CATILINA

1. versjon (1850)

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1860 i Christiania av Edvard Larssen. Dette er det tidligste kjente bildet av Ibsen. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

CATILINA

DRAMA I TRE ACTER

AF BRYNJOLF BJARME

CHRISTIANIA

I KOMMISSION HOS P. F. STEENSBALLE

F. STEENS BOGTRYKKERI

1850

CATILINA

LUCIUS CATILINA, romersk Adelsmand

AURELIA, hans Hustru

FURIA, en Vestalinde

CURIUS, Catilinas Slægtning, en Yngling

MANLIUS, en gammel Kriger

LENTULUS
COEPARIUS
GABINIUS
STATILIUS
CETHEGUS unge romerske Adelsmænd

AMBIORIX
OLLOVICO Allebrogernes Gesandter

EN VESTALINDE

EN OLDING

BETJENTE VED VESTAS TEMPEL ; TJENERE , GLADIATORER , KRIGERE og ALLEBROGERNES LEDSAGERE

EN AAND

Første og anden Act foregaaer ved og i Rom, tredie Act i Etrurien.

FØRSTE ACT

Landeveien ved Rom; i Baggrunden fremrage Byens Taarne og Mure. Det er Aften.

CATILINA staaer lænet mod et Træ til Venstre, hensunken i Eftertanke

– – – – – – –

(efter en Pause)

Jeg maa, jeg maa, saa byder mig en Stemme,

i Sjælens Dyb, og jeg vil følge den; –

jeg føler Kraft og Mod til noget bedre,

til noget Høiere end dette Liv –

en Række kun af tøilesløse Glæder! –

Nei, nei, de fyldestgjør’ ei Hjertets Trang!

– Jeg sværmer vildt; kuns Glemsel er min Higen,

det er forbi! mit Liv har intet Maal! – –

– – – – – – – – – – – – –

Ha! hvad blev vel af mine Ungdomsdrømme?

Som lette Luftgestalter de forsvandt, –

kuns bitter Skuffelse de lod tilbage,

hvert dristigt Haab har Skjæbnen røvet mig!

(med Heftighed)

Foragt dig selv, foragt dig, Catilina!

den ædle Kraft du føler i din Sjæl, –

og hvad er Maalet vel for al din Stræben?

Kuns Mættelse for sandseligt Begjær!

(roligere)

Dog stundom end, som nu i denne Time,

en lønlig Tanke ulmer i mit Bryst!

Ha! naar jeg seer mod Staden hist, det stolte,

det høie Roma, – og den Usselhed

og det Fordærv, hvortil det længst er sjunket,

fremtræder skarpt og klarlig for min Sjæl, –

da raaber høit en Stemme i mit Indre:

«Vaagn, Catilina! Vaagn, og vord en Mand!» – –

(afbryder sig selv)

Dog, det er Gjøglespil og Nattens Drømme,

og Eensomhedens Aandefostre kun;

ved mindste Lyd fra Virklighedens Rige

de flygte ned i Sjælens tause Dyb! – – –

– – – – – – – – – – – – –

Ambiorix, Ollovico med deres Ledsagere komme ind fra Høire, uden at bemærke Catilina.

AMBIORIX

See hist vor Reises Maal, det stolte Romas Mure;

mod Himlen rager frem det høie Capitol.

OLLOVICO

Saa det er Roma da? Italiens Herskerinde,

og snart Germaniens, Galliens og maaskee!

AMBIORIX

Desværre, ja, – saa tør det maaskee vorde,

og haardt og tungt er Romas Herredom;

til Jorden ned den Kuede det tynger; –

thi kom vi hid, afsendte fra vort Folk,

at søge Ret for Krænkelserne hjemme,

og Ro og Fred for Allebrogerland.

OLLOVICO

Og det vil skjænkes os;

AMBIORIX

Det vil vi haabe;

thi sikkert veed vi det Modsatte ei.

OLLOVICO

Du frygter, synes det?

AMBIORIX

Maaskee med Rette!

Nidkjær var Roma stedse for sin Magt; –

Og see, Ollovico, see dette stolte Rige

regjeres ei af Høvdinger, som vi;

derhjemme vælges ud den Viseste, den Bedste,

den Klogeste i Raad, den Kjækkeste i Strid;

ham kaare vi, den Første af vor Stamme

til Leder ud, til Hersker for vort Folk; –

men her – –

CATILINA træder raskt frem

– – her hersker smudsig Egennytte; –

ved List, Bestikkelse man vorder Hersker her!

OLLOVICO

O! høie Guder! han har os beluret!

AMBIORIX

Er saa den ædelbaarne Romers Skik?

Et Qvindeværk er det i vore Dale!

CATILINA

Frygt ikke, – Speiden er ei min Bedrift –

tilfældig kun jeg hørte Eders Tale; –

fra Allebrogerlandet komme I?

I Roma troe I, Retfærd er at finde?

Vend om, Forblindede! her raader Tyrannie

og Uretfærd langt meer end nogensinde,

en Republik af Navnet er det vel,

og dog, hver Borger er en bunden Slave,

forgjældet og afhængig som en Træl

af et Senat, tilfals for Gunst og Gave.

Her raader ei den høie Romeraand,

det Frisind, Roma havde længst i Eie;

viid, Liv og Sikkerhed er af Senatets Haand

en Gave, som med Guld man maa opveie!

Her raader Magtsprog, ei Retfærdighed,

den Ædle staaer af Vælden overskygget.

AMBIORIX

Saa siig! hvo er da Du, der styrter ned

den Grund, hvorpaa vort hele Haab var bygget?

CATILINA

En Mand, der føler varmt for Friheds Sag,

en Fiende af uretfærdigt Vælde –

en Ven af hver en Undertrykt, hver Svag,

med Mod og Kraft, den Mægtige at fælde!

AMBIORIX

Det ædle Romerfolk? ha, Romer! svar!

Du sikkert vil den Fremmede bedrage

er det ei mere, hvad det fordum var –

Tyranners Skræk, Beskytter for den Svage?

CATILINA med Alvor

See, Allebroger! imod Vest og skuer

paa Høien hist det stolte Capitol,

hvordan i rødlig Aftenglands det luer

i sidste Gløden ifra Vestens Sol.

Saa flammer ogsaa Romas Aftenrøde,

dets Frihed hylles ind i Trældoms Nat,

– dog, paa dets Himmel snart en Sol skal gløde,

og for dens Straaler svinder Mulmet brat.

De gaae.

En Søilegang i Rom

Lentulus, Statilius, Coeparius og Cethegus komme ind i ivrig Samtale.

COEPARIUS

Ja, Du har Ret, det vorder stedse værre,

– hvad Enden bliver, veed jeg ikke selv.

CETHEGUS

Ei! – aldrig falder det mig ind at tænke

paa Saadant – Øieblikket nyder jeg;

hver Glædens Frugt jeg plukker mig og lader

det Hele gaae sin egen skjæve Gang.

LENTULUS

Vel den, der kan, det mig forundtes ikke

saa ligegyldig at imødesee

en Fremtid, da ei Mere er tilovers,

da ingen Fordring fyldestgjøres kan.

STATILIUS

Og ingensinde Udsigt til det Bedre;

dog kan det nægtes ei, en saadan Leveviis –

CETHEGUS

O! tie med Sligt –

LENTULUS

– – – Mit sidste Arvestykke

er end idag for Gjæld berøvet mig!

CETHEGUS

Nu væk med Sorgen, følger mig, vi ville

i lystigt Bacchanal forglemme den.

COEPARIUS

Ja, ja, det ville vi, – afsted I muntre Venner!

LENTULUS

Nei, venter lidt, hist kommer Manlius,

vor gamle Ven, han vil os sikkert følge.

MANLIUS træder heftig ind

Forbandet være dem, de lumpne Hunde!

Retfærdighed de kjende ikke meer!

LENTULUS

Hvad er paafærde? hvorfor saa forbittret?

STATILIUS

Har Creditorer ogsaa plaget Dig?

MANLIUS

Heel andet. Hør! Som I jo alle vide,

i Sullas Hær har jeg med Hæder tjent;

et Stykke Agerland var min Belønning;

da Krigen var tilende leved’ jeg

i Rolighed, til Nød det mig ernæred’;

nu er det mig berøvet, som det hed,

for Statens Eiendomme at inddrage

til ligelig Fordeling paa Enhver;

det er et Røverie og intet andet,

kuns egen Fordeel er der sigtet til.

COEPARIUS

Saa handler man med vore Rettigheder,

den Mægtige regjerer som Tyran!

CETHEGUS muntert

Det er Ulykke nok og dog en værre

er rammet mig, som snart I høre skal; –

tænk Eder kun, min hulde Elskerinde,

min Tullia har skjændigt mig forladt,

just nu, da Alt, hvad end var mig tilovers,

for hendes Skyld alene var forødt!

STATILIUS

Din Overdaad tilskrives maa det ene.

CETHEGUS

Tilskriv det, hvad Du vil, jeg giver ei

paa mine Ønsker Slip, dem vil jeg stille

tilfreds saa længe, som jeg det formaaer!

MANLIUS

Og jeg, der tappert kjæmped for den Hæder,

den Magt, hvormed de Stolte prale nu! –

– jeg skal – – ha! var den gamle tappre Skare

af mine Vaabenfæller endnu her:

men nei, de fleste af dem ere døde,

og de Gjenlevende er spredt’ i Verden om, –

– og hvad er’ I, den unge Slægt mod hine?

For Magten bøies I til Støvet ned;

I have Mod, ei Lænkerne at bryde,

I foretrække dette Trælleliv!

LENTULUS

Ved Guderne! skjøndt dristigen han taler,

er Sandhed dog, i hvad han sagde der.

CETHEGUS

Ja vel, ja vel, det maae vi ham indrømme,

men hvordan gribe fat, see det er Tingen just.

LENTULUS

Ja Sandhed er det! see I, længe taalte

vi Undertrykkelsen, nu er det Tid

at kaste af de Baand, som Uretfærd

og Herskesyge rundt om os har flettet!

STATILIUS

Ha! jeg forstaaer dig Lentulus, dog see,

dertil behøve vi en kraftig Leder,

– med Mod og Indsigt nok; hvor findes han?

LENTULUS

Jeg kjender een, der mægter os at lede –

MANLIUS

Du mener Catilina?

LENTULUS

– – Netop ham!

CETHEGUS

Ja, Catilina, ja, han er den Eneste!

MANLIUS

Jeg kjender ham; jeg var hans Faders Ven,

og ved hans Side mangen Kamp jeg kjæmped’

hans lille Søn i Striden fulgte ham –

ja dengang alt var Drengen vild, ustyrlig –

Dog, sjeldne Gaver findes der hos ham;

hans Sjæl er høi, hans Mod urokkeligt.

LENTULUS

Jeg troer at finde ham ret beredvillig,

jeg mødte ham i Aftes dybt forstemt;

han ruger over hemmelige Planer,

et dristigt Maal han havde længst isigte.

STATILIUS

Ja, Consulatet har han længe søgt –

LENTULUS

Det vil ei lykkes ham, – thi bittert har

hans Fiender imod ham talet –

han var tilstede selv, og rasende

forlod han Raadet, pønsende paa Hævn.

STATILIUS

Da gaaer han sikkert paa vort Forslag ind!

LENTULUS

Jeg haaber det; vi ville søge ham,

ledsag I mig; – Tiden er os gunstig!

De gaae.

Vestas Tempel

I en Nische i Baggrunden brænder den hellige Ild. Catilina og Curius liste sig ind og stille sig bag Søilerne i Forgrunden.

CURIUS

Hvad, Catilina! hid Du fører mig

i Vestatemplet?

CATILINA leende

– – Nu, ja! som Du seer!

CURIUS

I Guder! hvilket Letsind! end idag

har Cicero, din Uven mod Dig tordnet –

og dog Du kan – –

CATILINA

– – O! lad det være glemt –

CURIUS

Du er i Fare og forglemmer den,

ved blindt at styrte Dig udi en anden!

CATILINA muntert

Forandring er min Lyst; jeg aldrig talte

blandt Vestalinderne en Elskerinde,

thi kom jeg hid, min Lykke at forsøge!

CURIUS

I høie Guder! dog, det er vel Spøg?

CATILINA

En Spøg? ja vist! som al min Kjærlighed,

men Alvor er dog, hvad jeg nys Dig sagde; –

da under sidste Fest igjennem Romas Gader

i Procession Præstinderne jeg saae,

tilfældigviis paa een af dem jeg fæsted’

et Øiekast, og med et flygtigt Blik

hun mødte mit – det trængte gjennem Sjælen,

og dette Udtryk i det dunkle Øie

jeg aldrig saa hos nogen Kvinde før.

CURIUS

Det vil jeg troe – men sig, hvad fulgte siden?

CATILINA

I Templet her jeg har mig listet ind, –

alt flere Gange seet, talt med hende;

ha, hvilken dyb Forskjel imellem hende

og min Aurelia –.

CURIUS

Og begge elsker Du

paa eengang, nei! det kan jeg ei begribe –

CATILINA

Besynderligt! jeg fatter det ei selv,

og dog, det er aldeles, som Du siger, –

men ha! hvor er min Elskov heel forskjellig –

Aurelia er øm og stemmer tit

med blide Ord til Mildhed dette Hjerte,

men Furia, – dog tys! der kommer Nogen –

FURIA kommer ind

Forhadte Haller! Vidner til den Smerte,

til den Kval, hvortil jeg er fordømt!

hver herlig Tanke, hvert et Haab jeg nærte

er slukt i dette Hjerte – gjennemstrømt

af Febergysen snart, og snart af Gløden,

meer heed og brændende, end Flammen der.

Ha, hvilken Skjæbne – og hvad var vel Brøden,

som fængsled’ mig til dette Tempel her,

som røved’ mig enhver min Ungdomsglæde

i Livets skjønne Vaar hver skyldfri Lyst; –

dog, ingen Taare skal mit Øie væde –

– kun Had og Hevn beliver dette Bryst!

CATILINA træder frem

Og heller ei for mig en anden Lue,

en mere blid Du nærer, Furia?

FURIA

I Guder! ha! Forvovne, atter her!

Du frygter ei – – –

CATILINA

– – – Jeg kjender Frygten ei;

at møde Faren stedse var min Lyst!

FURIA

O herligt, herligt! saa er og min Tanke,

og dette Tempel hader jeg desmeer,

fordi i Tryghed roligen jeg lever

og ingen Fare bag dets Mure boer –

– og denne tomme, handlingsløse Virken,

et Liv saa mat, som Lampens sidste Blus,

ha! hvilken Tumleplads for denne Fylde

af høie, stolte Planer i mit Bryst;

det knuges sammen mellem disse Mure,

hvor Livet stivner, Haabet slukkes ud,

hvor Dagen mat og døsig sig hensniger,

hvor ingen Tankens Gjenstand bydes frem.

CATILINA

Ha! Furia! hvor sælsom er din Tale!

den klang som Toner fra min egen Barm,

som om med Flammeskrift Du vilde male

enhver min Higen, svulmende og varm, –

saa knuger Smerten ogsaa dette Hjerte,

som dit, af Hadet hærdes det til Staal, –

som Dig, mig røvedes hvert Haab, jeg nærte,

mit Levnet er som dit – foruden Maal –

– Dog, jeg gjemmer taus min dybe Smerte,

og ingen aner, hvad der gløder her –

– de oversee, foragte mig, de Usle –

de vide ei, hvor høit mit Hjerte slaaer

for Ret og Frihed og for alt, hvad ædelt

bevæged’ sig i nogen jordisk Barm!

FURIA

O! herligt! denne Sjæl, og ingen anden

er skabt for mig, saa raaber høit en Røst

fra Hjertets Dyb, og den bedrager ikke –

saa kom! o kom! vi ville lyde den – –

CATILINA

Hvad mener Du? min skjønne Sværmerinde!

FURIA

Vel! lad os flygte bort fra dette Sted,

et bedre Fødeland vi ville finde –

her kues Aandens høie, stolte Flugt –

her slukker Lavhed hver en herlig Funke

førend til Flammer høit den blusser frem –

Kom! lad os flygte – ha! for Frihedssindet

er hele Jordens Kreds et Fædrehjem!

CATILINA

Ha! mægtigt tryllende din Tale lyder – –

FURIA

Saa lad os fly i dette Øieblik –

over Bjerge hist bag Havets Flade,

langt fra Roma standser først vor Flugt –

en talrig Venneflok Dig sikkert følger

i fjerne Lande fæste vi vor Bo –

der herske vi og vil ei meer fordølge,

at intet Hjerte slog som disse to! –

CATILINA

O! skjønt! dog sig, hvi skulle vi vel fly?

– see her kan ogsaa Frihedsflammen næres –

her findes og Anledning til Bedrift,

saa stor som selv din Sjæl forlanger den – –

FURIA

Her, siger Du, her i det usle Rom,

hvor Slavesind og Tyranni kun findes –

Ha! Lucius! er ogsaa Du blandt dem,

som maa med Rødme Romas Fortid mindes,

hvad var det eengang, og hvad er det nu –

dengang en Helteflok, og nu en Skare

af usle Trælle – –

CATILINA

– – Spotter ogsaa Du?

Da vid! for Romas Frihed at bevare,

for end engang at see dets høie Glands,

med Glæde jeg som Curtius mig styrted

i Svælget ned. – –

FURIA

– – – O, ti! i sælsom Ild

dit Øie gløder – Du har Sandhed talt –

dog gaa – thi snarlig vil Præstinderne

hid komme, som paa denne Tid de pleie.

CATILINA

Jeg gaaer – dog snart Du seer mig her igjen –

en Tryllekraft mig fængsler til din Side –

en Kvinde, stolt som Du, jeg aldrig saae –

FURIA med et vildt Smiil

Saa lov mig Eet, og sværg, at Du vil holde,

hvad Du mig lover, – vil Du Lucius?

CATILINA

Jeg vil Alt, hvad min Furia forlanger;

i dette Hjerte hersker ene Du –

FURIA

Saa viid, endskjønt i Templet her jeg lever,

i Roma mellem Eder findes Een; –

ham har jeg svoret Fiendskab til Døden,

og Had bag Gravens dunkle Skygger selv.

CATILINA

Nu vel –

FURIA

– – Saa sværg, min Fiende skal vorde

til Døden din, sig, vil Du, Lucius?

CATILINA

Det sværger jeg ved alle høie Guder,

ved min Moders Minde, ved min Faders Navn,

høit sværger jeg – men sig, hvad fattes Dig

– min Furia! dit Øie sælsomt flammer,

og marmorhvid som Døden er din Kind!

FURIA

Jeg veed ei selv – som Ild i mine Aarer

det gløder, – dog, bliv ved – sværg end engang –

CATILINA

Udøser, høie Guder, paa min Isse

al eders Hevn og lad jer Vredes Lyn

mig sønderknuse, hvis min Eed jeg bryder;

en Dæmon lig, jeg skal forfølge ham!

FURIA

Alt nok, jeg troer Dig, ha! min Barm det letted’

– i dine Hænder hviler nu min Hævn!

CATILINA

Jeg skal udføre den, dog sig mig, Furia!

hvo er han, og hvad var hans Brøde vel?

FURIA

Ved Tibers Bredder, langt fra Romas Mure

min Vugge stod, der var mit stille Hjem,

førend jeg viedes til Vestalinde; –

en elsket Søster leved’ der med mig;

– da kom en Nidding til vor stille Bolig, –

han saae den rene, skjønne Lillie der – –

CATILINA overrasket

I høie Guder! – –

FURIA

– – Han forførte hende – –

I Tibers Vover søgte hun sin Grav!

CATILINA urolig

Du kjender ham?

FURIA

– – Jeg saae ham aldrig der –

jeg vidste Intet, før det var for seent!

Nu kjender jeg hans Navn – –

CATILINA

– – Saa nævn det da!

FURIA

Du sikkert kjender ham, vid, det er Catilina!

CATILINA farer tilbage

Ha! rædsomt – Furia! – hvad siger Du?

FURIA

Hvad fattes Dig, kom til Dig selv! Du blegner –

sig Lucius! er han maaskee din Ven?

CATILINA

Min Ven! nei Furia! – nu ikke mere,

– jeg har forbandet, svoret evigt Had

– – – mig selv –

FURIA

– – Dig selv, Du – Du er Catilina?

CATILINA

Jeg er det – –

FURIA

– – Du min Tullias Forfører?

Ha, saa har Nemesis jo hørt min Bøn –

selv har Du Hevnen over Dig nedkaldet;

vee Dig – Forfører! vee Dig – –

CATILINA

– – Ha! hvor fælt

dit Øie stirrer – ha! den Dødes Skygge

Du synes lig i Maanens blege Skin.

(iler ud)

FURIA efter en Pause, med vild Heftighed

Ha, nu forstaaer jeg det – for mine Blikke

er Sløret faldet, og jeg fatter Alt;

Had var det, som fra første Gang jeg skued’

paa Gaden ham, sig fæsted i mit Bryst –

en sælsom Følelse, en vild, en blodrød Flamme!

Ja, han skal føle, hvad et Had, som mit,

et evigt flammende foruden Grændse,

foruden Maal skal bringe over ham!

EN VESTALINDE træder ind

Gaa, Furia! snart Timen er tilende,

thi kom jeg hid – – dog, hellige Gudinde!

hvad seer jeg – vee dig, vee dig, Flammen slukt!

FURIA vildt

Slukt, siger Du – den brænder vildt endnu,

– den slukkes ei – –

VESTALINDEN

I Guder! hvad er dette!

FURIA

Nei, Hadets Ild udslukkes ei saa let –

see Kjærlighedens blusser frem og synker

i samme Stund, men Hadet – –

VESTALINDEN

– – Himmelske Gudinde!

O, hjælper! hjælper! det er Vanvid jo –

Endeel Tempeltjenere ile ind.

NOGLE

Hvad er paafærde? –

ANDRE

– Vestaflammen slukket! –

FURIA

Her, i mit Hjerte flammer det endnu!

VESTALINDEN

Bort, bort med hende, med Forbryderinden!

De føre hende bort.

CURIUS træder frem

Ha! til Døden bort de føre hende.

Nei, nei, ved Guderne, det maa ei skee!

Skal hun, det stolte, dette høie Væsen

med Skjændsel lide en Forbryders Død!

O, aldrig følte jeg mig saa tilmode!

hvor dybt har hendes Billed’ præget sig

ind i mit Hjerte; ha, hvad fattes mig,

mon er det Kjærlighed? Ja, saadan er det –

– Jeg redder hende, – o, men Catilina?

Med evigt Had hun vil forfølge ham; –

er der ei nok af dem, der hade ham,

skal jeg endnu hans Fiender forøge?

Han var mig længst jo i en Faders Sted –

mig byder Pligten at beskytte ham; –

– men Kjærligheden? Ha! hvad byder den?

Og skulde han, den stolte Catilina

vel skjælve for en Qvindes Vrede? Nei,

det maa udføres end i denne Stund!

Ja, Furia! jeg, jeg skal redde Dig

fra Døden, gjældte det endog mit Liv!

