dit forsæt! –
Se, Catilina, – hist din hustru kommer.

Aurelia kommer angstfuld søgende gennem skoven.

AURELIA
Hvor skal jeg finde ham! Hvor kan han færdes!
Han er ej blandt de døde –
(får øje på ham)
Høje himmel; –
min Catilina!

Hun iler imod ham.

CATILINA forvildet

Nævn ej dette navn!

AURELIA
Du lever! Ja –!
(vil kaste sig i hans arme)

CATILINA afværgende

Vig bort! Jeg lever ikke.

AURELIA

O, hør mig, elskte –!

CATILINA
Ti; jeg vil ej høre!
Jeg hader dig! Jeg ser din fule list;
du vil mig lænke til et halv-livs rædsel.
Stir ikke på mig! Dine øjne martrer, –
de stinger mig i sjælen som en dolk!
Ah, dolken; dolken! Dø! Luk dine øjne –

Han drager sin dolk og griber hende i armen.

AURELIA

Våg, milde guder, over ham og mig!

CATILINA
Luk dine øjne; luk dem, siger jeg; –
i dem er stjerneskin og morgenhimmel –.
Nu vil jeg slukke morgenhimlens stjerne!
(tordenen ruller atter)
Dit hjerteblod! Nu råber livets guder
sit afskedsord til dig og Catilina!

Han hæver dolken imod hendes bryst; hun flygter ind i teltet; han forfølger hende.

FURIA lyttende

Hun strækker sine hænder bønligt mod ham.

Hun beder for sit liv. Han hører intet.

Han støder til! – Der faldt hun i sit blod.

Catilina kommer, med dolken i hånden, langsomt ud fra teltet.

CATILINA
Nu er jeg fri. Snart er jeg intet mere.
Alt sænker sig min sjæl i glemsels tåger;
jeg skimter og jeg hører kun forvirret
som under stride vande. Ved du vel,
hvad jeg har dræbt med denne lille dolk?
Ej hende blot, – men alle jordens hjerter, –
alt levende, og alt, som gror og grønnes; –
hver stjerne har jeg slukt, og månens skive,
og solens ild. Se selv, – den kommer ikke;
den kommer aldrig mere; slukt er solen.
Nu er den hele vide jordens kreds
forvandlet til en kold uhyre grav
med blygråt hvælv, – og under dette hvælv
står du og jeg, forladt af lys og mørke,
af død og liv, – to hvileløse skygger.

FURIA

Vi står ved målet, Catilina!

CATILINA
Nej;
et skridt endnu – før jeg ved målet står.
Frigør mig for min byrde! Ser du ikke,
jeg går med Catilinas lig på ryggen?
En pæl igennem Catilinas lig!
(viser hende dolken)
Forløs mig, Furia! Tag denne pæl; –
med den jeg spidded morgenstjernens øje; –
tag, – tag, og ram den tvers igennem liget,
så mister det sin magt, – og jeg er fri.

FURIA griber dolken

Det ske, du sjæl, hvem jeg i had har elsket!

Afryst dit støv og gå med mig til glemsel!

Hun borer dolken dybt ind i hans bryst; han segner om ved foden af træet.

CATILINA efter et ophold, kommer til besindelse, fører hånden over panden og siger mat

Ah, nu fatter jeg din spådom, gådefulde ånd!

Halvt jeg falder for min egen, halvt for fremmed hånd.

Nemesis har gjort sin gerning. Dølg mig, dødens mulm!

Mørke Styx, løft nu din bølges hoved højt og svulm!

Bær mig over; sink ej båden; jag den rastløs frem
mod den tause fyrstes rige, alle skyggers hjem.

Tvedelt vejen går dernede; jeg skal vandre stum
imod venstre –

AURELIA fra teltet, bleg og vaklende, med blodigt bryst

– nej, mod højre! Mod Elysium!

CATILINA farer sammen

O, hvor dette lyse billed fylder mig med gru!

Det er hende selv! Aurelia, – sig mig, – lever du?

AURELIA knæler ned ved ham

Ja, jeg lever for at stilne dine smerters sø, –
lever for at lægge barmen mod dit bryst og dø.

CATILINA

O, du lever!

AURELIA

Kun en afmagts slør omkring mig faldt;
men mit matte øje fulgte dig; jeg hørte alt, –
og min kærlighed en hustrus kraft mig atter gav; –
bryst ved bryst, min Catilina, går vi i vor grav!

CATILINA

O, hvor gerne! Dog, forgæves er dit glade håb.

Vi må skilles. Jeg må følge hævnens hule råb.

Du kan haste let og frigjort frem til lys og fred;
jeg må over glemsels-floden, må i mørket ned.

Dagen gryr i baggrunden.

AURELIA peger mod den stigende lysning

Nej; for kærligheden svinder dødens rædsler og dens nat.

Ser du, tordenskyen viger; morgenstjernen vinker mat.

(med oprakte hænder)

Lyset sejrer! Ser du, dagen kommer stor og varm!

Følg mig, Catilina! Døden griber alt min barm.

Hun segner ned over ham.

CATILINA trykker hende tæt til sig og siger med sin sidste kraft

O, hvor lifligt! Grant jeg mindes nu min glemte drøm,
hvordan hvælvets mørke spredtes af en stråle-strøm,
hvordan barnerøster sang imod den unge dag.

Ah, mit øje vorder dunkelt, og min arm er svag;
men i sindet er det lyst, som aldrig før det var,
og min fortids vilde vandring ligger bag mig klar.

Ja, mit liv var uvejrs rasen under natlyns glød;
men en rosenfarvet morgendæmring er min død.

(bøjer sig over hende)

Du har sjælens mulm forjaget; i mit bryst er ro.

Se, jeg følger dig til lysets og til fredens bo!

(han river dolken raskt ud af sit bryst og siger med døende stemme)

Morgnens milde magter skuer i forsoning ned;
du har nattens ånd besejret ved din kærlighed!

Under det sidste optrin har Furia fjernet sig mere og mere mod baggrunden, hvor hun forsvinder mellem træerne. Catilinas hoved synker ned på Aurelias bryst; de dør.

Innledning til Catilina
ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

Sommeren 1874 besøkte Ibsen Norge for første gang etter utreisen i 1864. Han var nå en etablert forfatter, men hans økonomi var fremdeles vanskelig, og han var avhengig av fortløpende å kunne sende eldre (omarbeidede) og nye verker ut på bokmarkedet, samtidig som han arbeidet aktivt for å få sine tidligere stykker satt opp ved ulike teatre. Økonomiske hensyn, kombinert med at han under arbeidet med Kejser og Galilæer (1873) nettopp hadde fordypet seg i studiet av romersk historie, var sannsynligvis medvirkende årsaker til at han foreslo for sin forlegger å markere sitt 25-årsjubileum som forfatter med en ny utgivelse av debutdramaet Catilina 1850. I et brev til Frederik Hegel datert 23. november 1874 skriver han:

Til næste år fejrer jeg, foruden som student, også mit 25-årige forfatterjubilæum. I Marts måned 1850 udkom nemlig «Catilina», drama i tre akter, hvilket var den første bog, jeg lod trykke. Dette arbejde indeholder adskilligt godt ved siden af adskilligt umodent; i de senere år har kritiken ofte fremhævet det som karakteristisk for mig at jeg debuterede med dette stykke; og jeg må selv være enig heri, idet jeg nu føler at det hænger nøje sammen med mine daværende livsforholde, og at det indeslutter i sig spirerne til adskilligt, som senere er kommet frem i min digtning. […] Der skulde ikke røres ved tankerne og ideerne, men kun ved disses sproglige form.

Før nyutgivelsen foretok Ibsen en grundig revisjon av sitt ungdomsverk. Omarbeidelsen gjaldt langt mer enn den språklige form, og var så gjennomgripende at da Catilina utkom på ny i 1875, var ikke bare originalens noe haltende versifikasjon rettet i samsvar med metrikkens krav, han hadde også endret ordvalg og billedbruk og korrigert originalens av og til feilaktige referanser til romerske forhold. De omfattende endringene kan skyldes at Ibsen på grunn av sin nye lærdom, og på bakgrunn av sine egne erfaringer de fire årene i Roma (1864–68), nå hadde ervervet seg kunnskaper som gjorde at han ønsket å korrigere sitt debutdrama.

Det generelle inntrykk av Ibsens revisjonsarbeid er at han som regel holder seg til de opprinnelige forestillinger og intensjoner. Utskiftning av uttrykk er som regel språklig, metrisk og billedmessig betinget. Ibsen fikk kritikk for den skjødesløse metrikken i

Catilina 1850, og i 1875-utgaven er så godt som alle uregelmessigheter i forhold til femfotsjambene/blankverset rettet opp. Slike uregelmessigheter kunne være over- og undertallige verslinjer, manglende opptakter, substitusjon (flere trykksvake stavelser etter hverandre) og reduksjon (manglende trykksvake stavelser). Følgende passasje fra 1850-utgaven gir et godt inntrykk av hele verkets revisjon til regelrett form ():

ha, det er min Opvaagnen af de Drømme
om Storhed, om et daadrigt Liv,
som længst jeg næred' – kun i Sjælens Indre
var deres Tumleplads og Ingen kjendte dem!
– Ha! det er ei hiin tunge Rolighed
langt fra Verdenslarmen, som mig skrækker –
– nei – for et Øieblik at lyse klart
og flammende som Meteoret,
for med en herlig Daad at vie ind
mit Navn til Storhed, til Udød'ligheden –

I 1875-utgaven er det endret til ():

Nu er jeg vågnet op af alle drømme
om magt, om storhed, om et dådrigt levnet; –
de svandt som duggen; i mit indres nat
var deres tumleplads; – dem ingen kendte.
Det er ej denne dumpe døs og ro,
afstængt fra verdens larm, som skræmmer mig.
Hvis blot et øjeblik jeg kunde lyse
og flamme som en stjerne i sit fald, –
hvis blot jeg en gang med en herlig dåd
fik knytte mig og navnet «Catilina»
til ry og til udødelige sagn, –

Det store antall «ha» er fjernet og erstattet med mindre svulstige uttrykk i 1875-utgaven. Det er også en betydelig reduksjon i bruk av utropstegn (jf. i begge tilfeller eksemplet ovenfor). Dette er betegnende for endringen i stilnivå fra den yngre til den eldre Ibsen.