(gaaer hurtig bort)

Et Værelse i Catilinas Huus

CATILINA træder med Heftighed ind

«Ha, saa har Nemesis jo hørt min Bøn;

selv har Du Hævnen over Dig nedkaldet.» –

– Saa lød det jo fra Sværmerindens Læbe –

– forunderligt – maaskee det var et Vink,

et Varsel om hvad Fremtiden vil bringe.

– Saa har jeg selv med Eed mig viet ind

til evig Hævner af min egen Brøde!

Ha, Furia! mig tykkes end jeg seer

dit Flammeblik, vildt som en Hævngudindes,

mens huult dit Ord end toner i min Sjæl,

og evig, evig skal min Eed jeg mindes – –

(afbryder sig selv)

(under den følgende Replik har Aurelia ubemærket nærmet sig ham)

– Dog, det er taabeligt at tænke meer

paa denne Galskab – andet er det ikke –

en bedre Retning har min Grublen jo –

en større Gjenstand eier Sjælens Blikke;

– Ha, mine Planer har et mægtigt Krav,

paa dem jeg maa enhver min Tanke vende;

mit Indre bølger som et stormfuldt Hav – –

AURELIA griber hans Haand

Tør din Aurelia ei Grunden kjende;

tør hun ei vide, hvad der i dit Bryst

bevæger sig, og kjæmper vildt derinde –

tør hun ei yde Dig en venlig Trøst

og bringe Sjælens Mulm til at forsvinde?

CATILINA blidt

O, min Aurelia! hvor Du er god og øm,

dog sig! hvi skal jeg Livet Dig forbittre;

hvi skal Du dele hver en Sorg med mig –

– ha, nok af Smerte har jeg Dig forskaffet;

er det ei nok, at paa min Isse har

en mørk, en fiendtligsindet Skjæbne dynget

al den Forbandelse, der ligger i

Foreningen af ædle Sjælekræfter,

af varm Begeistring for et daadrigt Liv,

med usle Baand, der kue Aandens Stræben. –

– Skal ogsaa Du, i lange, tunge Drag

min Smertes bittre Skaal til Bunden tømme!

AURELIA

En kjærlig Trøst er stedse Qvindens Sag,

kan hun end ei som Du om Storhed drømme; –

Naar Manden kjæmper for sin stolte Drøm,

og al hans Løn er Skuffelse og Kummer,

da lyder hendes Tale blid og øm –

hun dysser ind ham til en rolig Slummer;

da finder han, at og det stille Liv

har Glæder, som den vilde Tummel savner.

CATILINA

Ja, Du har Ret – heel vel jeg føler det,

og dog, jeg kan mig ei fra Larmen rive –

en evig Uro gjærer i min Barm –

kuns Livets Tummel mægter den at stille.

AURELIA

Er din Aurelia Dig ikke nok?

formaaer hun ei din Sjæl tilfreds at stille –

saa aabn’ dit Hjerte for et venligt Ord,

en kjærlig Trøst ifra din Hustrus Læbe.

Kan hun ei mætte denne vilde Trang,

kan hun ei følge dine Tankers Flyven:

vid, jeg formaaer at dele hver din Sorg;

har Kraft og Mod at lette dine Byrder!

CATILINA

Saa vid da, min Aurelia, hvad der

i dette Øieblik mig dybt har grebet; –

Du veed jeg længst har Consulatet søgt –

foruden Held – Du kjender jo det Hele –

hvordan for Stemmer at forskaffe mig

jeg har forødt – –

AURELIA

– – O, ti! min Catilina!

Det smerter mig – – –

CATILINA

– – – Bebreider Du mig og –

– Hvad Middel var vel ellers mig tilbage? –

– til ingen Nytte er det Hele spildt! –

kuns Haan og Skjændsel er, hvad jeg har vundet; –

nys i Senatet har min Fiende

Marcus Cicero mig bittert krænket –

hans Tale var en Skildring af mit Liv,

saa rædselfuld, at selv jeg maatte gyse; –

i hvert et Blik jeg læser taus Foragt,

med Afsky nævnes Navnet Catilina,

til fjerne Efterslægt det bringes vil

som Billed paa en fæl, en rædsom Blanding

af Tøilesløshed og af Usselhed,

af Haan og Foragt for det Ædle, Høie,

og ingen Daad skal værne om hans Navn,

og vidne mod, hvad skjændigt man har løiet,

Enhver vil troe, hvad Rygtet har fortalt – –

AURELIA

Men jeg, jeg troer det ei, min Catilina!

Lad hele Verden end fordømme Dig,

lad den kun Skjændsel paa dit Hoved tynge;

jeg veed, Du gjemmer i din høie Sjæl

en Spire, som kan ædle Frugter bære –

men her formaaer den ei at bryde frem,

og giftigt Ukrud vil den snarlig kvæle. –

Lad os forlade dette Sorgens Hjem;

hvad binder Dig? hvi skulle her vi dvæle!

CATILINA

Hvad mener Du, jeg skulde drage bort?

Jeg skal opgive mine stolte Tanker; –

– den Druknende – endskjøndt foruden Haab

sig klynger fast dog til de knuste Planker; –

naar Vraget sluges af den vaade Grav,

og hvert et Haab om Redning er forsvunden,

den sidste Planke han med sidste Kraft

omfatter, synkende med den til Bunden – –

AURELIA

Men naar en venlig Kyst tilsmiler ham

med grønne Lunde langs med Havets Vove,

da vaagner Haabet atter i hans Barm; –

han stræber did, imod de lyse Skove –

– der er det skjønt – der hersker stille Fred,

der pladsker Bølgen venligt imod Stranden,

der lægger han de trætte Lemmer ned

og kjølig Aftenvind omvifter Panden;

den jager bort hver Sorgens mørke Sky,

en stille Fred bli’r i hans Sind tilbage;

der dvæler han, og finder kvægsom Ly

og Glemsel for de svundne, mørke Dage; –

Det fjerne Echo kuns af Verdens Larm

formaaer at trænge til hans stille Bolig;

– det bryder ikke Freden i hans Barm,

det gjør hans Sjæl end mere glad og rolig;

det minder ham om den forsvundne Tid,

hans knuste Planer og hans vilde Glæder; –

– han finder dobbelt skjønt det stille Liv,

og bytter ei med nogen Romers Hæder!

CATILINA

O, skjønt Du taler! og i denne Stund

jeg kunde følge Dig fra Livets Tummel, –

dog sig, hvor skulle vi vel flygte hen,

hvor skulle vi i stille Ro vel leve – –

AURELIA glad

Du vil, min Catilina! hvilken Fryd!

o, mere end mit Bryst formaaer at rumme –

– hvi dvæle vi – – o, selv i denne Nat –

vi drage kan afsted – –

CATILINA

– – Hvor skal vi drage? –

hvor findes Stedet, hvor jeg lægge kan

til Roe mit Hoved. – – –

AURELIA

– – – Kan Du saadan tale,

har Du forglemt vort lille Landsted, hvor

min Vugge stod, og hvor vi siden glade

og lykkelige i en salig Ro

har levet mange muntre Sommerdage.

Hvor var vel Græsset mere grønt, end der?

Hvor større Kjølighed i Skovens Skygge!

Den lille Villa mellem dunkle Træer

fremtitter vinkende i rolig Hygge.

Did flygte vi og vie ind vort Liv

til landlig Rolighed, til stille Glæde; –

der skal opmuntre Dig en kjærlig Viv,

med Kys hun skal enhver din Kummer sprede –

(smilende)

og naar, med Markens Blommer i din Favn,

Du træder ind til mig – din Herskerinde –

da raaber jeg min Blomsterfyrstes Navn,

og binder Laurbærkrandsen om hans Tinde!

– – – Men sig, hvad fattes Dig? Du knuger vildt

min Haand, og sælsomt flamme dine Blikke. –

CATILINA

Vee mig, Aurelia! dit Haab er spildt;

didhen at føre Dig formaaer jeg ikke; –

jeg kan ei – –

AURELIA

– – Guder! hvor Du skrækker mig,

dog, ikke sandt? Du spøger, Catilina!

CATILINA

Jeg spøge! ha! er dertil jeg istand,

naar hvert dit Ord, som Hævnens skarpe Pile

igjennembore dette pinte Bryst,

som Skjæbnen aldrig end forundte Hvile – –

AURELIA

I Guder! sig, hvad mener Du – –

CATILINA

– – – See her!

her er din Villa, her din Fremtids Glæde –

(trækker en Pung med Guld frem, og kaster den med Heftighed paa Bordet)

AURELIA

O! Du har solgt – –

CATILINA

– – Ja, end i denne Dag –

Og i hvad Hensigt – ha! for at bestikke – –

AURELIA

O ti! o ti! – lad os ei tænke meer –

paa denne Sag, – den volder jo kun Smerte!

CATILINA

Ha! meget meer din Blidhed knuser mig,

end hver en bitter Klage fra Din Læbe –

EN GAMMEL SOLDAT træder ind og nærmer sig Catilina

Tilgiv mig, Herre! at jeg træder ind

umeldt ved Aftenstid her i din Bolig; –

Tilgiv – – –

CATILINA

– – Sig frem! hvad vil Du her?

SOLDATEN

Mit Ærind’ er en ydmyg Bøn, – Du sikkert

vil den høre. – Jeg er en fattig Mand,

som offret har min Kraft for Romas Hæder; –

nu er jeg svækket – kan ei tjene meer

og mine Vaaben hænge rustne hjemme; –

mit hele Haab stod til min Søn, – han har

med sine Hænders Arbeid’ mig ernæret.

Ak! for en Gjæld han sidder fængslet nu –

og ingen Redning – hjælp mig! hjælp mig, Herre!

(knælende)

En lille Skjærv! jeg vandret har fra Dør

– til Dør, men ak! enhver forlængst var lukket, –

jeg kan ei mere – –

CATILINA

Ja! det ligner dem!

See, Aurelia! saadan behandler man

den gamle tappre Veteranerskare, –

Taknem’lighed er ei i Roma meer! –

Der var en Tid, da jeg i billig Harm

gad hævne mig med Sværd og vilde Flammer,

men see! i denne Stund jeg kan det ei –

mit Sind er barnligmildt – jeg kan ei hævne, –

at lindre Sorgen er jo og Bedrift –

der, Olding! tag, Du kan din Gjæld betale. –

(rækker ham Guldet)

SOLDATEN

O! høie Guder! kan jeg troe dit Ord? –

CATILINA

Ja! skynd Dig Gamle, gaa og løs hans Lænker!

(Soldaten gaaer hurtigt bort)

– En bedre Brug – ei sandt Aurelia!

end til Bestikkelser, til Uretfærd!

vel er det skjønt at styrte en Tyran,

– – men stille Trøst har ogsaa sin Belønning!

AURELIA kaster sig i hans Arme

O! stor og ædel er endnu din Sjæl!

Nu kjender jeg igjen min Catilina!

En underjordisk Hvælving

En Lampe brænder mat. I Baggrunden en stor Jerndør. Furia staaer midt i Hvælvingen, iført en sort Dragt, og i en lyttende Stilling.

FURIA

– – – – – – – –

– Det drønner huult! det tordner hist deroppe!

den fjerne Larm gjenlyder ned til mig –

– men her, i Underverdnen er det stille!

– Ha! er til døsig Ro jeg evig dømt? –

– skal end ei her i vilde Labyrinther

jeg færdes om, som stedse var min Lyst – –

(efter en Pause)

Det var et sælsomt Liv! en sælsom Skjæbne,

Kometens lig, der flygtig kom og svandt!

Han mødte mig! en mægtig Tryllekraft –

en indre Sympathi os førte sammen; –

jeg var hans Hævngudinde, han mit Offer – –

– men Straffen fulgte Hævnerinden brat!

(en Pause)

Nu er det tyst deroppe, – fjernes jeg

alt meer og mere ifra Lysets Bolig?

ha, vel! hvis saa det er – hvis denne Dvælen

i Hulen her i Grunden er en Flugt

paa Lynets Vinge ned mod Mørkets Lande,

hvis alt jeg nærmer mig den vilde Styx!

Der ruller Bølgen blytung imod Bredden,

der roer Charon lydløs i sin Baad –

– snart er jeg der – der vil jeg taus mig sætte

ved Færgestedet, – spørge hver en Aand,

hver flygtig Skygge, som fra Livets Rige

med lette Fjed sig nærmer Dødens Land –

– vil spørge ham om, hvordan Catilina

– vel færdes blandt de Levende deroppe,

vil spørge om, hvordan han holdt sin Eed!

Jeg lyse vil med blaalig Svovelfakkel

hver Dødning ind i Øiets matte Dyb; –

imellem Tusinder jeg kjender Catilina,

– og naar han kommer, vil jeg følge ham,

– da gjør vi begge Overfarten sammen,

betræde begge Proserpinas Hal; –

jeg og som Skygge følge skal hans Fjed, –

hvor Catilina er, maa Furia jo være!

(en Pause)

Ha! Luften bliver stedse mere lummer,

og Aandedrættet mere tungt end før; –

saa nærmer jeg mig da de mørke Sumpe,

hvor Underverdnens Floder strømme tyst – –

(lytter, – man hører en svag Larm)

– Et sagte Drøn – som Aareslag det lyder,

det er de Dødes Færgemand, som alt

mig hente vil – men her, her vil jeg vente! –

(Jerndøren i Baggrunden aabnes sagte, og Curius viser sig, sagte vinkende)

Vær hilset Charon! er Du alt bered

at føre mig som Gjæst til Dødens Haller – –

her vil jeg vente – –

CURIUS

– – Ti! og følg mig kun – –

ANDEN ACT

Et Værelse i Catilinas Huus

Catilina gaaer op og ned ad Gulvet. Lentulus og Cethegus.

CATILINA

Nei – jeg siger Eder, I fatte ikke,

I forstaae mig ei, – ha, skulde jeg

forræderisk en Borgerkrig begynde,

– med Borgerblod besmitte mine Hænder? –

nei, nei, jeg gjør det ei; – Lad Roma kuns

fordømme mig – –

LENTULUS

– – Du vil ei, Catilina!

CATILINA

Jeg vil ei – –

CETHEGUS

– – Sig mig, har Du Intet her

at hævne, Intet at erhverve Dig –

CATILINA

Lad hævne, hvo der vil, jeg gjør det ei –

dog, taus Foragt er ogsaa jo en Hævn –

– det være skal min eneste – –

CETHEGUS

– – Ha, ha!

Et ubeleiligt Øieblik er dette

dog sikkerligen Morgendagen vil

paa andre Tanker bringe Dig – –

CATILINA

– – Hvi saa?

CETHEGUS

Her gaae adskillige forunderlige Rygter; –

– nys er en Vestalinde ført til Døden – –

CATILINA overrasket

En Vestalinde? ha! hvad siger Du?

LENTULUS

Ja vist! en Vestalinde! – og som Rygtet siger –

CATILINA

Ha! hvad siger det?

CETHEGUS

– – At Du er ei saa ganske

aldeles ubekjendt med denne Sag – –

CATILINA

Det siger man! – –

LENTULUS

– – Ja, saa lyder Rygtet!

Ih, nu! for os, for dine Venner

kan Sligt jo ganske ligegyldigt være,

– men Folket, Catilina! dømmer strængt!

CATILINA i Tanker

Og hun er død! – –

CETHEGUS

– – Det er hun sikkerlig –

en Times Ophold i Forbrydergraven

er meer end nok –

LENTULUS

– – Nu, lad det være glemt!

det var ei derfor vi om hende talte,

– men Catilina, hør! betænk Dig vel,

du søgte Consulatet – alt dit Haab

var rettet mod et heldigt Udfald af

din Søgen, – nu er ogsaa det forbi – –

CATILINA som før

«Selv har Du Hævnen over Dig nedkaldet!»

CETHEGUS

Nu væk med Grubleri! det nytter ei –

viis Dig som Mand; end kan jo Alt oprettes;

en rask Beslutning – Du har Venner nok,

beredte til paa første Vink at lyde, –

sig, vil Du, Catilina, svar!

CATILINA

– – Nei, siger jeg!

og hvorfor ville I vel sammensværge Eder;

mon ædelt Frihedssind er Grunden da,

mon I for Romas Storhed at oprette,

vil styrte Alt – –?

LENTULUS

– – Det kan jeg just ei sige,

men Haab om egen Storhed er jo dog

tilstrækkelig Bevæggrund, Catilina!

CETHEGUS

Og Midler nok til ret at nyde Livet –

er heller ei saa ganske at forkaste –

det er min Stræben, – jeg er ei ærgjerrig!

CATILINA

Ha! jeg vidste det, kuns usle Hensyn

til egen Fordeel er, hvad Eder driver; –

nei, Venner, nei, jeg har et bedre Maal –

– vel har jeg ved Bestikkelser forsøgt

mig Consulatet at forskaffe; – dog,

min Hensigt var en bedre, end man skulde

ifra slige Midler dømme. Frihed og

det Heles Vel var Maalet for min Stræben,

men jeg miskjendtes, Skinnet var imod;

min Skjæbne vilde det, det maa saa være!

CETHEGUS

Du vil ei, Catilina! vil ei redde

fra Undergang, fra Skjændsel dine Venner; –

– vid, mangen En af os er snarlig bragt

til Betlerstaven ved vor vilde Sværmen – –

CATILINA

Saa stands itide – det er min Beslutning!

LENTULUS

Hvad, Catilina! hvad? Du vil forandre

din Leveviis, dog nei, Du spøger vel?

CATILINA

Det er mit Alvor, ved de høie Guder!

CETHEGUS

Ha, saa er ingen Udvei med ham meer!

Kom, lad os skynde os – berette vore Venner

Udfaldet af vort Møde; nu de sidde

i muntert Gilde hist hos Bibulus. –

CATILINA

Hos Bibulus? ha, alt saa mangen Nat

jeg sværmet har hos ham med Eder, Venner!

men nu, nu skeer det ikke meer,

jeg drager end i denne Nat afsted – –

LENTULUS

Hvad siger Du? afsted – – –

CETHEGUS

– – I denne Nat?

CATILINA

I denne Nat med min Aurelia

en evig Afskeed jeg med Roma tager;

– i Galliens Dale fæste vi vor Bo,

et lille Agerland skal os ernære.

CETHEGUS

Ha, Catilina! Du vil os forlade –

CATILINA

Jeg vil, jeg maa, her tynger Skjændsel mig,

– ha, jeg har Mod, min Fattigdom at bære,

men i hver Romers Blik at læse Haan

og dyb Foragt, nei, nei, det er formeget!

– Der vil som Colonist jeg stille leve,

jeg vil forglemme, hvad jeg engang var,

vil slette Tanken ud om mine Planer,

vil som en dunkel Drøm min Fortid mindes!

LENTULUS

Nu, saa lev vel! og Lykken følge Dig!

CETHEGUS

Forglem os ei, vi stedse ville mindes

Dig, Catilina; – nu berette vi

for vore Venner denne din Beslutning.

CATILINA

Og bring dem saa min sidste varme Hilsen!

Lentulus og Cethegus gaae.

Aurelia træder ind, men bliver frygtsom staaende, da hun seer Lentulus og Cethegus; naar de ere gaaede, træder hun hen til Catilina.

AURELIA blidt bebreidende

Atter, Catilina, dine vilde

Kamerater – –

CATILINA

– – Det er sidste Gang;

jeg tog kun Afskeed, – nu er hvert et Baand,

som bandt til Roma mig isønderhugget,

for evig, evig – –

AURELIA

– – Jeg indpakket har

vor Smule Eiendom, det er ei meget, –

dog nok for Nøisomheden, Catilina!

CATILINA i Tanker

Ja nok, ja nok, da Alt er tabt for mig!

AURELIA

O, tænk ei mere paa, hvad ei kan ændres –

– forglem – –

CATILINA

Ha, vel mig, hvis jeg kunde det,

hvis jeg af Sjælen kunde Mindet rive,

glemme mine Drømme, mine Planer!

o! nei, dertil er jeg end ei istand,

dog vil jeg stræbe – –

AURELIA

– – Jeg vil hjælpe Dig,

og Du vil finde Læg’dom for din Smerte,

men bort herfra vi maae saa snart som mulig,

– her taler Mindet stedse til din Sjæl,

– ei sandt, i denne Nat vi drage bort? –

CATILINA

Jo, jo, i denne Nat, Aurelia!

AURELIA

Den lille Sum, der endnu var tilbage,

jeg samlet har, til Reisen er det nok!

CATILINA

Nu vel! mit Sværd jeg med en Spade bytter,

ha! hvad er Sværdet mere vel for mig? –

AURELIA

Du graver Jorden – jeg vil beplante den,

snart for din Fod i Blomsterflor skal spire

en Rosenhæk og venlige Kjærminder,

som et Symbol paa, at den Tid er kommen,

da Du hvert Fortidsminde hilse kan

som Ungdomsven, naar det din Sjæl besøger!

CATILINA

Den Tid, Aurelia! o nei, o nei,

den ligger end i Fremtids fjerne Blaa!

(efter en Pause)

Dog, gaa Aurelia! gaa, hvil Dig lidt derinde,

ved Midnatstid vi ville bryde op,

naar Roma hviler dybest i sin Slummer

og Ingen aner, hvor vi flygte hen. –

Den lyse Morgenrøde skal os finde

langt, langt herfra, midt i Naturens Skjød,

vi hvile os paa Græssets bløde Teppe. –

AURELIA

En ny Tilværelse for os frembryder,

meer glæderig, end den, vi snart forlade,

men jeg vil gaae! – en Times Rolighed

vil skjænke Kraft – Godnat, min Catilina!

(kysser ham og gaaer)

CATILINA

Nu er hun borte – ha! det letter mig;

jeg kan aflægge denne byrdefulde

Forstillelse, det Skin af Rolighed,

som findes mindst af Alt i dette Hjerte. –

Hun er min gode Aand, – det vilde smerte hende

at see min Sorg, og jeg maa skjule den, –

– dog, denne tause Stund jeg vier ind

til en Betragtning af mit vilde Liv; –

– men Lampen der forstyrrer mine Drømme,

– mørkt maa her være, mørkt som i min Sjæl!

(slukker Lampen ud. Maanen skinner derpaa ind mellem Søilerne i Baggrunden)

Ha! altfor lyst endnu, dog, ligemeget!

det matte Maaneskin sig passer godt

til dette dunkle Halvlys, som indhyller,

som stedse har indhyllet mine Fjed – – –

Ha, Catilina! saa er denne Dag –

den sidste, – end imorgen er Du ei

den Catilina meer, Du før har været!

Hist i det fjerne Gallien skal mit Liv

henrinde ukjendt i de mørke Skove, –

ha, det er min Opvaagnen af de Drømme

om Storhed, om et daadrigt Liv,

som længst jeg næred’ – kun i Sjælens Indre

var deres Tumleplads og Ingen kjendte dem!

– Ha! det er ei hiin tunge Rolighed

langt fra Verdenslarmen, som mig skrækker –

– nei – for et Øieblik at lyse klart

og flammende som Meteoret,

for med en herlig Daad at vie ind

mit Navn til Storhed, til Udød’ligheden –

ha! jeg kunde i den samme Stund

forlade Livet; – da jeg havde levet; –

jeg kunde flygte til en fremmed Strand,

jeg kunde støde Dolken i mit Hjerte, –

– men dette er jo Døden uden Liv!