En rekke endringer i annen utgave er knyttet til realia. Et eksempel er «Den lille Villa mellem dunkle Træer» , som blir til «Den hvide villa mellem mørke trær» (). Med bedre kjennskap til Italia har Ibsen kanskje visst at romerske villaer var store og flotte; den mest berømte, Hadrians villa nær Tivoli, til og med et mektig kompleks av mange bygninger. I første utgave taler Furia om den druknede Tullias

«Tangkrands». Men det at «hendes Liig paa Tibervoven svømmed» , betyr at hun druknet i ferskvann – og følgelig retter Ibsen til

«sivkrans». At liket

«svømmed», er tilsvarende endret til

«da hendes lig flød op ved Tibers munding» (). Når Ibsen også endrer «et bedre Fødeland vi ville finde» til «et nyskabt fædreland vi vil os finde» (), kan det henge sammen med at fødeland er knyttet til betydningen «land der en selv er født», og det stemmer jo ikke her. «Meteoret» i første utgave er blitt til «en stjerne i sit fald», dvs. en utskiftning av species-betegnelser til fordel for én (mer enhetsskapende) genus-betegnelse. I annen utgave har Ibsen også vært opptatt av dels å variere, dels å erstatte flere av forekomstene med andre begreper: «fædrelandets velfærd» (erstatter «dets gamle Frihed» ), «nyskabt liv» (erstatter

«Frihedssindet»), «borgerfrihed […] borgerånd» (erstatter «Frihed! Frihed»). Det er snarest tale om en berikelse, ikke en dreining av talens innhold.

Under omarbeidelsen tok han (slik han allerede hadde gjort i

Digte 1871 og Kejser og Galilæer 1873) hensyn til anbefalingene fra det nordiske rettskrivningsmøtet i 1869. Beretninger om det nordiske språkmøtet ble skrevet av sekretærene for møtet, Jakob Løkke for Norge og K.J. Lyngby for Danmark (begge 1870) og Arthur Hazelius for Sverige (1871). Løkke viser til at de foreslåtte endringer for lengst var anbefalt, særlig av Rasmus Rask for dansk-norskens vedkommende, at de til dels allerede var tatt i bruk, og at de ville forenkle hvert språks rettskrivning og samtidig nærme det ene språket til det andre og derved gjøre det lettere for Nordens folk å forstå og tilegne seg hverandres litteratur. Til dels var det snakk om å vende tilbake til tidligere skriveskikk, for eksempel små forbokstaver i substantiver. Videre var det bare snakk om endringer av skrivemåte, ikke uttale og bøyning. Endringene gjaldt også valgfrie former.

Catilina 1850 var trykt i fraktur. Den nye utgaven benytter antikva, som hadde vært skriftsnittet i alle Ibsens utgaver fra og med Brand (1866), og som også var anbefalt av det skandinaviske språkmøtet. Ved å sammenligne språket i Catilina-utgavene fra 1850 og 1875, vil man få et inntrykk av utviklingen i Ibsens språkbruk. Det vises i denne sammenheng tilbake til den språklige redegjørelsen i innledningen til første utgave.

SPRÅKET I CATILINA 1875

RETTSKRIVNING.

Ibsen har helt ut sluttet seg til anbefalingene fra 1869, også de valgfrie: Han skriver for eksempel visshed med dobbel konsonant for å markere kort vokal. Samfunds-ånd og mange andre lange ord skrives med den anbefalte bindestreken. Han skriver liten forbokstav i substantiver og i 2. person entall av personlig pronomen ( «Du»,

«Dig» i 1. utg.; «I»,

«eder» i 2. utg.), men for eksempel stor R i Romer-, der han også bruker bindestrek når ordet forekommer i sammensetninger. Han regner altså personavledningen til landsnavnet som egennavn når den opptrer alene eller utskilt. Det var det ingen regel for, hverken fra 1869 eller i grammatikkene, men det var ikke uvanlig.

Norvagisering av fremmedord forekommer i form av at c blir til k ( konsulatet, diktatoren). Endring fra hvidskende til hviskende er et eksempel på å sløyfe d foran s der d-en ikke er del av ordets rot.

BØYNING.

Flertallsbøyning av verb er forlatt: «et bedre Fødeland vi ville finde» blir til «et nyskabt fædreland vi vil os finde» ; i «sælsomt flamme dine Blikke» endres verbformen til flammer (uth. her). Dette var i samsvar med reglene i J. Aars' ordlister, som også Kirkedepartementet la til grunn for offisiell rettskrivning. I 1866-utgaven opplyser Aars at flertallsbøyningen ikke brukes ved hans egen skole, og i 1874-utgaven skriver han om flertallsformene av verb at neppe noen forfatter lenger bruker dem konsekvent, og at det levende språk fullstendig har oppgitt dem. (Sitert hos Vinje 1978, 218.)

Det er ikke mange norvagismer i bøyningsverket utenom den utskiftede flertallsbøyningen av verb. Men de forekommer: «i sidste Gløden ifra Vestens Sol» endres til «ved sidste blinket ifra vestens sol» (, uth. her). At dette skulle oppfattes som bestemt form, var uvisst i første utgave, men her er det sikkert, og utelatelsen av foranstilt artikkel er et ytterligere talemålstrekk, av Ivar Aasen ( Norsk Grammatik § 311) hevdet å skje

«naar en naturlig Egenskab ved Tingen bliver stærkt fremhævet ved Adjektivet» . Andre norvagismer er «kom ihug» (uth. her): Hu er vanligst hos Ibsen, men Hug er ingen sjelden form. Det er ingen klar kronologisk eller betydningsmessig fordeling av formene. Hug var en foreldet form i dansk, og må her kunne regnes som en norvagisme.