Ha, Catilina! saa skal Du forgaae!

Et Vink, I høie Guder! at det er

min Skjæbne, glemt og sporløs at forsvinde

fra Livet! – –

FURIA bag Søilerne i Baggrunden

– – Nei, det er ei Catilina!

CATILINA farer tilbage

Ha, rædsomt! hvilken Stemme toner hist?

En Aanderøst fra Underverdnens Skygger?

FURIA træder frem i Maaneskinnet

Jeg er din Genius! –

CATILINA forfærdet

– – Ha, Furia!

FURIA

Dybt er Du sjunken, dybt! Du ræddes kan

for mig! – –

CATILINA

Ha! Du er stegen frem

af Gravens Dyb for at forfølge mig –

FURIA

Forfølge, siger Du! jeg er din Genius!

jeg maa ledsage Dig, hvorhen Du gaaer –

Hun nærmer sig.

CATILINA

O, milde Guder! det er hende selv,

og ingen Aand – –

FURIA

– – Aand eller ikke, det

er ligemeget, jeg ledsager Dig – –

CATILINA

Med evigt Had! –

FURIA

– – I Graven svinder Hadet,

som Kjærlighed, – og hver en Følelse,

der næres i en jordisk Barm – kuns Eet,

kuns Eet er evigt uforanderligt – –

CATILINA

Og hvad? sig frem! –

FURIA

– – Din Skjæbne, Catilina!

CATILINA

Min Skjæbne kjender kun de høie Guder,

og ingen Anden – –

FURIA

– – Jeg, jeg kjender den!

Jeg er din Genius – et sælsomt Baand

os sammenknytter – –

CATILINA

– – Det er Hadets – –

FURIA

– – – – – – Nei!

Steg nogen Aand fra Gravens Skygger frem

med Had i Barmen? Hør mig, Catilina!

Jeg slukket har i Underverdnens Strømme

den Hadets Ild, der flammed’ i mit Bryst; –

see, Catilina! jeg er ikke mere

den Furia, den vilde, hævnopfyldte,

Du engang kjendte – –

CATILINA

– – Hader Du mig ei?

FURIA

Nu ikke mere! Vid, i Hulen hist,

da jeg paa Overgangen mellem Livet

og Døden stod, da jeg for evig skilt

fra Lysets Rige mig beredte til

at gjæste Underverdnen, see! da greb

en sælsom Stemning mig – jeg veed ei selv –

– der foregik en underlig Forvandling,

da svandt mit Had, min Hævn, min hele Sjæl;

hvert Minde svandt, og hver en jordisk Higen, –

– kuns Navnet Catilina præget staaer

med Lueskrift dybt, evigt i min Barm. – –

CATILINA

Forunderligt! ha, vær hvo end Du vil,

et Menneske, en Underverdnens Aand, –

der ligger dog en sælsom Tryllekraft

i dine Ord, i dine dunkle Blikke! – –

FURIA

Din Sjæl er stolt som min, og dog Du vil

forsagt og frygtsom slippe hvert et Haab

om Fremtids Storhed. – Du vil feigt forlade

den Skueplads, hvor dine høie Planer

til Modenhed sig skulde folde ud. – –

CATILINA

Jeg maa, jeg maa! min Skjæbne driver mig!

FURIA

Din Skjæbne! Har Du da ei Mod og Kraft

at kjæmpe mod, hvad Du din Skjæbne kalder?

CATILINA

Ha! jeg har kjæmpet nok! var ei mit Liv

en stadig Kamp? – og hvad var Lønnen vel?

Foragt og Haan – –

FURIA

Ha, Du er sjunken dybt!

Du satte Dig et Maal, et høit, forvovent, –

did vil Du stræbe, og Du skrækkes dog

af hver en Hindring – –

CATILINA

– – Frygt er Grunden ei – –

Mit Maal var dristigt, mine Planer høie; –

– det hele var en flygtig Ungdomsdrøm!

FURIA

Nei, Catilina! nei, Du vil Dig selv bedrage,

enhver din Tanke gjældte dette Maal, –

din Sjæl er stor, en Romerhersker værdig,

og Du har Venner, ha, hvi nøler Du?

CATILINA i Eftertanke

Jeg skal, – hvad mener Du? – – Med Borgerblod – –

FURIA

Ha! Svage, Du har ei en Qvindes Mod!

Har Du forglemt hiin stolte Romerinde,

der søgte Thronen over Faderliget?

Jeg føler mig en Tullia, men Du?

foragt Dig selv, foragt Dig, Catilina!

CATILINA

Foragte mig, fordi min Barm ei længer

er Sædet for en vild Ærgjerrighed?

FURIA

Du stander paa en Korsvei i dit Liv, –

hist venter Dig en stille Eensomhed, –

et Liv, halvt Døden, halvt en døsig Slummer,

men paa den anden Side skimter Du

en Herskerthrone; – vælg kuns, Catilina!

CATILINA

Ha, forførende din Tale lyder!

FURIA

Et dristigt Skridt og i din Haand er lagt

det stolte Romas Skjæbne, Catilina!

see, her Dig venter Storhed, Herskermagt,

og dog, Du vakler, vover ei at handle!

Du drager hist til dine Skove, hvor

udslukkes vil hvert Haab, Du engang nærte; –

Ha, Catilina! er der intet Spor

af Stolthed end tilbage i dit Hjerte? –

Skal denne høie Sjæl, til Hæder skabt,

hist i en dunkel Vraa ukjendt forsvinde –

– o! drag – og vid, for evig har Du tabt,

hvad her med kraftig Daad Du kunde vinde!

CATILINA

Bliv ved! – bliv ved! – –

FURIA

– – Med Skræk og Gysen vil

den fjerne Efterslægt dit Navn erindre. – –

Dit hele Liv var et forvovent Spil, –

dog klart og lysende det skulde tindre

til fjerne Tider, naar med kraftig Haand

Du baned’ Vei midt i den vilde Stimmel;

og Trældomsskyen ved din lyse Aand

var vegen for en nyfødt Frihedshimmel, – –

naar engang Du – – –

CATILINA

– O, ti! Du grebet har

en Streng, der toned dybest i mit Indre, –

din Tale klang, som om det Echo var,

af hvad mit Hjerte hvisket har saalænge!

FURIA

Nu kjender jeg Dig atter, Catilina!

CATILINA

Jeg reiser ei! – Tillive har Du vakt

mit Ungdoms Mod, min Manddoms stolte Higen;

Ha! Jeg skal lyse for det sjunkne Roma,

og flamme i Cometens Rædselsglands!

Ha! stolte Uslinge! I skulle finde,

end er jeg knækket ei, var end en Stund

min Kraft af Kampen svækket – –

FURIA

– – Catilina!

Hør mig! – Hvad Skjæbnen vil, hvad Mørkets Aander

bestemme, see vi lyde maa – nu vel –

mit Had er borte, Skjæbnen vilde det –

det maatte være saa, – ræk mig din Haand

til evigt Forbund, – ha! hvi nøler Du?

Du vil ei? –

CATILINA

– – Rædsomt gløder i dit Blik

en Straale, Lynet lig i Nattens Mulm; –

Du smiler fælt; – ha, saadan har jeg tænkt

mig Nemesis – –

FURIA

Hvad? – Hende vil Du finde

dybt i Din egen Barm; – har Du din Eed forglemt?

CATILINA

Jeg mindes den, og dog en Hævnerinde

Du tykkes mig – –

FURIA

– – Jeg er et Billed’ jo

udaf din egen Sjæl – –

CATILINA grublende

– – Hvad siger Du?

Ha! i mit Indre dunkle Anelser

og sære Taagebilleder fremstige –

– men jeg forstaaer dem ei, det er for mørkt derinde!

FURIA

Saa maa det være – Mørket er vort Rige;

der herske vi – kom, ræk mig Haanden til

et mørkt, et evigt Forbund. –

CATILINA vildt

– – Skjønne Nemesis!

min Genius, Du Billed af min Sjæl!

her er min Haand til evigt, evigt Forbund.

(griber med Heftighed hendes Haand; hun betragter ham med et vildt Smiil)

FURIA

Nu skilles vi ei mere! –

CATILINA

– – Ha, som Ild

dit Haandtag foer igjennem mine Aarer! –

Her ruller Blod ei meer, men vilde Flammer!

Ha, alt det vorder mig for trangt herinde,

og altfor mørkt, dog snarlig spredes skal

en Flammelysning over Romerstaden!

(han drager Sværdet af Skeden)

Mit Sværd! mit Sværd! ha, see, hvordan det blinker!

Dog, snart det farves skal i Blodets Strømme!

Min Pande brænder, voldsomt slaaer mit Hjerte!

og sære Syner jage i min Sjæl.

Hævn er det, Hævn og stolte vilde Drømme

om Storhed, Herskermagt, et evigt Navn; –

mit Løsen vorder Blod og røde Flammer. –

Afsted, afsted! Nu er jeg først mig selv!!

(styrter ud og Furia følger ham)

En Taverne

Statilius, Gabinius, Coeparius, tilligemed flere unge Adelsmænd komme ind.

STATILIUS

Her, Venner! her vi kunne os fornøie;

her er vi sikkre, Ingen hører os!

GABINIUS

Ja vist, vi ville Øieblikket nyde;

hvo veed, hvorlænge det er os forundt?

COEPARIUS

Nei, lad os vente først det Budskab, som

af Lentulus og af Cethegus bringes.

GABINIUS

Ei! lad dem bringe, hvadsomhelst de vil,

vi ville Tiden midlertid fordrive – –

Rask, Venner! Stemmer i en munter Sang!

Medens Bægeret bæres omkring af Tjenerne, afsynges nedenstaaende Sang.

Bachus vi hylde

glade vi fylde

Bægret til Randen,

drikke hans Priis.

Vinen den røde

lifligt mon’ gløde,

alle vi ynde

Viingudens Drik.

Venligt tilsmiler

os Fader Liber;

Glæden os vinker,

Druen er klar;

kom, lad os nyde,

Vinene fryde,

stemme til Glæde

stedse vort Sind.

Dog, fremfor Alle

blinkende perler

klare Falerner,

herlige Drik!

Du os opliver

Lystighed giver,

Munterhed spreder

Du i vor Sjæl!

Bachus vi hylde,

glade vi fylde

Bægret til Randen,

drikke hans Priis.

Vinen den røde

lifligt mon gløde,

Alle vi ynde

Viingudens Drik!

Lentulus og Cethegus komme ind.

LENTULUS

Nu væk med Sang og Lystighed!

STATILIUS

– – – Hvad nu?

Er Catilina ei i Eders Følge?

GABINIUS

Nu, han er villig vel?

COEPARIUS

– – Hvad har han svart?

Sig frem, sig frem! –

CETHEGUS

– – Heelt anderledes,

end vi os tænkte, lød hans Svar.

GABINIUS

– – Nu da!

LENTULUS

Han har afslaaet vore Tilbud, vil

ei meer befatte sig med vore Planer!

STATILIUS

Ha, er det Sandhed? –

COEPARIUS

– – Sig, hvi vil han ikke?

LENTULUS

Han vil ei, som jeg siger; sine Venner

svigter han; – han vil forlade os. –

STATILIUS

Forlade, siger Du?

CETHEGUS

– – Ja, i denne Nat

han drager bort; men dadles kan det ikke; –

hans Grund var god – –

LENTULUS

– – Ha, Feighed var hans Grund;

I Nødens Stund han troløst os forlader!

GABINIUS

Ha, det er da hans Venskab!

COEPARIUS

– – Nei, o! nei!

falsk, troløs var end aldrig Catilina!

LENTULUS

Og dog, han drager bort –

STATILIUS

– – Med ham vort Haab!

Hvo skulde vel som han os kunne lede?

COEPARIUS

Nei, det er sandt, opgives maa vor Plan –

LENTULUS

End ikke, Venner! hører først, hvad jeg

vil Eder sige; – vi har os besluttet

med væbnet Haand at ville vinde, hvad

en haard, en umild Skjæbne har os nægtet;

nu undertrykkes vi, – vi ville herske;

vi lide Mangel, – Rigdom er vort Maal!

FLERE

Ja, Magt og Rigdom er det vi vil vinde. – –

LENTULUS

Nu vel, til vor Anfører har vi valgt

en Mand, hvorpaa som Ven vi Alle stolte;

han sveget har vor Tillid, – drager bort,

ha, Venner! kom, vi skulle vise ham

vi kunne selv os hjælpe – see, der fordres

jo kuns en Mand med Fasthed og med Mod,

som vilde lede Eder – –

NOGLE

– – Og hvor findes han?

LENTULUS

Sig, Venner, ville I, naar han fremstod

udvælge ham til Eders Leder, – hvad? –

NOGLE

Det ville vi – –

ANDRE

– – Ja, ja, det ville vi! –

STATILIUS

Saa nævn hans Navn – –

LENTULUS

– – Hvad om det var mig selv? –

GABINIUS

Dig selv! –

COEPARIUS og FLERE tvivlende

– Du, Lentulus! Du vil os lede?

LENTULUS

Jeg vil! – –

CETHEGUS

– – Formaaer Du det? See dertil fordres

en Catilinas Kraft og vilde Mod – –

LENTULUS

Ei fattes Modet mig – ei heller Kraft;

kuns rask til Værket – siger, ville I

tilbagetræde nu, da Øieblikket

forhaanden er? – da Alting tyder hen

paa heldigt Udfald? –

STATILIUS

– – Nei, vi følge Dig! –

FLERE

Vi følge Dig! – –

GABINIUS

– – Ja, ja, naar Catilina

forlader os, er Du den Eneste,

der mægter os at lede – –

LENTULUS

– – Nu, saa hører,

hvad mine Planer ere; – først vi maae –

CATILINA styrter ind

Her er jeg, Venner!

ALLE

– – Catilina! –

LENTULUS afsides

– – – – – Ha!

fordømt! –

CATILINA

– – Sig frem, hvad fordre I af mig?

Dog nei! nei tier kuns – jeg byder mig

til Eders Leder; vil I følge mig?

ALLE undtagen Lentulus

Ja, Catilina! ja, vi følge Dig!

STATILIUS

Man har bedraget os –

GABINIUS

– – og skjændigt Dig beløiet!

Sig, vilde Du forladt os, Catilina?

CATILINA

Jeg vilde, dog det er forbi! See nu

jeg leve vil ikkuns for mine Planer – –

LENTULUS

Men hvad er da i Grunden dine Planer?

CATILINA

De ere høie, høiere end Du

og maaskee Nogen aner – hører, Venner!

paa vort Parti vi bringe hver en Romer,

hver frihedssindet, som for Romas Hæder,

og for dets gamle Frihed offred’ Alt.

See, Venner! endnu findes Romeraanden,

end er dens sidste Gnist ei ganske slukket!

Ha! pustes skal den op til lyse Flammer,

saa klart, saa høit, som aldrig før den steg;

see, altfor længe laa et Trældomsmørke

saa sort som Natten over Roma spredt!

Og dette Rige, om end stolt og mægtigt

det synes, – vakler alt, og synke vil. –

Thi maa en kraftig Haand til Roret gribe, –

– men, Venner! renses, renses maa her først,

tillive maa det gamle Roma kaldes,

tilintetgjøres al den Usselhed,

her findes, og som snarlig kvæle vil

den allersidste Rest af Frihedssindet. –

– See, Frihed! Frihed er det, jeg vil skabe,

saa reen, som eengang i den svundne Tid

den blomstred’ her, – jeg kalde vil tilbage

den Tid, da hver en Romer med sit Liv

med Glæde kjøbte Fædrelandets Hæder,

og offred’ Alt, – at værne om dets Glands! –

LENTULUS

Du sværmer, Catilina, det var ikke

saadant vi meente det – – –

GABINIUS

– – Hvad nytter vel

at gjenoprette hine gamle Tider,

med deres taabelige Eenfold – –

FLERE

– – Nei, o nei!

Magt fordre vi, og Midler til at leve

et muntert, sorgfrit Liv – –

ANDRE

– – Ja! ja! det er vort Maal!

COEPARIUS

Hvad nytter os vel Romas Hæder, Venner!

– nei, nyde ville vi –

CATILINA

– – Ha, usle Slægt!

er I en Afkom af de høie Fædre?

At dynge Skjændsel over Romernavnet

er Eders Viis at værne om dets Glands – –

LENTULUS

Ha, vover Du at haane, Du, som længst

et Skrækkebilled var. – – –

CATILINA

– – Ja, det er sandt,

jeg var en Rædsel for den Gode, dog,

saa ussel var jeg aldrig end, som I. – –

LENTULUS

Holdt inde! holdt! vi taale ei din Spotten! –

FLERE

Nei, nei, vi ville ei – –

CATILINA rolig

– – I Usle, Feige!

I vove end at ville Noget, I – –

LENTULUS

Ned, ned med ham! – –

ANDRE

– Ja, ned med Catilina!

De drage deres Dolke, og styrte ind paa Catilina, som trækker Togaen rolig bort fra Brystet og betragter dem med et koldt Haansmiil; – de lade derpaa Dolkene synke.

CATILINA

Stød til! I vove ei? Ha, feige Slægt!

jeg skulde agte Eder, om I bored’

jer’s Dolke ind i Catilinas Bryst; –

ei Gnist af Mod er end hos jer tilbage! –

NOGLE

Nei, nei! han er vor Ven! – –

ANDRE

– – Vi har hans Haan fortjent!

CATILINA

Det have I! – Dog, nu er Timen kommen,

da I kan Eders Skjændsel slette ud. –

Ha! lader os det Forbigangne glemme!

en ny Tilværelse os vinker nær – –

(bittert)

– Dog nei! hvad kan jeg vel af Eder haabe?

Er Mod, er Romeraand at finde her? –

(med Lidenskab)

Jeg drømte skjønt engang, og stolte Planer

igjennemfoer min Barm – det er forbi!

Ha! hvis jeg kunde, som Ikarus høit

igjennem Æthrens Blaa bevinget svæve,

og da de høie Guder denne Haand

et Øieblik med Kjæmpekraft forlened’; –

jeg skulde gribe Lynet i dets Flugt

og slynge det mod Staden hist dernede;

og naar de høie lyse Flammer steg,

og Roma sank i smuldrende Ruiner,

da kaldte jeg af Graven frem til Liv

de gamle længst forsvundne Romeraander.

– Men ak! det er kun Drømmesyner! Ha!

de svundne Tider komme ei igjen,

og heller ei den stolte Fortids Aander.

(vildt)

Nu vel, kan ei det gamle Roma gjen

tillive vækkes, skal det nye dog synke!

Ha, snarlig skal, hvor Marmorsøiler staae

i pragtfuld Rad en Askehob kun findes!

Ha! Templerne skal styrte dybt i Gruus

og Capitolet findes snart ei mere. –

Saa sværger, Venner! sværger, ville I

mig følge, jeg skal trolig Eder lede!

Sig, ville I? –

LENTULUS

– – Ja, ja! vi følge Dig!

Statilius, Gabinius, Coeparius og de Øvrige tale hviskende sammen. Catilina betragter dem med et haanligt Smiil.

LENTULUS halv sagte

Ja, ja! vi følge ham, thi netop bag Ruiner

vi lettest finde, hvad der var vort Maal – –

ALLE

Ja, Catilina, ja, vi følge Dig. – –

CATILINA

Saa sværger mig ved alle høie Guder,

I lyde vil ethvert mit Bud! –

ALLE

– – – Ja, ja!

høit sværge vi, vi ville lyde Dig!

CATILINA

Nu, saa afsted i dette Øieblik,

hist i mit Huus I skulle Vaaben finde, –

der samles vi til nøiere Raadslagning! –

De styrte ud.

LENTULUS

Nu vel! men hør mig, Catilina, sig,

Du veed, at just fra Allebrogerne

i denne Dag er et Gesandtskab kommet – –

CATILINA

Nu vid’re, vid’re, ha! ja Du har Ret!

LENTULUS

Vi stemme dem for vore Planer, og

med dem det hele Gallien; det vilde

ei ubetydeligt vor Magt forøge – –

CATILINA grublende

Barbarerne? Dem skulde vi? –

LENTULUS

– – – Det er –

fornødent –

CATILINA med Bitterhed

– Ha! ja dybt er Romas Fald,

ei bag dets Mure findes Mod og Kræfter

at styrte selv en vaklende Ruin! –

De gaae hurtig ud.

En Have bag Catilinas Huus, der sees i Baggrunden. Til Venstre en Sidebygning. Curius, Cethegus med Flere komme forsigtig ind fra Høire under en hvidskende Samtale.

CURIUS

Men er det ogsaa sandt, hvad Du fortæller?

CETHEGUS

Det er det, – just i dette Øieblik

er Alt besluttet – –

CURIUS

– – Han vil lede Eder?

CETHEGUS

Han leder os, – snart vil han være her –

De gaae ind i Huset med Undtagelse af Curius.

CURIUS

En sælsom Nat – Ha, mine Tanker hvirvle

i Kredse rundt, som var det Alt en Drøm; –

dog midt i denne underlige Vexel

fast overalt jeg hendes Billed seer – –

CATILINA kommer

Du her, min Curius! Jeg har Dig savnet; –

en heel uventet Ende fik vort Møde

i Vestatemplet – –

CURIUS forvirret

– – Ha! ja, Du har Ret!

CATILINA

Jeg vil ei tænke meer derpaa – det er

en sælsom Hændelse, en hemmelighedsfuld!

Man siger jo, at Furierne stige

fra Underverdnen frem for at forfølge

den Dødelige; – ha! hvis saa det var!

CURIUS

Sig, har Du seet –? – –

CATILINA

– – – Ja, i denne Time!

Men, lad det være glemt – hør Curius!

Et vigtigt Foretagende beredes – –

CURIUS

Jeg kjender det, Cethegus har fortalt – –

CATILINA

Nu vel! hvad Enden bli’er veed Guderne

alene, – maaskee det min Skjæbne er

at knuses paa min Bane, førend jeg

har Maalet naaet; – nu, lad saa det være!

– Men Dig, min Curius, der alt som Dreng

jeg elsked’, Dig vil jeg ei drage ind

i Farens Malstrøm, – lov mig, bliv tilbage

i Roma her, til Alting er forbi – –

CURIUS rørt

Min Fader! Catilina! o, hvor Du er god!

CATILINA

Du lover det! vi ville Afsked tage –

vent mig, heel snarlig er jeg her igjen!

(gaaer ind)

CURIUS

Han elsker mig som før, – han Intet aner – – –

Lentulus og flere af Catilinas Venner komme ind.

LENTULUS

Sig, Curius! Gik ikke Catilina

i Huset ind? – –

CURIUS

– – Jo, jo, han venter Eder!

De gaae ind.

CURIUS gaaer med Heftighed frem og tilbage

Jeg kan ei dæmpe denne Utaalmod,

den Heftighed, som rastløs driver mig. – –

Ha, Furia! forunderlige Kvinde,

hvert Øieblik min Lidenskab forøger; – – – –

hun iled bort med Lynets rappe Fjed,

da jeg af Dødens Hule hende førte, –

og denne vilde, rædselsfulde Tale,

Blikkets dunkle, underlige Glød; –

ha, om det Vanvid var, – dog nei, o nei!

saa er det ikke – – –

FURIA nærmer sig

– – Nei, nei, blege Yngling!

CURIUS farer tilbage

Furia! – Du her?

FURIA

– – Her færdes Catilina!

see her maa Furia jo ogsaa være! –

CURIUS

O! følg mig, Furia! jeg vil Dig bringe

i Sikkerhed; – om Nogen fandt Dig her?

FURIA

Mig, Yngling! mig? Sig, har Du da forglemt,

ei meer jeg hører blandt de Levende? –

CURIUS

Ha! atter disse rædselsfulde Ord, –

kom til Dig selv, – o, hør, min Furia!

(vil gribe hendes Haand)

FURIA vildt

Forvovne Yngling! ræddes Du da ei

for Mørkets Datter, som er stegen frem

til Livet kuns et flygtigt Øieblik! –

CURIUS

Jeg ræddes? – jo, men netop denne Rædsel,

den underfulde Gysen er min Lyst! –

FURIA

Ti, Yngling, ti! forgjæves er din Tale,

jeg hører Graven til, der er mit Hjem, –

– jeg stegen er fra Dødens dunkle Dale; –

med Dagens Komme flygter jeg til dem,

der er min Bo, iblandt de Skygger blege,

i Plutos Haller færdes Furia; –

vid, Curius! vid, nylig er jeg stegen

ifra den dunkle Underverden – –

CURIUS

– – – – Ha!

saa før mig did, jeg er bered at følge,

gaaer selv din Vei igjennem Dødens Nat!

FURIA

Nei, Yngling, nei! hvad Gravens Skygger dølge

formaaer ei noget jordisk Blik at naae!

– Min Tid er kort, jeg maa benytte den,

kun Nattens korte Time mig forundes, –

Mit Værk er Mørkets, det tilhører jeg. –

– – Sig er ei Catilina hist? – derinde?

CURIUS

Ham søger Du? Forfølger Du ham end? –

FURIA

Hvi steg jeg vel fra Underverdnen frem,

var det ei for at følge Catilina? – –

CURIUS hæftig

Ha, Frygtelige; det er Vanvid jo – – –

– – dog, Du er skjøn, midt i din vilde Rasen!

O, tænk ei, Furia! paa Catilina meer,

følg mig, – jeg lyde skal ethvert dit Vink,

jeg skal, som Trællen tigge for din Fod

(knæler ned)

kuns om et Blik, o, hør mig, Furia!

Jeg elsker Dig; – men Flammen mig fortærer,

– saa leed ei Hercules, da i hans Bryst

Giftflammen rasede – –

FURIA

– – Forvovne, ti!

Dog, sig mig først, hvad foregaaer hist inde

hos Catilina? –

CURIUS reiser sig

– – Atter, atter! Ham

er hver din Tanke viet, ha! jeg kunde – –

FURIA

Sig, Curius! er han bered at følge

Opfordringen – –

CURIUS

– – Du kjender det?

FURIA

– – Ja, ja!

CURIUS

Nu vel, saa hør! Sig Catilina har

i deres Spidse stillet. – Dog ei meer

om ham – –

FURIA

– – Jo, Curius! besvar mig Eet,

det er mit sidste, – Du ledsager ham?

CURIUS

Jeg maa – –

FURIA vildt smilende

– Ham! Catilina? –

CURIUS

– – Ha, dette Navn

oppuster Flammen atter i min Barm!

Forhadte! O, jeg kunde myrde ham!

FURIA

Du sagde nys, Du var bered at lyde

ethvert mit Bud? –

CURIUS

– – Ja, ja, jeg lyder det!

Kuns er min Bøn, glem ham, glem Catilina!

FURIA

Glemme, siger Du, – nei først han stige maa

i Graven ned – –

CURIUS

– – Ha, Furia! jeg skulde? –

FURIA

Ei selv Du skal, – angiv hans Planer kun! –

CURIUS

Ha, rædsomt! han, min Pleiefader og – –

FURIA

– Medbeiler! – Svage Usling! vover Du

at nævne Kjærlighed, og har ei Mod

at styrte ham; – Foragtelige!

(vil gaae)

CURIUS holder hende tilbage

– – Nei!

forlad mig ei, jeg er bered til Alt!

Ha, Du er rædsom, Furia, og dog, jeg kan

ei søndersprænge dette Tryllenæt,

hvori jeg hildes – –

FURIA

– – Saa er Du bered?

CURIUS

Jeg maa, jeg maa! har jeg vel Villien mere?

Dit Blik er Slangens ligt, naar det sig fæster

med Tryllemagt paa Fuglen, som med Angst

omflagrer den i Kredse, stedse mere

og mere nær det frygtelige Svælg – –

FURIA

Nu, saa udfør det da – – –

CURIUS

– – Og naar jeg har

opoffret Pligten for min Kjærlighed? –

FURIA

Da knytter Intet mig til Catilina; –

da er mit Hverv fuldbragt. Forlang ei meer – –

CURIUS

Jeg skal – ha, Furia! det stormer i mit Indre!

FURIA

Du dvæler, Feige – –

CURIUS

– – Nei, ved Mørkets Aander!

Jeg vil! Han ene skiller mig fra Dig,

ja, han skal falde – slukt er hver en Gnist,

af hvad der fordum blussed i mit Hjerte!

Ha, Skrækkelige! i din Nærhed brat

forstenes hver en Følelse, som blidt

belivede min Barm, og selv min Kjærlighed

er mere Had end Elskov lig; – ei meer

mig selv jeg kjender, – blindt jeg styrter mig

i dybest Afgrund for at følge Dig – – –

– Ja, han skal falde, end i denne Stund

angiver jeg det Hele. – Vent mig her!

(iler ud)

FURIA efter en Pause

Snart er mit Hverv til Ende, Catilina!

Med raske Skridt Du nærmer Dig dit Maal! – –

Ambiorix og Ollovico træde ud af Catilinas Huus uden at bemærke Furia.

AMBIORIX

Saa er det da besluttet, ja, i Sandhed

en dristig Handling – –

OLLOVICO

– – Voveligt det er,

dog, Lønnen venter os, – vel værdig at

tilkjæmpe sig for Farer, større end

selv den, der snarlig truer os –

AMBIORIX

– – – Ja, vel!

OLLOVICO

Befrielse fra Romas Tyranni,

vor gamle Frihed er vel værd en Kamp – –

AMBIORIX

Saasnart vi kunne, haste vi tilbage,

og hemmelig skal hele Gallien

sig ruste til en Kamp mod dets Tyranner,

og slutte sig til Catilinas Skarer.

Det koste vil, thi end er Roma mægtigt; –

dog, det maa skee, følg mig, Ollovico!

FURIA advarende

Vee Eder, vee! – –

AMBIORIX forskrækket

– O! alle høie Guder!

OLLOVICO ligeledes forskrækket

En overjordisk Stemme toner hist! –

FURIA

Vee Eder, vee! –

OLLOVICO

– – I Maanens blege Skin

hun stander hist, den varslende Gudinde!

FURIA

Vee Eder, vee! Følg ikke Catilina!

AMBIORIX

Afsted, Ollovico! en Aandestemme toner; –

afsted, afsted, vi lyde maa dens Bud! – –

De ile ud.

CATILINA kommer ud af Døren i Baggrunden

Ha, et fortvivlet Haab! isandhed, ja!

at ville styrte Roma med en Hob

af disse Uslinge, som drives kun

af Nød og Rovbegjærlighed; – hvad har

jeg at erhverve mig? – –

FURIA bag Træerne

– – Hævn, Catilina!

CATILINA

I Guder! hvad var det? Kom denne Røst

ifra mit eget Indre? Hævn! ja vel,

saa skal det være! Hævn for hvert et Haab,

mig røvedes og Hævn for hver en Plan,

som mig en fiendtligsindet Skjæbne knuste!

De Sammensvorne komme bevæbnede ud af Døren i Baggrunden.

LENTULUS

End hviler Mørket over Romerstaden, –

nu er det Tid – –

FLERE

– – Ja, ja, afsted, afsted!

AURELIA kommer ud fra Sidebygningen, uden at bemærke de Sammensvorne

Du her, min Catilina! – –

CATILINA

– Ha! Aurelia!

AURELIA

Sig, venter Du mig alt – –

(standser, idet hun bliver de Sammensvorne vaer)

– – o! høie, milde Guder!

CATILINA vildt

Bort, Kvinde, bort! – –

AURELIA

– – o! hvad betyder dette!

Du vil drage – –

CATILINA som før

– – Ja, ved Mørkets Aander!

en lystig Færd; – see Sværdet, hvor det blinker!

Snart farves det i Blodets Strømme rødt. –

AURELIA

I Guder! o, saa var mit Haab en Drøm,

og rædselfuld er min Opvaagnen – –

CATILINA

– – Ti!

Følg, Kvinde, hvis Du vil; ei røres dette Bryst

af dine Taarer mere. See hvor lyst

beskinner Luna Romerstadens Tinder. –

Ha, før den atter hist i Østen rinder

skal Flammer stige imod Himlens Blaa,

og styrte Roma i Ruiner graa; – –

og naar den længst i fjerne Fremtid skinner,

i lyse Nat paa smuldrende Ruiner,

en eenlig Støtte skal blandt Gruset staae,

og vise Vandreren hvor Roma laae! – –

De gaae.

TREDIE ACT

Catilinas Leir i en skovrig Egn. Til Høire sees Catilinas Telt og ved Siden af dette en gammel Eeg. Det er Nat. Maanen bryder undertiden frem gjennem Skyerne. Udenfor Teltet brænder en Vagtild. Flere Lignende i Baggrunden mellem Træerne. Statilius slumrer ved Vagtilden; Manlius gaaer frem og tilbage udenfor Teltet.

MANLIUS

Det ligner dem, de Ubesindige;

der slumre de saa rolig og saa fast,

som var det Moderskjødets trygge Værn

de hvilte i, og ei en vildsom Skov; –

som vented’ de at vaagne op til Leg,

og ei til Kamp, maaskee den allersidste,

de kjæmpe her – –

STATILIUS vaagner, og reiser sig

– – Du vaager endnu, Gamle!

Er Du ei træt? Jeg vil afløse Dig!

MANLIUS

Nei sov Du kuns! den Unge trænger til

en kvægsom Søvn; – hans vilde Lidenskaber

behøve Kræfter; – anderledes er det,

naar Haaret blegner, Blodet rinder mat –

naar Alderdommen tynger vore Skuldre – –

STATILIUS

Ja, Du har Ret! saa vil jeg og engang

som gammel hærdet Kriger – –

MANLIUS

– – Veed Du da

saa vist, om Skjæbnen har det saa bestemt, –

om nogen Alderdom er Dig forundt?

STATILIUS

Ih, hvorfor ikke? sig, hvad bringer Dig

paa disse Anelser – –

MANLIUS

– – Du mener vel,

vi Intet har at frygte, unge Daare!

STATILIUS

Er ei vor Magt betydelig forøget? – –

MANLIUS

Af Fægtere og Trælle, ih, jo vist!

STATILIUS

Nu, lad saa være, samled’ virke de

ei ubetydeligt, og hele Gallien

vil sende Hjælp, – –

MANLIUS

Som endnu ei er kommen.

STATILIUS

Du tvivler paa? –

MANLIUS

Jeg kjender disse Folk!

Nu, lad det være godt, snart vil jo Tiden vise

hvad Guderne har over os bestemt – –

– Men gaa, Statilius, og eftersee

om Vagterne opmærksomt staae paa Post; –

for natligt Overfald vi maae betrygge os; –

Forsigtighed er god, – den skader Ingen.

(Statilius gaaer)

Nu samle Skyerne sig meer og meer, –

det er en mørk, en uveirssvanger Nat,

en fugtig Taage lægger sig saa tung

og trykkende paa gamle Krigerbryst!

Jeg har ei meer det lette Sind, hvormed

jeg styrted’ mig i Kampens Tummel før;

det er ei Ald’ren blot – en Byrde lig

der tynger mig; men, sælsomt nok, de Andre

mig tykkes ligedan, saa sært tilmode.

(en Pause)

Ja, Guderne skal vide, Hævn var ei

den Grund, hvorfor jeg fulgte Catilina.

Min Harme blussed op en flygtig Stund,

da jeg mig følte forurettet, krænket; –

det gamle Blod er end ei ganske koldt,

det ruller stundom end heel varmt i Aaren.

Men Krænkelsen er glemt, – jeg har tilgivet dem; –

for Catilinas Skyld jeg ene fulgte, –

jeg vaage skal med Omhu over ham. –

Her stander han som ene mellem Skarer

af usle Skurke og Letsindige; –

de mægte ei ham at forstaae, og han

er altfor stolt til dem at ville fatte. – – –

Han lægger nogle Kviste paa Ilden og bliver taus staaende. Catilina træder ud af Teltet.

CATILINA

Det er alt Midnat – alting er saa tyst, –

kuns fra mit Øie flygter Søvnen bort.

– Koldt blæser Nattevinden, den vil kvæge mig

og skjænke Kræfter, – ha! de trænges til!

(bemærker Manlius)

Dig er det, Manlius, som vaager tro

i kolde Nat? – –

MANLIUS

Saa sømmer det sig jo;

jeg har bevogtet Dig som liden Dreng; –

sig, mindes Du det ei? –

CATILINA

– – Den Tid er borte, –

med den min Ro, og hvorsomhelst jeg gaaer,

forfølger mig sært vexlende Gestalter, –

Alt, Manlius, Alt huses i min Barm,

kuns ikke Fred; – den er der ikke mere.

MANLIUS

Forjag de Tanker, hvil Dig Catilina,

betænk, alt Morgendagen fordre vil

maaskee din hele Rolighed, din Styrke. – –

CATILINA

Jeg kan ei, Manlius; – tillukker jeg mit Blik,

for i en flygtig Blund at glemme Alt,

da færdes jeg i underlige Drømme; –

saa laa jeg nys paa Leiet halvt i Slummer,

da traadte atter disse Syner frem,

meer sært, end nogensinde, meer forblommet

og gaadefuldt. Ha, hvis jeg fatted’ kun

Betydningen, men nei – –

MANLIUS

Betro mig, Catilina!

din Ængstelse, maaskee jeg kan Dig raade.

CATILINA efter en Pause

Om jeg slumred’ eller vaaged’, veed jeg ikke selv,

tusind’ Tanker, tusind’ Planer krydsede i min Sjæl, –

see, da vorder meer og mere dunkelt Alting brat,

og sin brede Vinge sænker i min Barm en Nat.

Kuns af Tankelynet krydset, mørk og rædselfuld,

see da skuer jeg en Hvælving, sort som Gravens Muld; –

høit er Taget, som en Himmel, tordenskybelagt,

og en sælsom Billedvrimmel, lig en Aandejagt,

hvirvled’ sig i Kredse vilde, snart som en Orkan,

naar den voldsomt farer over skumdækt Ocean.

Dog, midt i den vilde Vrimmel, titter stundom frem

blomstersmykkede Gestalter fra et bedre Hjem, –

rundtomkring dem viger Mørket for en Lysning klar,

og i Salens Midte stander hist et sælsomt Par; –

tvende Kvinder, høi den Ene og som Natten sort

og den Anden skjøn som Dagen, naar den flygter bort.

Ha! saa sælsomt velbekjendte syntes mig de To,

mildt den Ene smilte, og i hendes Blik var Ro;

men den Andens stolte Øie sendte vilde Lyn,

rædselfuldt, og dog jeg fulgte gjerne dette Syn.

Stolt den Ene stander, og den Anden lænes til

Bordet, hvor de begge spilte et forborgent Brikkespil.

Medens Billedklyngen bølged’ stedse op og ned.

Da er deres Spil tilende, og i Jorden synker ned

hun, den Ene med de lyse, milde Elskovsblik,

og de skjønne Lysgestalter bort med hende gik.

See, da vorder Larmen stedse meer og mere vild,

og den mørke Kvindes Øie flammede som Ild.

Da svandt Alt for mine Blikke, – hende saae jeg kun.

Men hvad meer jeg drømte siden i min Feberblund

ligger alt bag Glemselsdækket i mit Indre gjemt,

kunde jeg blot Resten mindes; ak, det er forglemt!

MANLIUS

Underlig isandhed Catilina!

er denne Drøm – –

CATILINA grublende

– – Hvis blot jeg kunde mindes –

nei, nei, det lykkes ei – –

MANLIUS

Nu, lad det være glemt.

Tænk ikke meer derpaa, hvad er vel Drømme?

Indbildninger og tomme Hjernespind,

betydningsløse og foruden Grund.

CATILINA

Ja, Du har Ret, jeg Tanken vil forjage,

umandigt er det jo at gruble over Sligt,

men i den tause Nattetime vorder

jeg stundom saa forunderlig tilmode.

Nu er det snart forbi, gaa Du kuns, Manlius!

Hvil Dig hvis Du vil, jeg vandrer her en Stund

i Eensomhed med mine Tanker, – gaa!

Manlius gaaer, og Catilina skrider en Tid lang taus frem og tilbage. En Aandeskikkelse kommer langsomt ind fra Baggrunden, uden at bemærkes af Catilina.

CATILINA bliver Aanden vaer

I Guder, hvad er dette! – –

AANDEN

Vær hilset, Catilina!

CATILINA

Hvad vil Du her? hvo er Du, Gamle, tal!

AANDEN

Tys! ene mig tilkommer det at spørge,

og Dig at svare; – kjender Du ei meer

fra længstforsvundne Tider denne Stemme?

CATILINA

Saa tykkes mig; dog sig, hvem søger Du

paa dette Sted i Midnats tause Stund?

AANDEN

Dig søger jeg. Vid, ikkuns denne Time

er mig forundt, jeg maa benytte den.

CATILINA

Ved alle Guder, sig, hvo er Du?

AANDEN

Ti!

Jeg kommer hid, at kræve Dig til Regnskab.

Hvi lader Du mig ei i Ro dernede? –

hvi driver Du mig til at stige frem

af Gravens Dyb i Midnatsstunden, for

at værne om min dyrt tilkjøbte Hæder?

CATILINA

Ha, hvilke Anelser opstige i min Sjæl!

AANDEN

Hvad er tilbage af min Herskermagt?

Et Intet, – den steg ned i Grav med mig.

Ha, den har kostet; dyrt var den erhvervet,

min Ro i Livet og min Fred i Graven

bortbytted jeg for den; – ja det var nok!

Og nu vil Du med en forvoven Haand

berøve mig, hvad end jeg har tilbage!

Er der ei Veie nok til Storbedrift?

Hvorfor betræder Du just den, jeg baned’?

Min Magt nedlagde jeg i Livet alt;

mit Navn, saa tænkte jeg, vil evig staae,

ei som en Stjerne, venligt glimtende –

nei, som et Lyn paa Nattehimlen fæstet!

Ei vilde jeg, som Hundreder før mig

ved milde Dyder, Ædelmod erindres, –

ei vilde jeg beundres, – denne Lod

blev alt saamangens og vil blive det

til evig Tid; – nei, i en blodig Glands

jeg af den fjerne Fremtid vilde mindes.

Med en beundringsblandet Gysen skulde

man skue op til mig, som aldrig Nogen

ei før, ei siden vovede at naae.

Saa drømte jeg; dog det var en Indbildning!

Jeg kjendte Dig; – hvi aned det mig ikke,

hvad der laa skjult i Dybet af din Sjæl!

Dog vogt Dig, Catilina! see jeg skuer

igjennem Fremtidsdækket, hvad Du har

at vente Dig, – hvad Skjæbnen har besluttet – –

CATILINA begjærlig

Det kjender Du? saa nævn det, nævn det da!

AANDEN

Nei, først bag Gravens dunkle Port

forsvinder Dæmringen som hylles

omkring, hvad Rædsomt og hvad Stort

af Fremtidsvoverne bortskylles.

Men hør, hvad Dig en Gravens Aand

udaf din Skjæbnes Bog vil mælde:

«Du falder for din egen Haand,

og dog en fremmed skal Dig fælde!»

Aanden forsvinder.

CATILINA efter en Pause, seende sig om

Han er forsvunden! Var det da en Drøm?

Nei, nei, der stod han, Maanens Straaler faldt

ned paa hans Ansigt, ha, jeg kjendte ham; –

det var Dictatoren, den gamle Blodmand,

som steg af Graven for at skrække mig.

Han frygted’ for, jeg skulde røve ham,

ei hans Hæder, – nei, den Rædselsglands,

hvormed hans Minde lyser; – lever da

bag Gravens Skygger selv Ærgjerrigheden?

(en Pause)

Alt, alt bestormer mig; – snart taler blidt

advarende Aurelia, og atter

gjentoner i min Barm, hvad Furia har sagt, –

og see! nu stige selv af Graven frem

de blege Skygger fra den svundne Tid; –

de true mig, – jeg skulde vende om!

Nei nei, jeg vakler ei, kjækt vil jeg skride

imod mit Maal, – snart har jeg naaet det. –

CURIUS styrter ind i heftig Bevægelse

Catilina!

CATILINA overrasket

Du, Du her, min Curius!

CURIUS

Jeg maatte – –

CATILINA

Sig, hvi blev Du ei i Rom?

CURIUS

Jeg kunde ei, jeg maatte søge Dig!

CATILINA

Ubesindige! dog, kom i mine Arme,

for min Skyld styrter Du i Faren Dig – –

(vil omfavne ham)

CURIUS farer tilbage

Nei, Catilina, nei, berør mig ikke!

CATILINA

I Guder, hvad er det – –

CURIUS

Fly, fly! – Du er

af Fiender omringet – –

CATILINA

Fat Dig, Curius,

Du taler vildt, – har Reisen mattet Dig? –

CURIUS

O nei, men red Dig, mens det end er Tid; –

Du er forraadt – –

(knæler ned for ham)

CATILINA farer tilbage

Forraadt! hvad siger Du?

CURIUS

– Blandt dine Venner – –

CATILINA

Nei, nei Curius,

nei, mine Venner ere tro som Du.

CURIUS

Vee Catilina Dig, hvis saa det er –

CATILINA

Kom til Dig selv – det er din Kjærlighed,

din Omhu for min Sikkerhed, som lader

Dig Farer skue, hvor der ingen er. – –

CURIUS

Ha, dine Ord igjennembore mig, –

men fly, ved Himlens store Guder, fly!

CATILINA

Fat Dig, tal med Rolighed; hvi skulde

jeg flygte, sig, er jeg ei sikker her? –

CURIUS fortvivlet

Nei, nei, Du er forraadt, din Plan er røbet.

CATILINA

Ha, raser Du? Nei nei, det er umuligt!

CURIUS

Jo det er saa, men fly i denne Stund,

end kan maaskee ved hurtig Flugt Du reddes.

CATILINA

O, skulde det – – – men nei, det er umuligt! –

CURIUS river sin Dolk ud og rækker den hen til Catilina

Der, Catilina! tag, igjennemboer mit Bryst –

– stød til, stød til, af mig er Du forraadt!

CATILINA

Ha, det er Vanvid! –

CURIUS

Nei, jeg sværger høit

ved alle Guder, jeg har røbet Dig, –

spørg ei om Grunden, o! det knuser mig.

CATILINA bittert

Skal ogsaa Tro paa Venskab mig berøves?