«Skynd Dig Gamle» endres til «skynd dig, gubbe» (, uth. her); men selv dette finnes hos Molbech, som kaller det svensk og viser til «Bording; Moth; enkelte nyere Digtere» .

I behandlingen av fremmedord foretar Ibsen av og til full utskiftning; Echo er endret til genlyd. Dette blir vanligvis regnet som

«fornorskning» til forskjell fra norvagisering av skrivemåten. Men også Molbech fører opp Gienlyd (og ikke Echo), så det er like snart en fordanskning. Det samme gjelder Sympathi, endret til samklang. Også dette har Molbech, men som synonym har han Harmonie. Slik også NRO samklang 2 a: «samstemthet; innbyrdes forståelse; harmoni (2)» , nettopp med dette stedet i Catilina som belegg. Videre er Bacchanal blitt drikkelag (også hos Molbech 1859).

Ut fra moderne norsk kan enkelte detaljer virke som norvagismer uten at de er det: «Saa lad os fly i dette Øieblik –» endres til «Så lad os nytte dette øjeblik!» (, uth. her). Verbet nytte er godt belagt i eldre dansk (Molbech 1859, ODS). [M]undkrogene er en tilsynelatende norvagisme, men det finnes ikke spor av den i samtidig norsk; dette må tvert om regnes som en ny danisme hos Ibsen. Ordet er angitt i ODS: mundkrog (og -krig), men mangler hos Molbech.

Av de markante nye ord i 1875-utgaven kan nevnes drømmeløs, feltråb, giftfuld, halvglemt, ildflod, ildhav, luftsyn, taksomhed. Det vises for øvrig til den elektroniske delen av HIS, der det finnes en liste over mer markante ord ( hapax legomenon) i henholdsvis Catilina 1850 og 1875.

I et forord til den nye versjonen av Catilina skriver Ibsen om sin ungdommelige revolusjonslyst og sin kritiske distanse til kildematerialet (Cicero og Sallust) den gang han forfattet sitt første skuespill. Han
delte […] ikke dengang de to gamle romerske skribenters opfatning af Catilinas karakter og handlemåde, og jeg er endnu tilbøjelig til at tro at der dog må have været adskilligt stort eller betydeligt ved en mand, med hvem majoriteternes ufortrødne sagfører Cicero ikke fandt det hensigtsmæssigt at give sig ikast […] der gives få historiske personer, hvis eftermæle har været mere udelukkende i modstandernes vold, end Catilinas. ()

I forordet understreker Ibsen at den nye utgaven ikke avviker fra originalen med hensyn til

«ideerne, forestillingerne og det heles udviklingsgang» . De to versjoner av dramaet følger hverandre scene for scene, oftest replikk for replikk, og nesten også linje for linje. Endringene, som blir mer gjennomgripende fra annen akt og utover, fører til en utvidelse av teksten; annen utgave er økt med 100 verslinjer, i form av tillegg i annen og tredje akt. Enkelte av de opprinnelige formene fra manuskriptet 1849 (NBO Ms.4° 936; Ibsen 2000) er også tatt inn igjen i annen utgave (jf. ES 3, 377). Ifølge Francis Bull «har dikteren også glattet og pusset mer enn ønskelig kunde være; men der er ingen inngripende endringer i opfatning eller i innhold» (Bull 1928a, 37).

Omarbeidelsen begrunner Ibsen i forordet med at førstetrykket (1850) ble til som «aftryk af mit ufærdige og urettede koncept eller af det allerførste rå udkast» . Særlig er han misfornøyd med 1850-utgaven i rent formell forstand. Han finner nå at «formen [afgav] sågodtsom intetsteds […] et fyldestgørende udtryk for, hvad jeg havde villet» . Det er da også på det rent formelle plan, det vil si i versifikasjonen, at endringene er mest gjennomgripende.

I forordet til annen utgave redegjør Ibsen for at han som ung apotekerbetjent måtte bruke sene nattetimer til dikterisk virksomhet. Han anser dette som den ubevisste årsaken til at nesten hele handlingen foregår ved nattetid. En merkbar endring i annen utgave er utvidet bruk av dagslys. «Som lette Luftgestalter de forsvandt» endres til «Som lette sommerskyer de forsvandt» (), «fremtræder skarpt og klarlig for min Sjæl» erstattes av

«fremtræder klart som solen for mit syn» (). I stedet for «for Sværdet vil vi bløde» heter det nå «Til bad i kampens morgenskyer røde» (). Den opprinnelige sluttreplikken «Himlens høie Guder skue med Forsoning ned» endres til «Morgnens milde magter skuer i forsoning ned» (),

«Du har Mørkets Magt beseiret ved din Kjærlighed!» blir til «du har nattens ånd besejret ved din kærlighed!» ().