CURIUS

Igjennemboer mig, piin ei dette Bryst

med Skaansel længer –

CATILINA blidt

– Nei, min Curius!

Staa op, – Du feiled’, – jeg tilgiver Dig.

CURIUS overvældet

O Catilina, ti, Du knuser mig,

men skynd Dig, fly! vid, snart er det forsilde,

snart overfalder Romerhæren Dig,

den er paa Veien, – snart vil her den være.

CATILINA

Og mine Venner hist i Roma?

CURIUS

Ha!

de ere fængslede og maaske dræbte.

CATILINA smerteligt

O Skjæbne, Skjæbne! –

CURIUS fortvivlet, rækker atter Dolken hen til Catilina

Stød den i mit Bryst!

CATILINA blidt

Du var kuns Midlet, – kunde Du for det? –

CURIUS

O, lad med Livet mig betale Brøden – –

CATILINA

Nei, jeg tilgiver Dig;

(idet han gaaer)

nu er kuns Eet

tilbage end – –

CURIUS reiser sig

Ja, Flugt!

CATILINA

Nei, Heltedøden!

(gaaer)

CURIUS

Det er forgjæves, – Døden venter ham!

Ha, denne Mildhed er en rædsom Straf –

jeg vil opsøge ham; – Eet skal ei nægtes mig, –

at falde kjæmpende ved Heltens Side!

(iler ud)

Lentulus tilligemed 2 Gladiatorer komme listende sig frem bag Træerne.

LENTULUS sagte

Her talte Nogen nys – –

1STE GLADIATOR

Nu er det stille,

maaskee det Nattevagten var, som gik

at løses af – –

LENTULUS

Maaskee, – her vente vi, –

hold Jer beredte, – Eders Sværde er

vel skarpe, blinkende – –

2DEN GLADIATOR

– Som Lynet, ja,

det bider godt, i sidste Fægtning jeg

nedlagde tvende Kjæmpere med det –

LENTULUS

Saa stiller Eder hist ved Busken der,

naar Tegnet gives, styrte rask I frem –

nedhugge ham – –

1STE GLADIATOR

Ja ja, saa skal det skee!

De blive staaende. Lentulus gaaer speidende henimod Forgrunden.

LENTULUS halv sagte

Det er en dristig Streg, det kan ei nægtes; –

dog, det maa skee i denne Nat, saafremt

det skal udføres; – falder Catilina,

kan Ingen uden jeg anføre dem. –

Imorgen alt vi rykke imod Roma;

Tilhængere vi samle overalt – –

(gaaer ind mellem Træerne)

1STE GLADIATOR

Men hvem er da den Ubekjendte, som

vi skulle myrde – –

2DEN GLADIATOR

Ti! det er en Sag,

som ei vedkommer os, – naar Lentulus

har os betalt, maa han det selv forsvare.

LENTULUS kommer iilsomt tilbage

Holdt Jer beredte, snarlig er han her – –

Gladiatorerne og Lentulus stille sig bag Buskene. Catilina kommer strax efter ind.

LENTULUS

Frem! stød ham ned; igjennemborer ham!

Lentulus og Gladiatorerne styrte ind paa Catilina.

CATILINA drager Sværdet og forsvarer sig

Ha, Uslinge! hvad vove I – –

LENTULUS

Stød ned!

CATILINA gjenkjender ham

Du, Lentulus, vil myrde Catilina?

2DEN GLADIATOR forfærdet

Ham er det! –

1STE GLADIATOR ligeledes

Catilina! Ei mod ham

vi kjæmpe, – fly!

De flygte.

LENTULUS

Saa fald da for min Haand!

De kjæmpe. Catilina slaaer Lentulus Sværdet af Haanden; han vil flygte, men Catilina holder ham fast.

CATILINA

Forræder! Morder!

LENTULUS bønfaldende

Naade, Catilina!

CATILINA

Jeg forstaaer din Plan; Du vilde myrde mig, –

Dig stille selv i mine Venners Spidse.

LENTULUS

Saa var det, Catilina!

CATILINA afsides

Han aner ei,

hvad der er skeet!

(høit med Forstillelse)

Nu, lad saa være!

LENTULUS

Forklar, hvad mener Du? –

CATILINA

Jeg træder fra.

Anfør Du dem; – Du er det værd.

LENTULUS forbauset

Du vil?

CATILINA

Jeg vil, men vogt Dig, vogt Dig, Lentulus!

Din Post er farlig; vid, vor Plan er røbet,

men jeg vil kalde vore Venner sammen,

vil forestille dem den nye Leder

og takke af –

(vil gaae)

LENTULUS overrasket og holdende ham tilbage

Nei! vent, vent, Catilina!

CATILINA

Vor Tid er kostbar, – snarlig Romerhæren

vil være her – –

LENTULUS ængstelig

Nei, hør mig, Catilina!

Du spøger vel, – det kan ei være saa.

CATILINA

Vor Plan er røbet, som jeg siger Dig!

Læg nu din Kraft, din Dygtighed for Dagen.

LENTULUS

O, vee os, vee! – –

CATILINA haanligt

Du skjælver, feige Usling, –

og Du vil styrte mig, – vil lede dem? –

LENTULUS

Tilgiv mig, Catilina!

CATILINA

Søg din Frelse

ved hurtig Flugt, hvis Du kan redde Dig. –

LENTULUS

Ha, Du tilsteder, at – – –

CATILINA

Troer Du, det var

mit Alvor at aftræde denne Post

i Farens Stund? – Da kjender Du mig ei.

LENTULUS med Forstillelse

O, Catilina! –

CATILINA med Høihed

Spild ei Øieblikket.

Søg Redning kuns, – jeg vide skal at døe.

LENTULUS afsides, idet han gaaer bort

Jeg takker Dig for Underretningen, –

jeg skal benytte den til egen Frelse.

Jeg kjender Egnen her, – jeg føre skal

ad skjulte Stier Romerhæren hid.

– Vid, Ormen, som Du overmodigt træder

i Støvet ned, har end ei tabt sin Braad. –

(gaaer)

CATILINA efter en Pause

Det er den Troskab, som jeg stolte paa, –

saa svige de mig, Een for Een, o, Guder!

Forræderie og Feighed er det kuns,

som boer i disse usle, lave Sjæle.

Jeg er en Daare jo med mine Planer;

jeg styrte vil hiin Øglerede hist, –

ha, Roma er jo længst kun en Ruin!

(Vaabenlarm høres at nærme sig)

Der komme de, – end er der Kjækhed dog

blandt dem; – hør Sværdet, hvor det muntert klirrer, –

det skjænker mig min hele Kraft tilbage;

jeg følte nys mig slappet, dybt nedstemt; –

nu er det over; – Faren kalder Modet

til Liv igjen, – kjækt skal jeg møde den!

Manlius, Statilius, Gabinius og en Mængde andre Sammensvorne komme ind.

MANLIUS

Her, Catilina! bringes dine Venner;

de ere rede til at følge Dig.

STATILIUS

Ja, Catilina! Dig ledsage vi

i Liv og Død, hvorhen Du byder det.

CATILINA

Jeg takker Eder, tappre Kamerater, –

men vid, for os er intet Valg tilovers

imellem Liv og Død, – kuns mellem Døden

i Heltekamp for fiendtlige Sværd,

– og under Piinsler, naar vi grumt forfulgte

som Skovens vilde Dyr er jaged’ om.

Sig, vælge I feigt flygtende at friste

et usselt Liv – en stakket Tid endnu,

hvad eller kjækt som Eders stolte Fædre

at falde kjæmpende med Sværd i Haand?

NOGLE

Det vælge vi –

ANDRE

Ja, ja, med Sværd i Haand!

CATILINA

Nu, saa afsted! Vor Død skal vie os

ind til Udødligheden, – fjerne Tider skal

os mindes med Beundring –

FURIA der ubemærket har nærmet sig ham

– Eller Rædsel!

NOGLE vigende forundrede tilbage

Ha, en Kvinde!

CATILINA overrasket

Furia! Du her? –

Hvad vil Du, svar!

FURIA

Jeg maa ledsage Dig

til Maalet.

CATILINA

Nu, hvor er mit Maal, sig frem!

FURIA

Ei søger hver sit Maal ad samme Veie; –

Du søger dit igjennem vilden Kamp,

og Kampen avler Død, Fordærvelse – –

CATILINA

Men ogsaa Hæder og et evigt Navn!

gaa, Kvinde! stolt og skjøn er denne Time, –

min Barm er lukt for dine hæse Skrig! –

AURELIA kommer ud af Teltet og forbauses, da hun seer de Forsamlede

Min Catilina!

CATILINA

O, Aurelia!

AURELIA

Hvad er paafærde –

CATILINA smerteligt

Dig jeg kunde glemme!

Hvad vil din Skjæbne vorde!

FURIA haanligt

Vakler Du

alt i dit høie Forsæt, Catilina!

– er det dit Mod? –

CATILINA hæftig

Nei nei, ved alle Guder!

AURELIA

O, Catilina! sig, hvad er igjære –

FURIA

Er nu til Klynken og til Klagen Tid?

MANLIUS

Nei nei, afsted, nøl ikke, Catilina!

CATILINA kjæmpende med sig selv

O, hvilken Storm i dette Hjerte, dog –

det kan ei være anderledes; – nu

saa følger mig, afsted!

AURELIA kaster sig i hans Arme

O, Catilina!

gaa ikke, eller jeg ledsager Dig.

CATILINA

Nei nei, Aurelia –

FURIA haanligt

O jo, lad det saa være, –

det er din usle Svaghed værd at falde

i Kampen ved en Kvindes Side!

CATILINA støder Aurelia hæftig fra sig

Ha!

Jeg svag! Nei nei, ved Mørkets Aander nei!

(vildt)

Udaf min Barm hver Følelse jeg river, –

kuns blodig Kamplyst luer end deri.

FURIA

Ret saa, ret saa, min stolte Catilina!

CATILINA

Lad Døden vente truende og vis, –

det er min Lyst –

AURELIA

O, hør mig, Catilina!

forstød mig ikke; ved min Kjærlighed

besværger jeg Dig – – –

CATILINA vildt

Ti! i dette Bryst

ei findes Kjærligheden meer –

AURELIA

– O, milde Guder!

Hun læner sig mat op mod Træet udenfor Teltet.

CATILINA

Men nu afsted – –

MANLIUS

– Hist lyder Vaabenlarmen!

FLERE

De nærme sig –

CATILINA

Vi ville kjækt dem møde!

Høit lyder Ærens Stemme i vor Barm;

den følge vi, – for Sværdet vil vi bløde!

Afsted! for Romersværd med Romermod

skal Romas Sidste segne i sit Blod!

De styrte ud.

FURIA

Han er borte, – jeg har vundet, naaet er mit Maal;

snarlig ligger han paa Valen, Dødens Bytte, stiv og kold.

AURELIA i Tanker uden at bemærke Furia

I hans harmopfyldte Hjerte ingen Elskov meer mon boe;

Var det Drømme? Nei, saa lød det fra hans vrede Læbe jo.

FURIA

Sværdet klinger, Catilina svæver alt paa Gravens Rand; –

snart han som en flygtig Skygge iler imod Dødens Land.

AURELIA bliver Furia vaer

Ha, hvo er Du rædselfulde Røst, der toner hist,

Uglen lig, naar vildt den hyler ifra Træets Kvist! –

er Du stegen fra de dunkle Skyggelande frem

for at føre Catilina til dit mørke Hjem?

FURIA

Hjemmet er jo Vandringsmaalet, og hans Veie gik

gjennem Livets dybe Sumpe –

AURELIA

Kuns et Øieblik!

Stort og ædelt var hans Hjerte, eengang var han god,

før det Onde dybt i Barmen fæstede sin Rod.

FURIA

Eengang stod og Blomsten frodig i sit Farvespil;

men dens Blade falme, og den hører Døden til.

AURELIA

Rædselsfulde! grant jeg kjender denne Stemmes Klang;

o, fra Catilinas Læbe lød den mangen Gang.

Mørke Aand, Du har mig røvet Livets bedste Frugt; –

har min Catilinas Hjerte for min Ømhed lukt.

Mellem mine Drømmes Syner jeg gjenkjender Dig,

hvor Du truende Dig stilled’ mellem ham og mig. –

See! ved Catilinas Side drømte jeg saa fro

om et Liv, af Elskov smykket, om et Fredens Bo!

I hans skjønne Hjerte planted’ jeg et Blomsterbed, –

som dets bedste Smykke freded’ jeg min Kjærlighed; –

men din fiendske Haand har rykket Blomsten op med Rod,

og i Støvet ligger den, hvor nys den frodig stod!

FURIA

Svage Taabe! Du vil lede Catilinas Skridt, –

veed Du ikke, at hans Hjerte var end aldrig dit!

Kvinde! dine Blomster trives ei i saadan Grund,

vid, i solskinsvarme Foraar spirer Lillien kun,

medens Bulmens Bæger voxer under Skyens Tag,

og hans Sjæl var alt forlængst en skyfuld Høstens Dag.

Snarlig svinder sidste Glimt af Lyset i hans Barm,

og som Mørkets Bytte ligger han i Dødens Arm.

AURELIA med Ild

Nei, ved alle Himlens Guder, nei, det skal han ei!

til hans Hjerte mine Taarer finde end en Vei.

Hvad, om alt han ligger blodig under Kampens Larm; –

slynge vil jeg mine Arme om hans kolde Barm, –

aande paa hans blege Læbe al min Kjærlighed,

mildne Stormen i hans Indre, skjænke blidt ham Fred.

Mørke Aand! dit Bytte skal jeg vriste af din Haand,

knytte ham til Lysets Bolig med et Elskovsbaand,

og naar Hjertets Slag forstummer, medens Øiet brast,

gaa vi begge bort fra Livet i et Favntag fast.

Skjænk mig da, I høie Guder! for hvad her jeg led

ved min Catilinas Side, Gravens stille Fred!

Hun gaaer.

FURIA stirrer ud gjennem Træerne i Baggrunden

Gaa kuns, Forblindede! – jeg frygter ei;

min Seier hviler sikker i min Haand,

– hør, Kampen lyder, snart er Timen kommen.

Huult lyder Skriget, endnu kjæmper han,

snart vorder Valen til en Gravlund taus.

Sig Maanen skjuler, skjøn er denne Time,

snart ligger han med brustne Blikke hist. –

Saa vil jeg skue ham, førend jeg gaaer

at søge ham iblandt de blege Skygger.

(lytter)

Ha, alt det vorder meer og mere tyst,

– snart tier Kampen, – maaskee alt hans Sjæl

imod sit Hjem paa lette Vinger flygter. –

O, det er skjønt her i den dunkle Skov,

i mørke Nat at høre sidste Suk

fra Brystet tone i en Kamp med Døden.

(med vild Glæde)

Det er en skjøn, en lystelig Musik,

– hør, Uglen stemmer i, – den ønsker dem

et glad Velkommen i sit skumle Rige!

(efter en Pause)

Nu hviler Gravens Stille vidt omkring; –

de Seirende forlade Valen alt,

og kuns de Døde hvile tyst derude,

– der vil de slumre mangen, mangen Dag,

mens Solens Straaler blege deres Been,

og Ravnen flagrer graadig over Valen.

(en Pause)

Ha! see, hvad svæver over Engen hist,

lig Morgentaagen, naar den fugtig, graa,

i tætte Flokke over Sumpen glider.

Det nærmer sig, jeg seer det mere grant,

– det er en Kriger, vaklende og mat,

ha, een udaf de faldne Heltes Skygger!

Hun trækker sig noget tilbage. Catilina kommer ind med sænket Hoved og forstyrrede Blikke.

CATILINA uden at bemærke Furia

«Du falder for din egen Haand,

og dog en fremmed skal Dig fælde.»

Saa var hans sidste Ord, da han forsvandt; –

hvad meente han? – jeg fatter Gaaden ei!

FURIA

Velkommen ifra Kampen, Catilina!

CATILINA

Ha! hvo er Du? –

FURIA

Du kjender mig ei meer?

CATILINA

Dig er det, Furia! Du byder mig velkommen.

FURIA

Jeg er din Genius, din lønnende Gudinde!

see her, tag Seierskrandsen af min Haand.

Hun plukker nogle Blomster, som hun under de følgende Replikker fletter til en Krands.

CATILINA

Hvad mener Du? –

FURIA

Jeg krandse vil din Tinde!

Men sig, hvi kommer Du saa ene hid?

Hvi fulgte ikke dine Venner med – –

CATILINA

De sove, Furia – –

FURIA

De sove, siger Du?

CATILINA

Ja, ja, de sove; gaa bag Skoven hist,

der ligge de saa tyst i Maaneskinnet,

– der vil Du finde dem i Rader strakt;

de slumred ind ved Sværdets Vuggesang.

Men hør mig, Furia, kan Du begribe det;

jeg tænkte før, at Slummeren var rolig,

naar Hjerteblodets Væld var tørret ud – –

FURIA

Nu, er det ikke saa?

CATILINA

Nei, hør mig blot!

Jeg kjæmped vildt i Spidsen for min Skare;

jeg søgte Døden under Sværdets Æg,

og rundt omkring mig segned’ mine Venner

i Dødens Blund; kuns jeg, jeg fandt den ei; –

og da de alle laae til Jorden strakte,

og Fiendernes Skarer droge bort, –

jeg stod end halvt bedøvet hist, hvor Slaget

nys havde tonet. – Alting var saa tyst, –

ned skinned Maanen mellem Skyens Revner,

belyste mat de Faldnes blege Træk; –

der laa de rundt om mig med brustne Blikke

med vilde Smiil om fælt fordreiet Mund;

det syntes mig, som om de laae i Drømme

og griinte haant og truende ad mig, –

som om de fordred deres Blod tilbage.

FURIA

Nei, Catilina! nei, det var ei saa, –

de vinked’ kuns, Du skulde følge dem.

CATILINA

Vel mig, hvis jeg formaaed’ det –

FURIA

Nu, tænk

ei meer derpaa, – kom, jeg vil smykke Dig

med Seierskrandsen, med din Seiers Løn!

(strækker Krandsen imod ham)

CATILINA

Fy, hvad er det, – en Valmuekrands –

FURIA med vild Munterhed

Nu ja!

Er det ei smukke Blomster, – see, de lyse

i Maaneskinnet, lig det friske Blod –

CATILINA

Nei, væk med dem, de har en rædsom Glands.

FURIA med Latter

Nu, elsker Du de matte, blege Farver,

saa vil jeg skjænke Dig den grønne Tangkrands,

som Tullia bar i de vaade Lokker,

da hendes Liig paa Tibervoven svømmed!

CATILINA

Ha, hvilke Billeder! – –

FURIA

Skal jeg maaskee

da hente Græsset ifra Romas Marker,

med brune Pletter af det Borgerblod,

som strømmed’ for din Haand, min Catilina!

CATILINA

Holdt inde – –

FURIA

Eller skal jeg bringe Dig

en Krands af Skovens brune Løv, der visned’,

da det var Vidne til Forbandelsen,

som ifra den Forførtes Læbe lød – –

CATILINA

Ha, er Du da en Dæmon – –

FURIA

Nei, en Minder,

en venlig Minder om din Fortid kun – –

CATILINA

Men hvorfor nu – –

FURIA

Ved Maalet skuer jo

den trætte Vandrer paa sin Vei tilbage.

CATILINA

Staaer jeg da ved mit Maal? –

FURIA

Saafremt Du vil –

CATILINA

Jeg vil? ja vist! ha, fælt din Tale har

en Hær af Billeder fremmanet i min Sjæl –

(med Hæftighed)

Hvad ville I mig da, I blege Skygger,

lad mig i Ro, hvad fordre I af mig?

FURIA

Kom til Dig selv, dit Indre er i Oprør –

kom, lad mig flette Krandsen i dit Haar –

den har en stærk, en virksom Lægekraft,

den dysser Dig til Ro, – den skjænker Glemsel. –

CATILINA i Tanker

Glemsel siger Du, ha, det er Ordet just,

saa tryk da Krandsen tæt omkring min Pande.

FURIA sætter ham Krandsen paa Hovedet

Nu er Du smykket, – saadan skal Du træde

for Mørkets Fyrste frem, min Catilina!

CATILINA

Ja ja, jeg vil, – jeg længes efter Ro, –

min Sjæl er vorden mat i Livets Kampe; –

nu vil den slumre, – Alt er sort derinde,

som denne Nat, og dog, jeg skimter end

en Stjerne glimtende igjennem Mulmet her. – –

(lægger Haanden paa Brystet)

FURIA afsides

Ha, det er hende – –

CATILINA

– Den forhindrer mig,

jeg kan ei følge Dig, førend dens Glands

er ganske slukket. – O! der var en Tid,

da den var straalende og blank som Stjernen

paa Himlen hist, bag Skyens mørke Bræm.

Nu er den mat, den dæmrer taagedækt – –

FURIA

Saa sluk den ganske – –

CATILINA

Ha! hvad mener Du!

FURIA

Du har din Daggert end, – to Tommer Staal

er nok, da banker ei hiint Hjerte meer,

der stilled’ fiendtlig sig imellem os.

CATILINA

O, jeg forstaaer – – – Aurelia – nei nei

jeg havde hende glemt, jeg veed ei selv,

det tykkes mig, som om det alt blev godt

og roligt i min Sjæl, naar kun jeg lagde

mit Hoved ned til hendes Barm, og glemte,

– glemte Alt – –

FURIA

Nei, det er Daarlighed

at tænke meer paa Sligt, – dog, som Du vil,

nu gaaer jeg bort, søg kuns, om Du kan finde

hos hende din længst tabte Rolighed – –

(med stigende Heftighed)

Ha, Daare! troer Du da, de blege Døde

vil lade Dig i Fred, – nei, nei, de skulle

i vilde Hobe samles rundt om Dig; –

fælt vil de stirre med de hule Øine,

og kræve blodig Hævn – –

CATILINA

Ha, Du har Ret!

(seer sig om)

(vildt)

Paa Jorden spirer Freden ei for mig, –

jeg følger Dig til Dødens Skyggeland; –

– ja, hun skal falde! – hun er Baandet, som

end knytter mig til Livet – –

BEGGE

Hun maa falde!

Et Lyn oplyser Scenen, og Tordenen ruller.

FURIA

De høie Magter hørte, hvad Du svoer, –

see, Catilina! hist dit Offer kommer –

AURELIA

kommer ind fra Baggrunden og seer sig ængstelig omkring

Hvor skal jeg finde ham? Jeg seer ham ei, –

I høie Guder! skjænk mig Kraft –

(bemærker ham)

O, Himmel!

(iler mod ham)

Min Catilina!

CATILINA vildt

Ha! hvad vil Du, Kvinde?

AURELIA

Du lever end!

(vil kaste sig i hans Arme)

CATILINA støder hende bort

Gaa, gaa, jeg hader Dig!

AURELIA

O, milde Himmel!

CATILINA

Vil Du hilde mig

paany i Lænker, – ha! det skal ei lykkes; –

stir ikke saadan paa mig, Kvinde, vid! –

jeg kan ei taale disse ømme Blikke;

de trænge mig til Hjertet som en Dolk, –

jeg taaler det ei længer, – Du skal falde!

Han drager sin Dolk og griber med Heftighed hendes Arm.