Noe av det mest interessante ved endringene fra første til annen utgave av Catilina er den tydelige kvalitetsforskjellen mellom de to versjonene. Billedbruken i annen utgave kan sies å være forbedret:

«der pladsker Bølgen venligt imod Stranden» endres til «der triller bølgen lydløst imod stranden» (), og « Kometens lig, der flygtig kom og svandt!» (uth. her) blir til «Lig stjerneskuddet alting kom – og svandt» (, uth. her). I første utgave finner vi denne replikken ():

Ha, Daare! troer Du da, de blege Døde
vil lade Dig i Fred, – nei, nei, de skulle
i vilde Hobe samles rundt om Dig; –
fælt vil de stirre med de hule Øine,
og kræve blodig Hævn – –

I annen utgave lyder den tilsvarende replikken ():

Snart vil de rejse sig, de tusend døde;
forførte kvinder slutter sig til dem;
og alle, alle vil de kræve af dig
det liv, det blod, den ære du har røvet.
Forfærdet vil du flygte ud i natten, –
vil flygte jorden rundt langs alle strande,
Actæon lig, af hunde-koblet jaget, –
en skygge, jaget af de tusend skygger!

Ibsens omarbeidelse innebar så gjennomgripende endringer at Catilina 1875 må karakteriseres som et nytt verk i forhold til den opprinnelige utgaven fra 1850.

TILBLIVELSE

Ibsens brev til Hegel 23. november 1874, der hans første planer om en nyutgivelse av Catilina er omtalt, er sitert ovenfor. Ved månedsskiftet november/desember mottok han fra Hegel et eksemplar av førsteutgaven, til bruk ved omarbeidelsen, jf. takkebrev til Hegel av 2. desember 1874. Allerede 30. desember melder han i brev til Hegel at omarbeidelsen på det nærmeste er ferdig. Renskriften av den nye versjonen ble fullført og sendt til forlaget 27. januar 1875. I et brev som fulgte manuskriptet, bad Ibsen om at Hegel måtte sørge for makulatur av gjenværende eksemplarer av første utgave (1850). Ifølge forordet, som ble omtalt i brevet til Hegel allerede 23. november 1874, er nyutgivelsen inspirert av oppholdet i Norge sommeren 1874. I tillegg har Ibsen kunnet trekke veksler på sine kunnskaper etter arbeidet med det nylig utgitte Kejser og Galilæer, og han har fulgt de anbefalinger som han selv var med på å vedta under språkmøtet i Stockholm i juli 1869 (se ovenfor).

UTGIVELSE

Catilina utkom i månedsskiftet februar/mars 1875 ved Gyldendalske Boghandels Forlag, København. Boken var trykt ved Thieles Bogtrykkeri. FU 1, II angir opplagstallet til 3000 eksemplarer, mens katalogen for Ibsen-utstillingen ved Universitetsbiblioteket i Oslo 1928 angir det til 3100 (1928, 23). H.L. Tveterås setter det til 3112 eksemplarer (Tveterås 1950–96, b. 2, 196). Tveterås opplyser at det høye opplagstallet trolig skyldtes velvilje fra forleggerens side. Hegel skal ikke ha regnet med at den nye utgaven av ungdomsdramaet ville bli noen salgssuksess, noe den heller ikke ble; opplaget varte i 16 år, til 1891 (Tveterås 1950–96, b. 2, 196).

Ibsen mottok 9. mars 1875 et første eksemplar av Catilina 1875 (brev til Hegel 10/3 1875). Honoraret var 150 prøyssiske talere og 200 spesidaler (brev fra Hegel 23/2 1875). Ibsen bad sin forlegger benytte deler av honoraret til «at lade indkøbe sjællandske jernbaneaktier» (brev til Hegel 16/3 1875).

I en bokannonse for Gyldendals Boghandels Forlag i Illustreret Tidende oppgis prisen for

Catilina å være «1 kr. 75 Øre, eleg. indb. 3 kr.» (Gyldendal 1877/78).

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

I en anonym anmeldelse i Nær og Fjern IV, nr. 146, København 1875, heter det: «Det kan ikke nægtes, at ‹Catilina› trængte til at pudses lidt op […] men forøvrigt indtager neppe ‹Catilina›, selv ikke i sin nye skikkelse, nogen fremragende Plads i den ny-norske Litteratur» (Anonym 1875). I sitt tidsskrift Det nittende Aarhundrede , juni 1875, s. 245–47, skriver Georg Brandes om Henrik Ibsens Catilina og gir uttrykk for at annenutgaven av stykket er stilistisk forbedret og dermed generelt bedre enn første versjon. Brandes sammenligner parallelle passasjer i de to utgaver og priser 1875-utgaven (Brandes 1875).

Ludvig Kristensen Daa anmeldte stykket i artikkelen « Catilina, Drama af Henrik Ibsen» i

Tids-Tavler 1876, s. 172–76. I sin anmeldelse skriver Daa at den berømte dikter med nyutgivelsen av Catilina hadde «skænket os en ganske sjælden nydelse» . Han fremhevet den nye utgavens «glimrende sprog» og

«harmonisk[e] versbygning». Men i all hovedsak var Daas anmeldelse en kritikk av manglende historisk korrekthet: «Ibsen har visselig uret i at enten for Catilinas eller nogen anden Romers stræben var borgerfrihet maalet» (Daa 1876).

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

- [1880]. «Cataline – 1st act». Ibsen, Henrik & Peter Dass: Translations from the Norse [of Henrik Ibsen and Peter Dass]. By B.S.S. [i.e. Andrew Johnston]. Gloucester, Printed for Private Circulation, [5]–41

- 1896. Catilina : Drama in 3 Akten. Autorisierte Übersetzung aus dem Norwegischen von Hugo Greinz. Paris, Albert Langen. XVI, 136 s.

- 1896. «Pervaja drama» [Første drama]. Ibsen, Henrik: Sobranie sočinenij, 4. St. Petersburg, Izdanie I. Jurovskago, [329]–33. Forordet til Catilina (2. utg.), overs. av forlaget

- 1902. Catilina : drame en trois actes et en vers. Traduit du norvégien par le Vicomte de Colleville et F. de Zepelin. Précédé d'une préface des traducteurs. Paris, Librairie Nilsson. 219 s.

- 1903. Sämtliche Werke in deutscher Sprache, 1. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, Fischer. XLIX, 567 s. Inneholder bl.a. Catilina, overs. av Christian Morgenstern

- [1906]. Katilina : drama v trech dejstvijach. Per. s datsko-norvežsk. A. i P. Hansen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunta. 114 s.

OPPFØRELSE

I 1875 sendte Ibsen den nye utgaven av Catilina til

«højvelbårne herr hofmarskalken herr Erik af Edholm» (brev 10/3 1875). Erik af Edholm var teatersjef ved Kongl. Dramatiska Theatern, men Ibsen presiserte at intensjonen med oversendelsen bare var at boken måtte

«nyde den ære at optages i herr hofmarskalkens private bogsamling» . Det var nemlig ikke forfatterens mening å innlevere stykket til teateret;

«til opførelse egner det sig ikke», skrev han i brevet.

Det gikk 32 år fra Catilina forelå i førsteutgave til stykket ble satt opp ved noe teater, og da var det den omarbeidede teksten som lå til grunn for oppførelsen. Initiativ til urpremieren kom fra Ludvig Josephson (1832–99), som var teatersjef ved Nya teatern i Stockholm. Han henvendte seg til Ibsen i et brev av 28. september 1879. Av Ibsens svar fremgår at Josephson ønsket retten til å oppføre Ibsens siste skuespill, Et Dukkehjem (1879). Av Ibsens svarbrev 17. november fremgår det at «Det kgl: theater har allerede for længe siden fået løfte på mit nye skuespil med udelukkende ret til at opføre samme i Stockholm» . Josephson fikk i stedet tilbud om rettighetene til Kjærlighedens Komedie, Brand og Kejser og Galilæer . Josephson besvarte Ibsens tilbud 10. januar 1879.

Om rettigheten til Catilina skrev Ibsen at han var
villig til at overlade [Josephson] retten til at opføre Catilina på Nya teatern i Stockholm mod et honorar af 400 (fire hundrede kroner) såfremt første opførelse af stykket finder sted senest 31. December dette år (brev til Josephson 28/1 1880).

Catilina ble ikke oppført innen denne fristen. Først ett år senere, 3. desember 1881, foregikk urpremieren på Nya teatern i Stockholm (Blanc 1906, 1). Til grunn for Nya teaterns svenske oversettelse lå «den 1875 utgifna andra, öfverarbetade upplagan» av Catilina ( Nya Dagligt Allehanda 5/12 1881).

Tittelrollen Catilina ble fremført av Emil Hillberg, Aurelia ble spilt av Jenny Maria Stenberg, Furia av Louise Fahlman, Curius av William Engelbrecht og Manlius av Sven Eduard Nilsson. Richard Henneberg hadde komponert musikk til oppførelsen, men notene gikk trolig tapt i brannen ved teateret i 1925. Ifølge teaterplakaten ble det også fremført annen musikk i tilknytning til oppførelsen, nemlig «Ouverture och Entreacter till ‹Prometheus› af Beethoven» . Dette er musikk fra balletten Die Geschöpfe des Prometheus, op. 43, men formuleringen «Ouverture och Entreacter» er ikke helt entydig. Beethovens ouverture til verket ble spilt før Catilinas første akt. Etter ouverturen har Beethovens komposisjon en «Introduction» til ballettens første akt. Denne er trolig spilt før Catilinas annen akt. Balletten har imidlertid bare to akter, og det er ingen introduksjon til annen akt. Beethovens musikk består ellers av forholdsvis korte dansesatser, med unntak av «Finale» i annen akt. Det er en lengre sats og bringer det berømte temaet som brukes i hans Eroica-symfoni. Det er mest sannsynlig denne finalen som ble spilt før Catilinas tredje akt.

Som honorar for Catilina førte Ibsen i regnskapet for 1882 kr 400, som tilsvarte hans krav (NBO Ms.fol. 3222, 65).

Etter urpremieren ble ikke Catilina oppført flere ganger i Ibsens levetid.

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Etter urpremieren på Nya teatern i Stockholm 3. desember 1881 ble stykket anmeldt i flere svenske aviser 5. og 6. desember. Noen av anmeldelsene er gjengitt i det norske Morgenbladet, nr. 338 A (HFL 3, 31). Stockholms Dagblad opplyser at urpremieren foregikk «för fullsatt salong» (Anonym 1881d). Ifølge Aftonbladet var «en del af publiken ganska belåten och gaf äfen oförbehållsamt luft åt denna känsla» (A.F. 1881). Men anmelderne var likevel ikke tilfredse etter urpremieren. Anmelderen i Nya Dagligt Allehanda hevdet at «Stycket kan utan tvivel vara af interesse för litteraturhistorikern ex professo, men att det ej har med scenen att göra, inser man bäst efter dess uppförande» (Anonym 1881b).