AURELIA

O, høie Guder! vaager over mig!

CATILINA med stigende Heftighed

Du skal, Du maa, – Du knytter ene mig

til Livet, – snart er Baandet søndersprængt. – –

(et stærkt Tordenskrald høres)

(rasende)

Hør, Kvinde! hør, hvor Tordnen ruller huult – –

sig, hører Du? nu tale Guderne

det sidste Afskedsord til Catilina! –

Han styrter imod hende, hun flygter udenfor Scenen; han forfølger hende.

FURIA seer efter dem med vild Glæde

Nu er min Seier vis, – han hæver Dolken alt, –

forgjæves strækker hun sin Haand mod Himlen;

– han støder til, – hun segner i sit Blod. –

CATILINA kommer langsomt ind

Nu er det skeet; – snart er jeg ikke meer, –

alt sænker Dødens Ro sig i min Sjæl.

Hvad fattes mig, – jeg veed det ikke selv, –

det tykkes mig, som brast mit Hjertes Strænge

ved hendes Dødssuk. Jeg er sært beklemt,

ret som om pludselig den vide Jord

var bleven til en stor, uhyre Ørk,

hvor ikkun Du og jeg stod end tilbage.

FURIA

Saa er det, Catilina!

CATILINA grublende

For mit Blik

opklares, hvad jeg længe dunkelt følte. – – –

– Er ikke Livet da en stadig Kamp

imellem Sjælens fiendtlige Kræfter, –

og denne Kamp er Sjælens eget Liv; –

men Sjælens Kampe tie i min Barm. – –

(heftigt)

Nu vel! jeg er ei Catilina mere, –

tag der min Dolk, – sluk Lampens sidste Blus!

FURIA griber Dolken

Saa fald da for min Haand, og jeg skal følge

Dig, Catilina, selv bag Gravens Skygger.

Hun støder Dolken i hans Bryst, han synker om ved Foden af Træet.

CATILINA efter en Pause, med mat Stemme

Ha! nu fatter jeg din Tale, gaadefulde Aand!

«halvt jeg falder for min egen, halvt for fremmed Haand.»

Da jeg hendes Hjerte knuste, flygted’ fra min Sjæl

alt hvad Godt og Skjønt der boed’, kuns en Midnat fæl

blev tilbage, – snart den vorder til et evigt Mulm.

Mørke Styx, slaa nu din Bølge imod Strand og svulm

over Bredden, snart Du fører Catilina hen

mod det dunkle Tartarus, imod hans Fremtidshjem.

Tvende Veie gaae histnede, – een for mig er kun,

imod Venstre – –

AURELIA kommer ind bleg og vaklende, med blodigt Bryst

Nei, mod Høire, mod Elysium!

CATILINA forfærdet

Ha, hvor hendes blege Skygge fylder mig med Gru; –

sig, er Du fra Døden stegen, eller lever Du?

AURELIA knæler ved hans Side

O, jeg seer dit Indre gjære som en oprørt Sø –

lad mig klynge ømt mit Hjerte til din Barm, og døe.

Kuns en Slummer, Dødens Herold i min Sjæl var dalt,

men mit matte Øie fulgte Dig, jeg saa det Alt, –

og min Kjærlighed i Dødens Stund mig Kræfter gav, –

Bryst ved Bryst, min Catilina! synke vi i Grav.

CATILINA smerteligt

O, hvor gjerne! dog forgjæves er et saadant Haab; –

i mit Hjerte toner rædsomt Hævnens vilde Raab.

Nei, Aurelia! Du svæver mod den lyse Evighed, –

Nemesis mig fører imod Mørket ned.

Dagen gryer i Baggrunden.

AURELIA venligt, idet hun peger mod Østen

Nei, for Kjærligheden svinder Dødens Rædsler og dens Nat,

seer Du, Tordenskyen viger, Stjernen blinker bleg og mat;

(svagt)

Lyset seirer, – see, Aurora smiler mild og varm,

følg mig, Catilina! Døden griber alt min Barm.

Hun segner. Catilina griber hendes Hænder.

CATILINA med den sidste Kraft

Ha, hvor skjønt! see grant nu mindes jeg min sære Drøm,

hvordan Hallens tætte Mørke spredtes af en Strøm

ifra Solens lyse Straaler, fra den unge Dag.

O, mit Øie vorder dunkelt, og min Arm er svag;

men i Sjælen er det lyst, som aldrig før det var, –

og mit Liv, min Fortids vilde Bane, er mig klar. –

– Ja, mit Liv var Natten, fælt belyst af Nattens Glød,

men en rosenfarvet Morgendæmring er min Død!

Du har Sjælens Mulm forjaget, i mit Bryst er Ro,

see, jeg følger Dig til Lysets og til Fredens Bo!

(han river Dolken raskt ud af sit Bryst; med døende Stemme)

Himlens høie Guder skue med Forsoning ned, –

Du har Mørkets Magt beseiret ved din Kjærlighed!

Under de sidste Replikker har Furia fjernet sig mere og mere mod Baggrunden, og under Slutningen forsvinder hun. Catilinas Hoved synker ned paa Aurelias Bryst. De døe.

Innledning til Catilina

ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

«Siden Wergelands Venetianerne udkom, har ingen af vore egentlige dramatiske Digtere beriget vor Literatur med noget dramatisk Arbeide» , skrev Paul Botten-Hansen i Det Norske Studentersamfunds håndskrevne avis Samfundsbladet 13. april 1850, i den første anmeldelse som ble Catilina til del. Og da den unge apotekerbetjent Henrik Ibsen skrev sitt første skuespill, var norsk dramatisk diktning ganske riktig inne i en bølgedal. Brynjolf Bjarmes Catilina var det første seriøse norske drama på flere år, og det eneste seriøse skuespill som utkom i Norge året 1850.Bare ett annet skuespill ble trykt i Norge året 1850, nemlig stud.art., senere professor Ludvig Daaes En Langvigsaften : Farcette i 1 Act. Af Eisteen Aslaksen [pseud.]. Trykt i Markedsgave for 1850. Henrik Anker Bjerregaard hadde utgitt Magnus Barfods Sønner (1830), og Wergeland tragediene Sinclairs Død (1828), Barnemordersken (1835) og Campbellerne (1837), den siste utkom samme år som Maurits Hansens Hakon Athelstan og Andreas Munchs Kong Sverres Ungdom. Tre år senere utgav Andreas Munch Donna Clara (1840), deretter fulgte Wergelands Venetianerne i 1843. Dette skulle bli det siste betydelige drama før Catilina. Mellom 1843 og 1850 ble det altså ikke utgitt norske seriøse skuespill av betydning.For oversikt over utgitte skuespill i perioden, se s. .

Heller ikke teatersituasjonen i Norge i tiårene før Catilina kunne oppmuntre noen til å skrive seriøs dramatikk. De teaterstykkene som ble oppført ved vårt eneste institusjonsteater, Christiania Theater, i løpet av 1830- og 40-årene, var gjerne komedier, syngespill, intrigedramaer og historiske skuespill (Anker 1956). I Ibsens gutteår mottok Skien teaterforestillinger av amatørselskaper og omreisende teaterselskaper, som i årene 1838–43 blant annet oppførte stykker av Johan Ludvig Heiberg, Adam Oehlenschläger og Andreas Munch (Koht 1954, b. 1, 26). Også Eugène Scribe, Alexandre Dumas d.e. og Henrik Hertz ble spilt i Skien i samme periode, men vi vet ikke om Ibsen så noe av dette (Larson 1999a, 34–35).

Det er vel grunn til å anta at de teaterimpulser den unge Ibsen hadde mottatt, først og fremst skrev seg fra tradisjonen innenfor tidens amatørteater og omreisende teaterselskaper, skjønt hans lesning av mer seriøs dramatikk kan ha supplert dette bildet. Hva Ibsen kan ha kjent av dramatisk diktning før han skrev Catilina, er imidlertid usikkert. Men vi vet at han som gutt oppførte en dukketeaterforestilling han selv hadde skrevet teksten til. Stykket hadde tittelen Ferdinand og Isabella , handlet om det berømte spanske kongepar fra 1400-tallet, og var kanskje et ridderskuespill i den franske stil som var videreutviklet i blant annet tysk litteratur, etter forfattere som Calderon og Lope de Vega (Larson 1999a, 40).

Catilinas tilblivelse og stykkets preg av historisk tragedie må vi derfor også se mot en bredere bakgrunn. Felleslitteraturen hadde mot slutten av 1700-tallet vært preget av norske diktere, med Johan Nordahl Bruns fransk-inspirerte tragedier og Johan Herman Wessels tragedieparodi Kierlighed uden Strømper (1772) som fremstående eksempler. Mot slutten av 1700-tallet oppstod en førromantisk «nordisk renessanse», der dikterne vendte seg bort fra klassiske og antikke motivkretser og valgte stoff fra den nasjonale fortiden som emne. Saxos Den danske krønike (i oversettelse av Sejer Schousbølle, 1752) ble en viktig kilde for mange (E. Steen 1976, 10). Tallrike utgaver av dette verket forelå også i form av Anders Sørensen Vedels oversettelse (opprinnelig fra 1575). Inspirasjonen fra fransk klassisisme holdt ikke lenge stand og ble snart avløst av Johannes Ewalds førromantiske tragedier og borgerlige dramaer. Ewald brukte stoff fra Saxo i dramaene Rolf Krage (1770) og Balders Død (1775). Hans hegemoni ble fra begynnelsen av 1800-tallet avløst av Adam Oehlenschlägers, og begge kom til å inspirere en rekke etterfølgere.

Den fremste skuespillforfatter innenfor den dansk-norske felleslitteraturen de første tiårene av 1800-tallet var Adam Oehlenschläger, som fikk stor innflytelse med sine romantiske tragedier. Størst utbredelse og påvirkningskraft fikk Hakon Jarl (originaltittel 1807: Hakon Jarl : Tragødie i 5 Handlinger, senere Hakon Jarl hin Rige), som fremstiller kampen om kongsverdighet mellom Hakon Jarl og Olaf Tryggvesøn. Ifølge kritikeren J.L. Heiberg var dette «den fuldkomneste af Digterens Tragedier» (Heiberg 1861–62, b. 3, 172), og den ble et forbilde for mange senere dramatikere. Oehlenschläger valgte gjerne nordiske emner for sine historiske tragedier. Motivene kunne være mytologiske ( Baldur hin Gode 1807, Palnatoke 1809, Stærkodder 1812), inspirert av norrøn litteratur og middelalderdiktning ( Axel og Valborg 1810, Hagbarth og Signe 1815, Fostbrødrene 1817, Væringerne i Miklagard 1827, Kiartan og Gudrun 1848) og nasjonalhistoriske emner ( Dronning Margareta 1834, Olaf den Hellige 1838, Knud den Store 1839). I noen ganske få tilfeller skrev han om emner fra verdenshistorien, som i Karl den Store (1829) og Sokrates (1836). Oehlenschlägers nasjonale emnevalg harmonerer med en almen tendens også i vårt eget land; i perioden 1830–79 var gjennomsnittlig en fjerdedel av all nyskreven norsk dramatikk nasjonalhistorisk (E. Steen 1976, 12).

Men Oehlenschläger var ikke periodens eneste dramatiker. En annen var Carsten Hauch, som i perioden 1846–51 var litteraturprofessor i Kiel. Han utgav i 1830- og 40-årene flere tragedier (bl.a. Gregorius den syvende og Don Juan). De fleste av hans skuespill hadde historiske, gjerne nasjonale emner, for eksempel Svend Grathe (1841). Noen umiddelbare forbilder for en tragedie med emne fra romersk historie fantes med andre ord ikke i den dansk-norske felleslitteraturen i tiårene forut for Catilina.

Også europeiske dramatikere var i første halvdel av 1800-tallet velkjente i det dansk-norske litterære miljø og ved teatrene. En rekke skuespill fantes i oversettelse, noe som sier mye om deres utbredelse. Shakespeare var kjent både gjennom tyske og danske oversettelser. Den viktigste kilden kan ha vært Peter Foersom, som 1807–18 utgav elleve av Shakespeares tragedier og historiske dramaer i dansk oversettelse, medregnet Macbeth som var oversatt til dansk etter Schillers tyske versjon. Foersoms serie ble supplert av åtte nye skuespill oversatt av P.F. Wulff 1818–25. I tillegg oversatte Adam Oehlenschläger A Midsummer Night's Dream ( En Skiærsommernats Drøm , 1816), og Simon Meisling og A.E. Boye ytterligere fire av komediene for første gang til dansk. En revidert utgave av Foersom og Wulffs oversettelser kom ut i København 1845–50, supplert med en rekke av komediene, slik at det totale antall Shakespeare-stykker på dansk ved dette tidspunkt utgjorde 24 skuespill (Smidt 2004, 10).

Også mange av Schillers dramaer var tilgjengelige i dansk språkdrakt: Røverne forelå i en tidlig oversettelse av Matthias Rahbek i 1801, og Knud Lyhne Rahbek utgav blant annet Vilhelm Tell 1805, Maria Stuart 1812, Johanna d'Arc, Orleans Mø 1813 og Wallenstein 1816. Don Carlos ble utgitt i oversettelse både i Kristiania og København: først av nordmannen Johan Storm Munch ( Don Karlos, 1812), og senere av en ukjent dansk oversetter i 1830. Voltaires skuespill ser ikke ut til å ha oppnådd samme popularitet blant oversetterne, men tragediene Zare, Merope og Alzire ble oversatt av H.v. Buchwald og utgitt i København i 1832.

Sine første skoleår (1833–35) tilbragte Ibsen i Borgerskolen i Skien, en betalingsskole for borgerskapets barn (Roksund 1998, 125). Etter Knud Ibsens økonomiske ruin (1835–40) kjenner vi intet konkret om Henriks skolegang, men han kan ha gått i skole hos klokker Christen Lund, som også underviste barna til kammerherre Severin Løvenskiold på det nærliggende Fossum gods. Det er også mulig at Henrik i denne perioden var elev ved Fossum Jernverks skole, der funksjonærenes barn gikk (Roksund 1998, 128–29). Da kan han ha hatt kontakt med Løvenskiold-barna og fått adgang til å lese eller høre om bøker fra kammerherrens rikholdige bibliotek. Denne boksamlingen inneholdt rundt 1844 samlede utgaver av Shakespeare og Schiller, A.W. Schlegel og Lessing, Iffland og Tieck, samt franske forfattere som Molière og Racine (Larson 1999b).

Hvilke bøker familien Ibsen eide, vet vi på det nærmeste intet om, men det er grunn til å tro at i alle fall Schiller har vært representert i familiens boksamling. I det eldste bevarte brev fra Ibsen, datert 20. mai 1844 og stilet til barndomsvennen Poul Lieungh i Skien, ber han om at Poul må sørge for å returnere en bok Pouls bror Hedevall har lånt, til Ibsens foreldre. Ibsen omtaler boken som Vilhelm Tell, og vi kan derfor anta at det dreier seg om Schillers drama Wilhelm Tell i dansk oversettelse ved K.L. Rahbek 1805. En av Ibsens venner i gutteårene i Skien var den senere prost Boye Ording, sønn av Jørgen Flood Ording, som var skipsfører og bankbokholder, og dessuten eide et leiebibliotek og bestyrte et leseselskap (Mosfjeld 1949, 119). Også her kunne han ha lånt bøker. Dessuten drev Gjerpen Sogneselskab utlån av bøker, og eide blant annet Ludvig Holbergs skrifter i sitt bibliotek (Mosfjeld 1949, 122).

I leseåret 1841–42 var Ibsen elev ved en privatskole ledet av de teologiske kandidater W.F. Stockfleth og Johan Hansen. Sannsynligvis har lærebøkene her vært de samme som i den lærde skole (Roksund 1998, 127). I 1842 var Ibsen tilbake som elev i øverste klasse ved Borgerskolen, og i 1842–43 atter ved Stockfleth og Hansens privatskole. Her leste han latin, fransk og tysk. Pensum i tidens lærde skole var preget av at det fungerte som forberedelse til examen artium, som i perioden 1813–83 ble avlagt som adgangseksamen ved universitetet.For pensum i klassisk litteratur ved examen artium, se s. .

I sine Grimstad-år skal Ibsen ha lest «mærkværdig meget, utrolig meget i Betragtning af de for Literatur lidet tilgjængelige Forhold, hvori han levede» , skriver vennen fra disse år, Christopher Due (1909, 39). Da Ibsen ankom til Grimstad i 1843, hadde han med seg en kasse full av bøker – men vi vet ikke hvilke (Eitrem 1940, 24). I tillegg til de bøkene han selv eide, kan Ibsen i disse årene også ha lånt bøker både privat og ved Grimstad Læseselskab. Dette selskapet var stiftet i 1835 og skal ha hatt et godt utvalg av fag- og skjønnlitteratur, særlig av utenlandske forfattere i oversettelse (Eitrem 1940, 44). Både apoteker Jens Arup Reimann og Niels Peter Nielsen (far til Ibsens arbeidsgiver, apoteker Lars Nielsen) var medlemmer i leseselskapet. En av familien Nielsens omgangsvenner var den skotskfødte Georgiana Crawfurd, som var kjent for sin store boksamling. Hun skal ha eid både Kierkegaard, Wergeland og Oehlenschläger (Ebbell 1966, 82). Det er vel ikke usannsynlig at hun med sin bakgrunn også har eid skuespill av Shakespeare. Den bokelskende dame og den unge apotekerbetjent skal ha blitt gode venner (Larson 1999a, 56).

Christopher L. Due kan fortelle at Ibsen og vennene «studerede ivrig […] Øhlenschlägers [sic] Tragedier» , og nevner også Kierkegaards Enten – Eller og Mathilde Fibigers brevroman Clara Raphael : tolv Breve som verk de var opptatt av.Dues opplysning om Fibigers roman Clara Raphael : tolv Breve utgitt av J.L. Heiberg må bygge på en feilerindring; boken kom ikke ut før i 1851. Den Don Juan-beslektede kierkegaardske forføreren i Enten – Eller kan ha inspirert visse sider ved Ibsens Catilina-skikkelse.

«Blandt de Forfattere, han med Forkjærlighed havde studeret, var Voltaire» , skriver Due (1909, 38–40). Men om Ibsen hadde lest Voltaires tragedie Rome sauvée : ou Catilina fra 1749, kjenner vi ikke til.

Under Ibsens Grimstad-år ble nabobyer som Arendal og Kristiansand jevnlig gjestet av omreisende teaterselskaper, og i Grimstad ble det spilt amatørteater. Her kan Ibsen ha sett komedier, intrigestykker og danske vaudeviller. Amatørteaterforeningen i Grimstad, der apoteker Reimann var medlem, oppførte både Holbergs Den Stundesløse og Pierre August Caron de Beaumarchais' Figaros Bryllup, skuespill av August von Kotzebue og vaudeviller av Johan Ludvig og Johanne Luise Heiberg (Eitrem 1940, 45; Larson 1999a, 81). Repertoaret ved de omreisende teaterselskapene bestod i disse årene stort sett av forfattere som Eugène Scribe, Kotzebue, Johan Ludvig og Johanne Luise Heiberg, Jens Christian Hostrup, Thomas Overskou og Henrik Hertz, mens den tyngre litterære kanon (forfattere som Goethe, Schiller og Shakespeare) var fraværende på repertoaret (Ansteinsson 1968). At Ibsen kan ha kjent Hostrups rykende ferske syngespill Gjenboerne fra 1847, fremgår av at han under sine seneste Grimstad-år skal ha skrevet satiriske dikt til melodier fra dette syngestykket (Due 1909, 30). Det samme skuespillet inneholder for øvrig en satirisk fremstilling av Søren Kierkegaards filosofi, lagt i munnen på en student ved navn Søren Torp.

En av de ivrige amatørskuespillere i Grimstad var Henning Junghans Thue, som hadde studert i Kristiania sammen med brødrene Søren Christian Monrad (Ibsens manuduktør til examen artium) og den senere filosofiprofessor Marcus Jacob Monrad, begge fra Skien. Thue studerte klassisk mytologi og arkeologi ved Københavns universitet (Thue 1853, 8). Han var i årene 1844–48 rektor ved Arendals middelskole og realskole, og ble senere (fra 1848 til sin død i 1851) universitetslektor i klassisk filologi ved universitetet i Kristiania. Under studieårene i København hadde han opponert ex auditorio ved Søren Kierkegaards doktordisputas. 1846 utgav Thue Læsebog i Modersmaalet for Norske og Danske, tilligemed en Exempelsamling af den svenske Literatur og med æsthetiske og literaturhistoriske Oplysninger . Da Ibsen omtrent fra 1848 av begynte målrettede forberedelser til examen artium (jf. Bull 1928a, 29), kan han ha benyttet denne leseboken som forberedelseslitteratur. Thues lesebok inneholder blant annet en «æsthetisk-retorisk» avdeling, der «Dramatisk Poesie» er representert ved underavdelingene «Sørgespil», «Lystspil», «Egentlig Drama», «Syngespil» og «Vaudeville». Under «Sørgespil» inkluderer Thue utdrag fra tre historiske tragedier: Oehlenschlägers Hakon Jarl, O.J. Samsøes Dyveke : Kristian den Andens Elskede og Bernhard von Beskows Gustav Adolf i Tyskland . Henrik Hertz representerer «Egentlig Drama» med Den blinde Pige (et utdrag fra Kong Renés Datter).

DRAMAFORM

Konflikten i Catilina bygger på «Kamp mellem Kjærlighed og Pligt, – den Første seirer» , som det heter i det bevarte manuskriptet (NBO Ms.4° 936; Ibsen 2000). Catilina vakler mellom kjærligheten til hustruen Aurelia og sin lidenskap for vestalinnen Furia, hver for seg følelser knyttet til eros og pasjon, og på den annen side et kall til å rense republikken Roma for korrupsjon og forfall. Denne konflikten mellom kjærlighet og plikt er beslektet med klassisk tragediestruktur. Stykket bygges opp med en rekke sceneskifter som kan ha forbilder såvel hos Shakespeare som Schiller, og som også har paralleller hos for eksempel Oehlenschläger. Halvdan Koht har med rette pekt på at sluttscenen i Catilina er beslektet med det siste møtet mellom Hakon Jarl og Tora i Oehlenschlägers Hakon Jarl, og minner også om at Catilina, i likhet med Hakon Jarl, blir stukket ihjel med sitt eget våpen (Koht 1954, b. 1, 41).

Bakgrunnen for skuespillets konflikt er en fortidig, hemmelighetsfull hendelse som leder til et dramatisk hevnmotiv med preg av uunngåelig skjebne eller nemesis. Catilina har forført Furias søster og er slik blitt indirekte årsak til hennes selvmord. Det er dette dødsfall Furia krever hevnet, noe Catilina påtar seg, uten å kjenne den fulle sammenhengen. Først gradvis blir det klart for ham at han selv er den forfører som skal straffes. En slik opprulling av fortidige gåter som utløser dramatiske nåtidshendelser, kan Ibsen ha kjent fra Maurits Hansens fortellinger, der dette er et gjennomgående særtrekk. Motivet ble mye benyttet i romantikkens diktning. Christen Collin var kanskje den første som påpekte denne mulige sammenhengen mellom Maurits Hansens diktning og Catilina, samtidig som han understreket den retrospektive teknikkens sammenheng såvel med romantikken generelt som med den eldre tragediediktning, for eksempel i Sofokles' Oedipus Rex og Shakespeares Hamlet (Collin 1906).