Det var flere forhold ved Catilina som ikke tilfredsstilte anmeldernes forventninger. Komposisjonen var ikke like konsekvent som Ibsens senere dramatikk ( Post och Inrikes Tidningar 5/12 1881), og ifølge Aftonbladet led karaktertegningen «af det felet, att vara alt för fullfärdig på förhand, så att om någon egentlig utveckling är här ej tala» (A.F. 1881).

Anmelderen i Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning undret seg over
att Henrik Ibsen, kommen till mognad, velat låta ett sådant dramatiskt odjur, som Catilina, bära ut hans namn till en allmänhet, som deri vant sig att se en fullgod borgen för en dramatisk konstbyggnad af mindre vanligt slag, det är fast obegripligt – och ännu obegripligare blir detta, när man vet, att han för ej så länge sedan kostat på Catilina en öfverarbetning (Anonym 1881a).

Til tross for innvendinger som ble reist mot oppsetningen, mente anmelderen i Post och Inrikes Tidningar at Catilina likevel var

«ett stycke af stort interesse och väl värdt att ses» , og at oppsetningen som helhet var

«[…] vacker och vårdad» (Anonym 1881c), mens Stockholms Dagblad påpekte at den var «gjord med mycken omsorg» (Anonym 1881d).

Ludvig Josephson underrettet Ibsen om kritikernes mottagelse av urpremieren på Catilina. Ibsen uttrykte i brev til Ludvig Josephson 25. januar 1882 sin reaksjon på følgende måte:

Af Deres sidste venlige brev erfarer jeg at «Catilina» ved opførelsen i Stockholm ikke har havt den fremgang, som De, og ligeledes jeg, havde ventet. Jeg holder adskilligt på dette drama og mener fremdeles at det må gøre en ikke ringe scenisk virkning når det får en i alle henseender og på alle punkter udmærket udførelse. Men dette sidste er rigtignok også en aldeles nødvendig betingelse.

Tekstredegjørelse til Catilina
skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS' hovedtekst, er førstetrykket fra 1875. (Om forholdet til den første hovedversjonen HIS utgir, Catilina 1850, se avsnittet Tilblivelse.)

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

- Deichmanske biblioteks eksemplar (*Ib8c 5 ex)

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (74ga05815)

- Vigdis Ystads eksemplar

Det er ikke avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene.

Nr. 1 er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn sammen med omslagsbladet. Innbindingen er bibliotekets egen, solid, utført i rødt kunstskinn med gulltrykk på ryggen. Rectosiden av fremre og versosiden av bakre forsatsblad har bibliotekets emblem i symmetrisk mønster. Versosiden av fremre og rectosiden av bakre forsatsblad er blanke, ensfarvet grågrønne. Omslagsbladene er grønne; fremre omslag har tittel og kolofon på rectosiden og forlagsreklame på versosiden; bakre har forlagsreklame på begge sider.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av ni ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 112 x 170 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde x høyde. Arksignaturene 2–9 (tekst: «Henrik Ibsen: Catilina») finnes på s. 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113 og 129. Bokens omfang er 144 sider. Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer smusstittel s. [1], blank s. [2], tittelside s. [3], blank s. [4] og går fra side 6 til 140. Teksten

«Forord» står på s. [5]–12, nytt tittelblad følger på s. [13], rollelisten s. [14]. Dramateksten begynner på s. [15]. S. [141]–[144] inneholder forlagsreklame. På s. [48] og [96] begynner nye akter, og pagineringen er utelatt.

TYPOGRAFI.

En faksimile av tittelbladet gjengis i illustrasjon s. . Smusstittelen, forordets overskrift og tittelen på tittelbladet s. [13] er midtstilt i et fett snitt. Initial er brukt i forordet. Rollelisten er venstrestilt, rollenavnene er uthevet ved sperring. Rollenavn og aktoverskrifter er satt i samme grad som replikkene, men er uthevet ved sperring. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn forordet og replikkene. Sceneanvisninger står i parentes. Mellom akt- og sceneoverskrifter og etter sceneslutt brukes enkel skillestrek av varierende lengde. Ved aktslutt brukes dobbel finalstrek. Pagina er plassert i overmarg med en kort strek under.

Trykkvaliteten er god, men noen få steder litt svak, med den følge at punktum enkelte steder ikke er synlig. Det er et lite antall typografiske mangler og inkonsekvenser, som er rettet stilltiende i HIS' hovedtekst.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er solid, noe gulnet, med flere små, brune flekker. Gullpregene er noe slitt. Det finnes enkelte innbrettede hjørner som følge av skjev beskjæring. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

Det er bevart tre egenhendige manuskripter til Catilina 1875: et utkast til forordet, NBO Ms.4° 1938:1, en påbegynt renskrift, NBO Ms.4° 1938:2, og et trykkmanuskript, NBO Ms.4° 1395 (se

Manuskriptbeskrivelse). Utkastet til forordet og den påbegynte renskriften inneholder noen egenhendige rettelser og endringer av mindre omfang og avviker i liten grad fra trykkmanuskriptet. Dette har noen få stilistiske ulikheter som «savnede» for

«manglede» og «erindrede» for

«mindedes» i de to øvrige kildene. I trykkmanuskriptet har Ibsen foretatt en del rettelser som er tatt til følge i grunnteksten. Med unntak av avvik i tegnsettingen er det likt med grunnteksten.