Når Ibsens første skuespill er formet som en tragedie, knytter han altså an til en hederskronet tradisjon innenfor europeisk dramatikk. Tragediediktningen under første del av 1800-tallet stod i sterk gjeld til impulser fra Shakespeare. I sitt berømte forord til dramaet Cromwell (1827) hadde Victor Hugo karakterisert Shakespeare som teaterets gud, og hans skuespill som et høydepunkt i moderne (dvs. ikke klassisk) diktning. Hugo ser den moderne diktnings kombinasjon av det sublime og det groteske, det komiske og det tragiske, det sjelelige og det dyriske, som veien til å skildre de dypeste drag av det sant menneskelige. På denne måten kan de store tragediediktere nærme seg naturens almene lover og skape sannhet og skjønnhet, skriver Hugo. Han ser dramaet som den fremste genre for fremstilling av slike dypere naturlover, og mener at dramatikerne bør strebe etter å fremstille menneskene som de komplekse vesener de er, nettopp i øyeblikk da deres særegne karakter viser flest mulig av sine fasetter.

Catilinas sammensatte vesen stemmer godt overens med slike idealer. Men samtidig er han fremstilt med grunnlag i eldre dramatradisjoner. H.J. Thue karakteriserer i sin lesebok fra 1846 tragediegenren i pakt med klarere klassiske forbilder, som diktning om en konflikt mellom vilje og skjebne ( «styrende Nødvendighed» , «Verdensstyrelse»): «de enkelte Momenter af den dramatiske Handling [viser] sig som fremkaldte ved de handlende Personers af deres Karakter bestemte Villie» , samtidig som «en høiere Styrelse fører dem til en med sine Planer stemmende Udgang; det er Kampen mellem den menneskelige Villies ensidige Tendentser eller Retninger og den evig styrende Nødvendighed, der her skal anskueliggjøres» (Thue 1846, 233). Ifølge Thue fremstiller sørgespillet eller tragedien «en over det Almindelige hævet Karakters Kamp med den evige Verdensstyrelse for at realisere en Ide, der ikke stemmer med denne Verdensstyrelses Planer» (Thue 1846, 233). I den antikke tragedie tar dette form som heltens kamp med «en ubøjelig Skjæbne» , i den nyere kristelige tragedie går tragediehelten til grunne fordi han trer i veien for et guddommelig forsyn:

Han kan her ikke saaledes som i den antikke Tragedie lide aldeles uskyldig, idet nødvendigvis en vildfarende Retning af hans Villie maa være Grunden til hans Optræden mod Forsynets Raadslagninger. Men ved den Kraft, hvormed han hævder sin Frihed lige til det Sidste og heller gaar tilgrunde end opgiver den, vækker han vor Beundring og Deltagelse, og hans Skjæbne bliver tragisk (Thue 1846, 234).

Thues fremstilling av den moderne tragedie, med vekt på dens kompliserende moment av skyld, kan bygge på impulser fra Søren Kierkegaards drøfting av forholdet mellom den antikke og den moderne (dvs. nyere) tragedie, slik dette var utformet i Kierkegaards avhandling «Det antike Tragiskes Reflex i det moderne Tragiske» i Enten – Eller (1842). I den antikke tragedie var karakterene sekundære i forhold til handlingen, individene hvilte i substansielle bestemmelser som stat, familie og skjebne, og deres rolle i forhold til handling og konflikt ble bestemt ut fra det. I motsetning til dette ser Kierkegaard situasjon og karakter som det fremherskende i den moderne tragedie. Den moderne tragedieperson reflekterer seg (subjektivt) ut av ethvert forhold til stat, slekt og skjebne, og av og til også ut av sitt eget foregående liv, slik at «Helten staaer og falder aldeles paa sine egne Gjerninger» (Kierkegaard 1997, b. 2, 143). Kierkegaard ser i samsvar med dette ulike former for skyld i den antikke og den moderne tragedie. Den antikke skyld bestemmes ut fra personenes forhold til slekt, stat og skjebne, den moderne skyld er et rent subjektivt fenomen. Mens den antikke tragiske motsetning ligger i en mellomting mellom «Handlen» og «Liden» (Kierkegaard 1997, b. 2, 143), følger det av den moderne reflekterte subjektivitet at skylden blir et etisk problem. Dersom individet er uskyldig, oppheves den tragiske interesse; er individet imidlertid absolutt skyldig, «saa interesserer han os ikke mere tragisk» (Kierkegaard 1997, b. 2, 144). For at et moderne skuespill skal være tragisk, kreves derfor noe som kan erstatte de overindividuelle instanser i den antikke tragedie. I Kierkegaards fremstilling av den moderne Antigone er dette overindividuelle aspekt en dyp hemmelighet, knyttet til den kjærlighet hun føler for sin far.

Catilina kan vi se som en bekreftelse av Kierkegaards tanker om den moderne tragediediktnings subjektive skyld, idet Catilina blir gjort subjektivt ansvarlig for sitt overgrep mot Furias søster. Men samtidig kan fremstillingen av hovedpersonen sidestilles med den antikke tragedies mer substansielle bestemmelse, idet Catilinas skjebne også er knyttet intimt sammen med tilstandene i Roma i hans samtid.

På samme tid som Kierkegaard skrev sin avhandling om den moderne tragediediktning, hadde også Oehlenschläger fornyet sitt forfatterskap. Det skjedde med sørgespillet Dina (1842), der et «vanlig» menneske, Corfitz Ulfelds elskerinne Dina, er hovedperson. Dina ble sterkt rost av tidens litterære smaksdommer, forfatteren og teatersjefen J.L. Heiberg. I artikkelen «Oehlenschlägers Dina» (1842) ser han stykket i forhold til Oehlenschlägers tidligere tragedier, og understreker at det «er fornemmelig Characteertegningen, dette den tragiske Digtnings Hoved-Element, hvori her den nye Behandling viser sig» (Heiberg 1861–62, b. 3, 371–72). Det nye fremstår ifølge Heiberg særlig i form av karakterens utvikling, samtidig med at replikkene rommer noe usagt «som just derved virker stærkere» (Heiberg 1861–62, b. 3, 372). Heiberg mener (i likhet med Kierkegaard) at det psykologiske nå blir viktigere enn stykkets fabel eller handling. Han peker på at det var Shakespeare som la grunnen til en slik moderne karaktertegning, samtidig som han beholdt det antikke dramas patos i replikkene. Forfattere som Schiller, Oehlenschläger og Goethe videreførte hver på sitt vis elementer fra Shakespeares karaktertegning og replikkføring, sier Heiberg, men det er i det franske drama han finner at den moderne, sterkt individualiserende karaktertegning har slått klarest igjennom. I særlig grad mener han at dette preger Victor Hugos dramatikk.

I den senere artikkelen «Det nyere Dramas Opgave» (1843) viderefører og presiserer Heiberg disse synsmåtene ved å hevde at det moderne dramas fremste mål ikke er å skildre det individuelle liv, men den idé som oppfyller hovedpersonen. «Den idealistiske Fremgang fordrer, at Charactererne nu skulle sees i deres Afhængighed af Ideen, og at følgelig denne skal indtage det Overherredømme, som inden Shakspeares Tid var indrømmet Fabelen» (Heiberg 1861–62, b. 5, 347). Det store hos Shakespeare, heter det her, er at han «seer alle Enkeltheder i Historiens Lys, og lader dens ubøielige Nemesis holde Dommedag over alle Charactererne» (Heiberg 1861–62, b. 5, 350). Av dette utleder Heiberg en oppfatning i slekt med hegelsk filosofi, nemlig at forholdet mellom historisk ramme og karaktertegning er uoppløselig: Historien er tidens levende og uforgjengelige ånd og gjenspeiler seg i de menneskelige karakterer og den menneskelige handling (Heiberg 1861–62, b. 5, 351).

Selv om Ibsen overfor sin biograf Herman Jæger påstod at han bare kjente Shakespeare av navn den gang han skrev Catilina, mener Jæger at Ibsen må ha kjent Shakespeares romerske tragedier, især siste akt av Julius Caesar (Jæger 1888, 45). I dette stykket forfekter Brutus republikanske idealer, som Ibsen delte (Due 1909, 42), mens Cassius uttrykker en lignende forakt for romersk usselhet som Catilina gjør i sin innledende monolog, samtidig som Sullas gjengangeropptreden i Catilinas tredje akt kan ha sitt forbilde i Julius Caesar (Koht 1954, b. 1, 42; Smidt 2004, 17). Også andre innslag hos Shakespeare kan ha inspirert Ibsen – Hamlets øyeblikkelige ed om å hevne før han får vite hvem morderen er, kan ha vært inspirasjonskilde for Catilinas raske løfte om hevn til Furia i dramaets første akt.

At Ibsen også må ha hatt andre kilder til sitt drama, fremgår av de klare paralleller mellom Furia-skikkelsen i Catilina og «Vestalinden» i diktet med samme tittel (1838) av den danske forfatter Frederik Paludan-Müller. Her skildres hvordan Vesta-prestinnen Fulvia blir levende begravet:

Der sluttes Fulvia, den unge Qvinde,

Bestemt til Gravens rige Offer, inde;

Der bæres Vestalinden til sin Død

Fordi sit Løfte og sin Eed hun brød,

Mens hist paa Torvet, som til Templet støder,

Nu hendes Elsker – nu Marcellus bløder.

(Paludan-Müller 1836–38, b. 2, 205)

I sitt underjordiske gravkammer er Fulvia dømt til en langsom død:

Da griber Raseriets stærke Haand

Med sine Kæmpekræfter hennes Aand:

[…]

Og Furien fordobler hendes Skræk.

Stærkt imod Væggens Steen hun Ho'det støder,

Saa Pandens marmorhvide Bue bløder,

Og gjennem vilde Skrig hun laaner Ord

Til Eumenidernes det skjulte Chor. –

Saa raser hun til hendes Kræfter svinde,

[…]

Som død paa Leiet hun tilbage faldt.

(Paludan-Müller 1836–38, b. 2, 226–27)

Navnet Fulvia ble benyttet av Ibsen i deler av det bevarte utkastet til stykket (NBO Ms.4° 936; Ibsen 2000), men i senere deler av manuskriptet og i førstetrykket er det endret til Furia, som hos Paludan-Müller opptrer som en personifikasjon av Fulvias opprør og angst.

Også versifikasjonen (og tildels rimsystemet) i store deler av Ibsens tekst stemmer overens med Paludan-Müllers dikt. Men samtidens europeiske versdrama har like sannsynlig vært hans forbilde. Catilinas komposisjon som versdrama er tilstrebet klassisk. Den handlende kraft er uttrykt gjennom blankverset, som behersker dialogen, mot slutningen avløst av scener med trokeiske langvers. Noen steder avbrytes denne dynamikken av mer lyriske (her rimede) partier samt av en enkelt korsang (drikkevisen) i moderne versemål. Slik svarer Catilina i sine grunntrekk til den romantiske versjon av det antikke drama.

Formelt benytter Ibsens debutdrama seg for det meste av urimede femfotsjamber, dvs. blankvers. I det engelske blank verse veksler ti- og elleve-stavelsesvers fullstendig fritt. Det engelske blankvers slo igjennom i tysk dramatikk i 1770-årene, men fikk i Danmark-Norge sin dramatiske debut med Oehlenschlägers sørgespill Hakon Jarl (1807), som etablerer formen som det store, moderne tragiske vers. Oehlenschlägers blankvers er mer beslektet med Schillers enn med Shakespeares. Mens den engelske dikters blankvers er mettet med metaforer og sammenligninger som kan ligge så tett at de hemmer handlingen, er Schillers billedbruk av mer generell og oratorisk karakter og hans blankvers mer argumentative, preget av ordstillingsfigurer og gjentagelser, som i dette eksemplet fra frihetsdramaet Wilhelm Tell ( IV.ii.):

Der Adel steigt von seinen alten Burgen

Und schwört den Städten seinen Bürgereid,

Im Üchtland schon, im Thurgau hats begonnen,

Die edle Bern erhebt ihr herrschend Haupt,

Freiburg ist eine sichre Burg der Freien,

Die rege Zürich waffnet ihre Zünfte

Zum kriegerischen Heer – es bricht die Macht

Der Könige sich an ihren ewgen Wällen –

[…]

Die Fürsten seh ich und die edeln Herrn

In Harnischen herangezogen kommen,

Ein harmlos Volk von Hirten zu bekriegen.

Auf Tod und Leben wird gekämpft, und herrlich

Wird mancher Pa durch blutige Entscheidung.

Der Landmann stürzt sich mit der nackten Brust,

Ein freies Opfer, in die Schar der Lanzen,

Er bricht sie, und des Adels Blüte fällt,

Es hebt die Freiheit siegend ihre Fahne.

[…]

Drum haltet fest zusammen – fest und ewig –

Kein Ort der Freiheit sei dem andern fremd –

Hochwachten stellet aus auf euren Bergen,

Da sich der Bund zum Bunde rasch versammle –

Seid einig – einig – einig –

(Schiller 1980, 87–88)

Når Catilina taler om sine planer, er det i den schillerske oratoriske stil ():

See, Venner! endnu findes Romeraanden,

end er dens sidste Gnist ei ganske slukket!

Ha! pustes skal den op til lyse Flammer,

saa klart, saa høit, som aldrig før den steg;

see, altfor længe laa et Trældomsmørke

saa sort som Natten over Roma spredt!

Og dette Rige, om end stolt og mægtigt

det synes, – vakler alt, og synke vil. –

Thi maa en kraftig Haand til Roret gribe, –

– men, Venner! renses, renses maa her først,

tillive maa det gamle Roma kaldes,

tilintetgjøres al den Usselhed,

her findes, og som snarlig kvæle vil

den allersidste Rest af Frihedssindet. –

– See, Frihed! Frihed er det, jeg vil skabe,

saa reen, som eengang i den svundne Tid

den blomstred' her, – jeg kalde vil tilbage

den Tid, da hver en Romer med sit Liv

med Glæde kjøbte Fædrelandets Hæder,

og offred' Alt, – at værne om dets Glands! –

Det var en gammel skikk å pryde blankverset med tilfeldig inntredende rim. Ibsen bruker dem på to måter: mest til karakteristikk av personenes følelser, et par ganger også til markering av sceneslutning.

Av de klassiske versemålene er det den fleksible femfotsjamben (blankverset) som ligger nærmest dagligtalen; derfor brukes den gjerne som basisvers i versdramaer. Versemålet har en normal rytmisk bygning, som er dipodisk, dvs. med fri veksling av metriske hoved- og biaksenter (betegnet med acutus og gravis, ´ og `): «jeg fø`ler Kráft og Mód til nget bédre» (). Monopodisk rytme unngås.

Femfotsjambens lengde muliggjør en variert og naturlig replikkdeling (antilabe). I folkeverset, som har fire trykk, vil antilaben stort sett falle i symmetriske rekker på 2 + 2 metriske betoninger, mens femfotsjamben har flere variasjonsmuligheter, som her med henholdsvis 2 + 3 og 3 + 2 betoninger ():

catilina urolig

Du kjender ham?

furia

– – Jeg saae ham aldrig der –

jeg vidste Intet, før det var for seent!

Nu kjender jeg hans Navn – –

catilina

– – Saa nævn det da!

Bindingsstilen, som i Catilina dominerer fremfor linjestilen, bidrar også til å bringe femfotsjamben nærmere prosaen, og dermed til dagligtalen ():

catilina

Nu vel! hvad Enden bli'er veed Guderne

alene, – maaskee det min Skjæbne er

at knuses paa min Bane, førend jeg

har Maalet naaet; – nu, lad saa det være!

– Men Dig, min Curius, der alt som Dreng

jeg elsked', Dig vil jeg ei drage ind

i Farens Malstrøm, – lov mig, bliv tilbage

i Roma her, til Alting er forbi – –

Omvendte ordstillinger som «Maalet naaet» ovenfor er vi så vant til at vi knapt merker dem. Det er poetisk-retorisk stil, som oftest begrunnet i metrisk tvang. I det anførte sitatet ville vanlig ordstilling ha vært mulig.

Både de tallrike replikkdelingene, undertiden med aposiopeser ( fortielser i form av avbrutte setninger eller utsagn), og den fremadstrebende bindingsstilen gir samtidig dialogen et deklamatorisk preg. I den artifisielle, retoriske stil overskrider meningen gjerne versets metriske grenser i stadige versbindinger. I naiv folkelig stil er tendensen derimot gjennomgående parallellitet mellom meningshelheter og vers (linjestil). Versfugen faller sammen med de syntaktiske innsnittene. Det deklamatoriske forsterkes av en rekke gjentagelsesfigurer, som epanalepser (ett og samme ord gjentas med korte mellomrom, for eksempel ved begynnelsen av på hverandre følgende setninger, for eksempel «See, Frihed! Frihed er det, jeg vil skabe»).

Et alment anerkjent variasjonmiddel i femfotsjamben (ved siden av bindingsstilen og antilaben), særlig på steder som skal ha en viss deklamatorisk vekt, er korjamben (- ∪ ∪ -). I verset () «Vaagn, Catilina! Vaagn, og vord en Mand! – –» er den ekspressive korjambe en nærliggende mulighet (- ∪ ∪ - ∪ - ∪ - ∪ -). Korjamben kan imidlertid dempes ved i stedet å bruke trykkskifte, dvs. at man erstatter stavelsens metriske aksent med en trykkløs høytone: «↑Vaagn, Catilina! Vaagn, og vord en Mand! – –» (∪ - ∪ - ∪ - ∪ - ∪ -). Trykkskifte sikrer en rolig deklamasjon som ikke bryter med metret. Korjamben er teoretisk sett den eneste mulighet for trestavelser (trisyllabler) i det ellers jambiske versemål, men med enkelte tradisjonelle unntagelser som går tilbake til Shakespeares liberale bruk av blankverset. Noen få steder i Catilina finnes det mulighet for forskjøvet nummerskifte, affektiv korjambe inne i verslinjen (): «dit Flammeblik, vildt som en Hævngudindes» (∪ - ∪ - - ∪ ∪ - ∪ - ∪ vs. ∪ - ∪ - ∪ - ∪ - ∪ - ∪).

I Catilina finnes også en god del uregelmessigheter som må betegnes som rene avvik fra versemålet. Formviljen går ikke i retning av en glatt, harmonisk versbygning, men mer mot en ekspressiv. Av og til er rytmen ubehjelpelig, og det finnes tallrike eksempler på ufullstendig utfylt metrum, for eksempel ved mangel på opptakt eller ved over-/undertallige vers. Det er også noen forekomster av substitusjon (flere trykksvake stavelser etter hverandre) og reduksjon (manglende trykksvake stavelser).

Kadensforhold og rimstruktur følger ikke noe fast mønster. I begynnelsen av første akt veksles det regelmessig mellom monosyllabisk (-) og bisyllabisk (- ∪) kadens. Versene er urimede. Rimede partier forekommer noen steder, som regel med kryssrim med vekslende monosyllabisk/bisyllabisk kadens. I enkelte avsnitt gjennomføres parrim. De øvrige versemålene som benyttes i dramaet, er alle rimede.

Blankversene skifter til trokeiske, parrimede langrekker på et par avgjørende steder. I tredje akt betror Catilina sin «Ængstelse». Det er de tusen planer som forvirrer og opprører hans sinn, noe rimene bidrar til å understreke ():

Om jeg slumred' eller vaaged, veed jeg ikke selv,

tusind' Tanker, tusind' Planer krydsede i min Sjæl, –

see, da vorder meer og mere dunkelt Alting brat,

og sin brede Vinge sænker i min Barm en Nat.

Ikke mindre påfallende er det at vi her har å gjøre med en form som er temmelig sjelden i eldre verstradisjon, men som får en gjenkomst i det 19. århundres politiske frihetspoesi, for eksempel Carsten Hauchs revolusjonære dikt «Hvorfor svulmer Weichselfloden».

Drikkevisen i annen akt utgjør også en avvikelse fra basisverset. Visen tilhører ikke noe kjent versemål, men formen kan være påvirket fra ulike hold. Et umiddelbart forelegg er kanskje «Champagnearien» fra Mozarts opera Don Giovanni, som gjennom N.C.L. Abrahams hadde funnet veien til den dansk-norske scene. Strofen er også metrisk enslydende med diktet «Rings Drapa» i Esaias Tegnérs Frithiofs Saga (1825). Med B.H. Crusells melodi fikk strofen en omfattende utbredelse i det nordiske sangfellesskap. Carl Ploug brukte den i 1842 til sin fellesnordiske sang «Længe var Nordens herlige Stamme». Operaarien er med andre ord forvandlet til oldnordiske totrykksvers, som siden ble brukt i rikelig omfang av Grundtvig, Ingemann, H.P. Holst, Mads Hansen og mange andre (om eddavers og syngespill: jf. Fafner 1989–2000, b. 2:2, 142–44).

Fafner viser til at de trisyllabiske kortversene henter sin begeistrings- og henføringsetos fra opera og syngespill (f.eks. Mozarts Cos fan tutte). Herfra får de snart innpass i dramaer og syngespill av Goethe ( Götz von Berlichingen) og Oehlenschläger, og i Paludan-Müllers dikt (Fafner 1989–2000, b. 2:1, 260–64). Trisyllabiske kortvers behandlet emner som amor militans (den kjempende amor), cupidoer og alver, men også forventning, natur- og jaktglede og dødsmelankoli. Ibsens drikkevise kan eventuelt ha røtter tilbake til barokke syngespillarier, og viser kanskje formelle reminisenser fra Goethe, Paludan-Müller og Oehlenschläger, jf. likheten med Oehlenschlägers «Flugten af Klosteret»:

Os Amor tilsmiler,

Nu smiler os Vaaren,

Og Sukket og Taaren

Med Skyen bortiler

(Fafner 1989–2000, b. 2:1, 262)

Innholdsmessig er drikkevisen i Catilina også beslektet med andre kjente viser som hyller Bacchus, vinens og fruktbarhetens gud. Vi kan nevne drikkevisen «Bache bene venies» som befinner seg i sangsyklusen Carmina burana, en samling verdslig latinsk lyrikk fra 1100- og 1200-tallet fra Bayern ( «Beuren»), som for første gang ble utgitt i 1847 av J.A. Schmeller. Det er teoretisk mulig at Ibsen har kjent til denne utgivelsen, men mer sannsynlig har han truffet Bacchus-hyllende viser gjennom danske og norske visebøker eller tyske Kommersbücher.

I samlingen Studenterviser i dansk, islandsk, latinsk og græsk Maal (1819) finnes enstemmige melodier til elleve av sangene. Samlingen inneholder hovedsakelig drikkeviser og sanger om studenten, for eksempel den latinske vinhyllende «Mihi est propositum in taberna mori / vinum sit appositum morientis ori». Denne og flere andre studenter- og drikkeviser har fått plass i Visebog for norske Selskabskredse indeholdende 550 Sange (1851).