I ES (3, 377) bemerkes det som eiendommelig at noen få formuleringer som er endret i det bevarte manuskriptet til Catilina 1850 (NBO Ms.4° 936), har funnet veien til Catilina 1875 i sin urettede, strøkne form. F.eks. er i NBO Ms.4° 936 «Ja under Venskabs maske!» rettet til «Blandt dine Venner» , som tilsvarer teksten i Catilina 1850, mens Catilina 1875 og trykkmanuskriptet NBO Ms.4° 1395 har

«Forrådt bag venskabs maske!». ES gir ingen forklaring på dette; HU (1, 216) gjentar opplysningen, og føyer til at Ibsen ikke har hatt tilgang til NBO Ms.4° 936. Det er lite trolig at han har hatt det nå tapte trykkmanuskriptet til Catilina 1850 for hånden under bearbeidelsen av Catilina 1875. I et brev til Ole Schulerud 5. januar 1859 ber han riktignok om å få Catilina-manuskriptet tilbake (hvilket sies ikke), men om Schulerud faktisk returnerte noe manuskript, vet vi ikke. Det kan imidlertid ikke utelukkes at Ibsen har hatt erindringer om de opprinnelige formuleringene, særlig siden det dreier seg om tekst i bunden form.

I Ibsens levetid kom Catilina 1875 også ut i 1891 og i 1898. Avvikene mellom utgavene i 1875, 1891 og 1898 angår mindre endringer i stavemåte, tegnsetting og enkle (rettede og nye) trykkfeil.

I tillegg til HIS' hovedtekst finnes en diplomatarisk gjengivelse samt fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk (og for manuskriptene: med faksimile), med mulighet for søk og sammenligning. Her finnes også en metrisk analyse av teksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de øvrige tekstkilder fra Ibsens levetid blitt konsultert. Egenhendighet er gitt prioritet.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i Catilina 1875 er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer. Ibsen hadde dessuten sluttet seg til anbefalingene fra det nordiske språkmøtet 25.–30. juli 1869, også de valgfrie (f.eks. dobbel konsonant for å markere kort vokal). Dette gjør at de to hovedversjonene av Catilina er svært ulike i ortografien.

Ibsen beholder i Catilina 1875 i noen tilfeller også eldre skrivemåter (f.eks.

«foer» i stedet for språkmøtets anbefalte

«fór»), og i valget mellom det gjeldende

«Heelt anderledes» og det anbefalte «Helt anderledes» går han tilbake til det eldre

«Hel anderledes». Det er få norvagismer, men noen finnes, f.eks. «ved sidste blinket ifra vestens sol» , med dobbel bestemmelse og utelatt foranstilt artikkel. Den avvikende formen

«Allebroger» (for «Allobroger») holder Ibsen fast ved her som i Catilina 1850.

I rollelisten står «En olding» oppført, mens dramateksten har «En gammel Soldat» og «Soldaten». Det er trolig en forglemmelse som henger igjen fra Catilina 1850. Et lignende tilfelle er

«Sullas genfærd» i rollelisten. Det dukker opp «i lignelse af en olding i rustning og toga» og som «Et skyggebillede» og

«Skyggen» ().

Alle tekstkilder til Catilina 1875 har formen «Germanniens» (). MU hevder at «nn skyldes en falsk, forlængst forladt tydning (Geir-mann); lat. Germani» og retter derfor til «Germanien» og

«Germaner». Men mer sannsynlig er det nok at Ibsen kan ha hentet inn -nn- fra et analogt ord, kanskje

«alemanner». Endelig skal det nevnes at Ibsen har valgt formen «trær» for

«træer». Rimordet er «der», og ODS skriver at ordet undertiden skrives «trær».

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, f.eks. når de markerer sceneskift, og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som har karakter av ornament alene, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Catilina 1875 angår manglende punktum på steder der det er satt av plass til slike (rettet stilltiende i samsvar med HIS' standardisering, se ovenfor), samt ett tilfelle av spørsmålstegn for utropstegn (der vi retter i tråd med MU 5, 5). Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS. Rettelsen er anført i det tekstkritiske noteapparatet. En mulig feil som ikke kan rettes entydig, er også anført i noteapparatet.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til en redegjørelse i innledningen til Catilina 1875. Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I MU og SU er Catilina 1875 trykt i de respektive b. 1 (i SU er Catilina 1850 trykt i b. 7). I HU er begge hovedversjonene trykt i b. 1.

ES (som ikke trykker Catilina 1875) samt MU, SU og HU har tekstkritiske bemerkninger til Catilina 1875. Kommentarene dreier seg vesentlig om forholdet mellom Catilina 1850 og 1875. Hverken ES, MU eller SU omtaler manuskriptmaterialet til Catilina 1875, ettersom dette ikke var kjent for utgiverne. (HU omtaler NBO Ms.4° 1938:1 og 2, og utgiverne har visst om, men ikke hatt tilgang til trykkmanuskriptet NBO Ms.4° 1395, se HU 1, 216.)

MU kommenterer rettelser som er foretatt. I HU er Catilina 1875 stilltiende rettet noen få steder i tegnsettingen.

Table of Contents

- Tittelside (HIS)
- Tittelside (HIS)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Forord
- Rolleliste
- Første Akt
- Annen Akt
- Tredje Akt

- Innledning til skuespillet

- Bakgrunn
- Tilblivelse
- Utgivelse
- Oversettelser
- Oppførelser

- Tekstredegjørelse til skuespillet

- Full tekstredegjørelse