En av de mest kjente tyske Kommerslieder som ble tatt opp i norske selskaps- og studenterkretser, går i 3/4-takt:

a, a, geschmauset,

lasst uns nicht rappelköpfisch sein!

Wer nicht mithauset,

der bleib' daheim!

Edite, bibite

collegiales,

per multa saecula

pocula nulla!

( Deutsches Kommersbuch 1896, 98)

Teksten stammer visstnok fra det 18. århundre. Melodien er ifølge Reiserts Deutsches Kommersbuch hentet fra A. Methfessels Kommersbuch (1818). Ifølge Lorentz Dietrichson hører denne visen til blant det tyske galgenhumoristiske visestoffet (hvor Bacchus og Gambrinus spilte hovedrollen) som var så populært blant norske studenter i første halvdel av 1800-tallet, og som ble omplantet hos oss i flere viser, blant annet Christian August Heyerdahls «Saasnart jeg er indskreven blandt Pallas' Rytteri» (Dietrichson 1896–1917, b. 1, 241).

En annen vise som kan ha vært mulig melodiforelegg for Ibsens drikkevise, er den tyske Kommerslied «Brüder, lagert euch im Kreise». Ifølge Schauenburgs Allgemeines deutsches Commersbuch (ca. 1895, nr. 129) er melodien til denne såkalte «Trinklied im Freien» en folketone som trolig stammer fra andre halvpart av 1700-tallet. Sangen går i 3/4-takt, og første strofe lyder slik:

Brüder, lagert

euch im Kreise,

trinkt nach alter

Väter Weise,

leert die Gläser,

schwenkt die Hüte

auf der goldnen

Freiheit Wohl.

Også teksten i H.P. Holsts vise til samme melodi (1832), «Her i muntre Venners Klynge», kan ha visse fellestrekk med den tyske «Brüder, lagert euch im Kreise».

Denne melodien (i variert form), sammen med Holsts tekst, har vært kjent og brukt i Norge. Den står på trykk i Sangsamling for norske Selskabskredse (1839–42, 189) som ble utgitt heftevis etter mange års iherdig innsamlingsarbeid foretatt av studenter i regi av Det Norske Studentersamfund. Lorentz Dietrichson påstår at i Norge var dette «den første med Noder forsynede Sangsamling» (Dietrichson 1896–1917, b. 1, 241).

Det er lite trolig at Ibsen var totalt ukjent med den dansk-norske drikkevise- og selskapssangtradisjonen. Det er i alle fall mulig å synge drikkevisen fra annen akt av Catilina til «a, a geschmauset»-melodien. Også den tyske «Brüder, lagert euch im Kreise», eventuelt med den dansk-norske variant slik den står i Sangsamling for norske Selskabskredse , kan ha vært Ibsens assosiasjonsgrunnlag.

Men Ibsens Bacchus-visetekst har likevel intet metrisk forelegg i de ulike latinske drikke- og studentervisene som var kjent i hans samtid. Derimot kan for eksempel metret brukt i soldaterkoret eller i åndekoret i Faust ha vært nærværende i Ibsens bevissthet. Soldatene synger om

Burgen mit hohen

Mauern und Zinnen,

Mädchen mit stolzen

Höhnenden Sinnen

Möcht' ich gewinnen!

(Goethe 1999, 50–51)

I oversettelse:

Borge med høie

Mure og Tinder

Piger med stolte,

Glødende Kinder

Vi overvinder!

(Goethe 1847, 48–49)

SPRÅKET I CATILINA

Da Catilina ble utgitt i 1850, var offisielt norsk skriftspråk i hovedtrekkene likt dansk. Ibsen følger denne normen i første del av sitt forfatterskap. Men i begge land var det språkfolk og skjønnlitterære forfattere som i større eller mindre grad avvek fra offisielle regler ved å gå lenger enn disse tillot, når det gjaldt å tilpasse ortografien til sin egen uttale eller til uttalemåter som var vanlige i samtiden. Dette gjelder også i noen grad Ibsen.

Blant samtidens språkbøker i Norge var Maurits Hansens trolig den best kjente og mest autoritative. Hans Practisk Veiledning i Modersmaalet (1825) kom i «Andet forbedrede Oplag» i 1831, og hans Norsk Grammatik (1822) kom i «Femte omarbeidede Oplag» i 1837. Den største ordbok i samtiden, Dansk Ordbog udgiven under Videnskabernes Selskabs Bestyrelse (1793–1905), var i 1848 kommet til slutten av S (T–U kom i 1863). Samtidens eneste større ordbok med fullstendig alfabet var Chr. Molbech: Dansk Ordbog (1833, utvidet utg. 1859). Der Molbech kommer til kort, finnes ofte relevante opplysninger i Ordbog over det danske sprog (ODS 1918–56). Når det gjelder fremmedord, der både Molbech og ODS er forholdsvis sparsomme, var Ludvig Meyers danske Fremmedordbog utkommet i 2. utgave i 1844. Om Ibsen kjente disse bøkene i 1849–50, er uvisst.

Den offisielle ortografien var preget av detaljer som gjengivelse av i-lyden med j og j-lyden med i i innlyd etter dansk fordeling, dobbeltskrevet lang vokal og understøttende e, dvs. stum e etter vokal i trykksterke enstavelsesord. Reglene for hvorvidt e-en var stum, eller om den var «lydelig» og altså hørte til bøyningen, var ganske kompliserte. Når Ibsen for eksempel skriver «ei» og ikke «ej», så var dette også offisiell dansk form til 1885. Det er en gjennomført konsekvens i ortografi, bøyning, orddannelse og ordvalg. Dette går klart frem når man sammenholder Ibsens språkform med Molbechs ordbok (1833).

Molbechs ordbok er ikke rent registrerende, men i noen grad bevisst normerende, både skjult (ved utelatelser) og åpent (ved tilrådinger). Et velkjent eksempel er at Molbech utelot Geburtsdag, som var vanlig, men tysk, og i stedet tok med Fødselsdag, som var mindre vanlig, men dansk. At for eksempel Uretfærd (hos Ibsen bare i Catilina) mangler hos Molbech, kan være tilfeldig (M. har Retfærd) eller tilsiktet (ordet var velkjent og er i ODS belagt fra 1796 og 1829, så Molbech har trolig kjent det).

ORTOGRAFI OG BØYNING.

Catilina begynner med «Jeg maa, jeg maa», mot «det maae vi ham indrømme» . Dette er etter reglene, der «jeg maa», men «vi maae» er et av Hansens eksempelpar (1837, § 278). Ellers forekommer «de gaae», «O! tie med Sligt» , «boer» o.fl. Det finnes flere forekomster av dobbeltskrevet vokal: «Jeg kjender een, der mægter os at lede», «Saa lov mig Eet», «Eensomhedens», «seer», «maaskee», «deelviis», «viid», «siig», «huult» o.fl. Dobbeltskrivningen ble brukt dels for å markere lengde, dels for å markere trykk og dels for å skape entydighet.

I likhet med Molbech skriver Ibsen «Qvindeværk» med Q, men han skriver derimot «kvægsom», mens Molbech har «qvægsom». Selv om kvæge med k ikke var helt ukjent i eldre dansk, var det en sjelden form, og kan kanskje tas som et fornorskende innslag hos Ibsen.

Andre rettskrivningsavvik skyldes hensyn til rim og rytme, og slike er ganske vanlige, for eksempel: «Underverdnen», «Virklighedens», «Udød'ligheden», «Læg'dom», og i bøyningsendelser: «da Krigen var tilende leved' jeg / i Rolighed, til Nød det mig ernæred'; / nu er det mig berøvet, som det hed'» ; «jeg skulde agte Eder, om I bored' / jer's Dolke ind i Catilinas Bryst; –» . Utelatt bokstav markeres ofte med apostrof, oftest i utlyd i bøyningsendelser, men ikke alltid: «Og jeg, der tappert kjæmped» ; «styrted».

At slike strykninger av bokstaver kunne gi bøyningen et tilsynelatende mer norsk preg, er altså tilfeldig. Derimot kan kanskje formene «hvert et Haab jeg nærte» (uth. her), «Hvad har han svart?» (uth. her; i annen utgave endret til «svaret») være norske innslag. Men de er usikre; ifølge ODS forekom begge i både dansk skriftspråk og dialekt.

I verbbøyningen er flertallsformer godt gjennomført i tidsbøyningen, for eksempel «de gaae». I imperativ er det vakling; skillet entall/flertall stemmer i «tie», «Nei, venter lidt» (flertall), men derimot: «tænk Eder kun» (flertall), «ledsag I mig» (som imidlertid ifølge tekstkritisk note må regnes som feil for «ledsager I mig»).

Som tidshjelpeverb brukes være og ha med vanlig fordeling som i dansk og eldre norsk, dvs. være ved verb som betegner bevegelse eller overgang. Dette må regnes som et avvik: «Det er Ulykke nok og dog en værre / er rammet mig, som snart I høre skal; –» .

I adverbbøyningen hadde både dansk, og dansknorsk til 1907, -t i adverb på -(l)ig. Man kan dermed se om ordet er brukt adverbialt eller adjektivisk (predikativt): «[Tullia] har skjændigt mig forladt» ; «det Fordærv […] / fremtræder skarpt og klarlig for min Sjæl», «det mig forundtes ikke / saa ligegyldig at imødesee / en Fremtid, da ei Mere er tilovers» .

TEGNSETTING.

Også tegnsettingen i Catilina (førstetrykket) følger reglene i dansk, bl.a. med komma foran enhver leddsetning. Særlig ved linjeslutt bruker Ibsen hyppig komma sammen med etterfølgende tankestrek som markering av en tydeligere pause. Semikolon brukes riktig mellom setninger som et tegn for en pause mindre enn punktum og større enn komma.

ORDDANNELSE OG FORMVALG.

Et studium av orddannelse og ordvalg i Catilina må basere seg på en sammenligning med Molbechs ordbok (1833) samt det eldre materialet i ODS. Foruten råd om brukbarhet nevner Molbech også av og til at et ord er «nyere» eller sjeldent.

En hyppig ordtype er verbalsubstantiv på -en: Febergysen, Dvælen, Spotten, Rasen, Opvaagnen, Klynken, Klagen, « Speiden er ei min Bedrift –» , «i sidste Gløden ifra Vestens Sol» (uth. her). Disse ordene faller sammen med bestemt form entall for substantiver av felleskjønn, og det kan en sjelden gang være tvil om hvilken av de to formene som er ment: «Jeg kjender Frygten ei» (uth. her); fortsettelsen, «at møde Faren stedse var min Lyst», tyder på bestemt form av Frygt.

I nomina agentis for kvinner foretrekkes -inde: Forbryderinde, Hævnerinde, Sværmerinde.

Enkelte formvarianter bidrar til det arkaiserende høytidspreg som er typisk for ordvalget i Catilina. Hvo for hvem og hvi for hvorfor er vanlig. I «Holdt inde!» er holdt hos Molbech ikke imperativ eller en egen interjeksjon, men preteritum av holde; som imperativform var det etter ODS' eksempler å dømme på vei til å bli avleggs. Det samme gjelder kuns for kun; med -s analogisk fra andre adverb på -s. ODS sier at det «fastholdtes endnu i skrift i beg. af 19. aarh. af enkelte forfattere af folkelig Retning». Enda mer gjelder det ikkuns for ikkun; brukt to ganger i Catilina. Ifølge ODS er formen «selv i 18. aarh. ret usædvanlig».

En ordtype på fremmarsj i dansk fra sent 1700-tall og gjennom romantikken er rotordene, substantiviske nullavledninger, dvs. uten avledningssuffiks. De var vanlige også på 1500- og 1600-tallet, men på 1700-tallet florerte lengre avledninger på -hed. Som en reaksjon mot disse lange ordene ble nye rotord dannet i analogi med de eldre, jf. Peter Skautrup: Det danske sprogs historie (1944–70, b. 3, 349). Den opprinnelige betegnelsen «rodfund» (Sprogvild 1901) gjaldt tilbakedannelser til verb. Av slike har Catilina Hjernespind, som også Molbech har med henvisning til blant annet «Hovitz» (F.G. Howitz 1789–1826), Fordærv, hos Molbech bare med henvisning til Fordærvelse. Andre nullavledninger er Frisind, Letsind, Overdaad, Uretfærd, Utaalmod. Molbech har frisindet, men ikke Frisind. Han har letsindig og Letsindighed, men ikke Letsind. Som nevnt har han ikke Uretfærd, men uretfærdig og Uretfærdighed. Han har ikke Utaalmod, men utaalmodig og Utaalmodighed. Om Overdaad sier Molbech, etter å ha henvist til Overdaadighed: «Enkelte Nyere have brugt hiin mindre antagne Form. ‹Langt fra Vindelyst og Overdaad.› Thaarup.» (Th. Taarup 1749–1821). Molbechs behandling vitner om disse nyere ordenes inntog, og Ibsens bruk av dem gjenspeiler hans kjennskap til dem.

ORDFORRÅDET.

En rekke ord i Catilina forekommer hos Ibsen bare der, og de fleste av dem som enefunn ( hapax legomenon ). En oversikt over disse publiseres i den elektroniske delen av HIS.

ORDFORKLARINGER.

Det er neppe noe ord i Catilina som er uforståelig ut fra ordbøkenes forklaringer eller som ibsenske orddannelser. Men enkelte ord brukes i betydninger som i dag er foreldede og derfor kan bli misforstått eller for overfladisk forstått. Et eksempel kan være rædselfuld, som i Catilina brukes i den gamle betydningen «1. som medfører, forvolder Rædsel; rædsom; […] 2. som vækker, maa vække Rædsel, som man maa forfærdes over» (Molbech 1859). I nyere norsk oppfattes redselsfull særlig som synonym til skrekkelig, forferdelig, brukt om mindre dyptgående følelser enn i Catilina.

BIBELALLUSJONER OG BIBELSK SPRÅKBRUK.

Catilina inneholder en rekke formuleringer i form av direkte eller indirekte bibelallusjoner (se Ord- og sakkommentarer ). Ibsen leste Bibelen fra sin tidligste barndom, men vi vet ikke hvilken oversettelse som fantes i barndomshjemmet. På det tidspunkt hans foreldre giftet seg, var den danske oversettelsen fra 1819 (DO 1819) den vanligste i bruk også i Norge.

Oversettelsen av GT er her den samme som i Christian den sjettes bibel fra 1740, mens NT er revidert. Revisjonen har også medført at det i NT er innført bruk av stor bokstav i substantiv. Når ikke annet er anført, vises det til denne bibelutgaven.

I Danmark finnes det på 1700-tallet to oversettelsestradisjoner side om side. Den ene tradisjonen skriver seg fra den første danske bibeloversettelsen, Christian den tredjes bibel fra 1550, som følger Luthers oversettelse fra 1545. Luther-bibelen ble berømmet for klarhet og god språkføring, men samtidig kritisert for at den ikke gjengav grunnteksten korrekt. Denne bibeloversettelsen kom i reviderte utgaver helt frem til 1802. For Ibsens vedkommende er det av interesse at Grimstad-bibelen ( Billed-Bibel for Det norske Folk 1840), dvs. en bibel Ibsen fikk låne av apotekeren i Grimstad, følger den reviderte Luther-bibelen av 1738. Grimstad-bibelen inneholder også apokryfene.

Den andre oversettelsestradisjonen, som ble den dominerende i Danmark og Norge, innledes med H.P. Resens radikale revisjon fra 1607, der idealet er å gjengi grunntekstens ordvalg og setningsbygning så nøyaktig som mulig. I samsvar med dette tilføres teksten også en mengde forklarende parenteser og fotnoter. Resens oversettelse, revidert av Hans Svaning 1647, dannet grunnlag for flere senere mindre revisjoner, som også gjorde teksten mer leservennlig.

Det norske Bibelselskab (DNB) ble stiftet i 1816, og deres utgaver følger Resen-Svaning. DNBs reviderte utgaver av Det nye testamente forelå i 1819 og 1830. I 1818 begynte The British and Foreign Bible Society – «Det Brittiske og Udenlandske Bibelselskab» (DBUB) – å selge og utdele nytestamenter og bibler i Norge, den første tiden som samarbeidspartner med DNB. De første årene benyttet DBUB danske oversettelser. Etter hvert som DNBs oversettelser kom ut, ble disse fulgt, men med enkelte avvik i ordvalg. Den viktigste forskjellen var likevel at DBUB trykte bibler uten apokryfene. Vi finner også forskjeller i sammendragene foran hvert kapittel. Fra 1834 ble biblene trykt i Norge. De britiske biblene kom til å dominere det norske markedet størstedelen av århundret.

Selv om vi finner to oversettelsestradisjoner og en rekke revisjoner, bør ikke forskjellen mellom de enkelte bibeloversettelsene overdrives. Når det gjelder de bibelske motiver og bibelallusjoner Ibsen benytter seg av, vil det i de fleste tilfeller ikke ha noen betydning om man viser til den ene eller den andre av bibelutgavene på 1800-tallet.

KILDER

Da Ibsen skrev Catilina, var han «fuldblods republikaner» (Due 1909, 42), og sterkt opptatt av februarrevolusjonen og dens følger, noe også forfatteren selv understreker i forordet til stykkets annen utgave (1875). Han skrev manende dikt preget av skandinavismens ideer («Vaagner Skandinaver!») og støttet ungarernes frihetskamp i diktet «Til Ungarn!», der en av linjene lyder: «Frihedshelteskaren segned for Barbarers vilde Horder» (ES 1, 30). Samtidig forberedte han seg til å avlegge examen artium. Ifølge forordet til stykkets annen utgave «slugte» han i den forbindelse Sallusts og Ciceros beskrivelser av Catilina, tekster som utgjorde vesentlige innslag i hans latinske artiumspensum. Men han «delte […] ikke dengang de to gamle romerske skribenters opfatning af Catilinas karakter og handlemåde» , sier han selv ().

Lucius Sergius Catilina (108–62 f.Kr.) er en av de kontroversielle skikkelser fra Romas revolusjonsårhundre. Det bevarte kildematerialet om ham er relativt omfattende og består av mange primærvitnesbyrd som har en viss slagside i negativ retning. Dette gjelder både Ciceros In Catilinam ( Taler mot Catilina 1–4) og Sallusts Bellum Catilinae ( Krigen mot Catilina ).

Også før Ibsen hadde ulike dramatikere skrevet skuespill som bygget på den opprørske Catilinas skjebne, men det er umulig å si om Ibsen kjente noen av dem. I Ben Jonsons Catiline His Conspiracy (1611) lar forfatteren Sullas ånd opptre i begynnelsen av handlingen og egge Catilina til verre grusomheter enn hans egne. Prosper Jolyot Crébillons Catilina (1748) ble senere omarbeidet og utgitt i nye versjoner, såvel av Voltaire ( Rome sauvée : ou Catilina 1749) som Lessing. I 1844 utkom C.E. Guichards Catilina Romantique, og det skal også ha blitt oppført et nytt drama om Catilina av Alexandre Dumas d.e. i Paris så sent som 1848 (Koht 1954, b. 1, 40; Nordisk Conversationslexikon, 573 Dumas), men det er lite trolig at Ibsen kjente til det sistnevnte da han i 1848 begynte arbeidet med sin egen tekst.

Sitt artiumspensum må Ibsen i alle fall ha studert, og det er sannsynligvis her han har funnet stoffet til sin første tragedie (Holmboe red. 1834–40, b. 1, 307–13).

Samtidens historieforskning baserte sin fremstilling av Catilina hovedsakelig på Cicero og Sallust, og det var egentlig ikke før med Theodor Mommsens store verk Römische Geschichte (1854–56) at et mer nyansert bilde ble tegnet. Dette verket kunne Ibsen av gode grunner ikke hatt tilgang til da han skrev sitt stykke. Ibsen-biografen Henrik Jæger, som bygger på opplysninger fra dikteren selv, skriver at Ibsen ikke kjente noe til den historiske forskning om Catilina da han skrev skuespillet; hans fremstilling av personen bygget utelukkende på Cicero og Sallust (Jæger 1888, 34).

Ibsen selv skrev et etterord til dramaet der han nevner at teksten inneholder «Afvigelser […] fra det historisk Sande» , og sier at «det Historiske blot deelviis er benyttet, saaledes at dette nærmest maa betragtes kun som en Iklædning for den gjennem Stykket gaaende Idee» . Han legger til at personene i stykket «optræde anderledes, end man fra Historien lærer dem at kjende» . Om han her siktet til primærkildenes fremstillinger eller til samtidige historikeres oppfatning, vet vi ikke. Allikevel er ikke primærkildene så ensidig negative som Henrik Ibsen sier i sitt forord til den senere utgaven av Catilina 1875. Særlig hos Sallust tegnes et mangesidig bilde av Catilina. Ibsen fremstiller med andre ord sitt eget Catilina-bilde som mer originalt enn det kanskje var.

TILBLIVELSE

I sitt forord til annen omarbeidede utgave av Catilina 1875 skriver Ibsen at stykket «er skrevet vinteren 1848–49, altså i mit enogtyvende år» (). Ifølge Francis Bull gjorde Ibsen opptegnelser til Catilina allerede vinteren 1848 (Bull 1928a, 27). Manuskriptet ble skrevet i løpet av vinteren 1848–49 og inneholder to dateringer (på tittelsiden står 1849, ved enden av annen akt 25. februar 1849). Ibsen «forelæste de første af Dramaets Scener» for sine venner Christopher L. Due og Ole Carelius Schulerud, og fortsatte i «en Række uforglemmelige Aftener [å lese opp] hvad han hver Gang havde skrevet, til – Censur» , forteller Due (1909, 45–46).

Christopher L. Due forteller hvordan han selv fikk oppdraget med å renskrive manuskriptet, mens vennen Schulerud påtok seg å bringe det til Kristiania med tanke på oppførelse og utgivelse (Due 1909, 47). Renskriften, som sannsynligvis tjente som trykkmanuskript, anses nå tapt.

UTGIVELSE

I brev av 5. januar 1850 fra Ibsen til Schulerud skriver forfatteren at han har «modtaget ‹Catilinas› Dødsdom» , noe som må sikte til at Christiania Theater hadde avslått å sette opp stykket. Men han trøster seg med at det av dette avslaget ikke fremgår at «Mangel paa indre Gehalt har bevirket at det [stykket] ikke blev antaget» . I denne situasjonen mener han at det er «rigtigst at sælge Stykket» til et forlag – «dog, dette maa lempes efter Omstændighederne» , sier han, noe som sikter til muligheten av å utgi Catilina på eget forlag. Ibsen understreker dessuten: «lad endelig ingen Trykfeil indsnige sig. – Manuscriptet vil jeg gjerne have tilbage» . Han innføyer også i brevet teksten til en orientering om stykkets bakgrunn, et «Forord» der han opplyser om teaterets avslag, og henvender seg til sitt tenkte publikum med bønn om «den skaansomme Bedømmelse, som en Begynders første Fremtræden billigviis kan gjøre Fordring paa.» Denne redegjørelsen kom ikke med i den trykte utgaven.

Schulerud lyktes heller ikke i å finne forlegger til manuskriptet. Han påtok seg derfor forleggeransvaret selv og finansierte trykkingen med arvede og lånte midler (HFL 3, 7; FU 1; Bing 1904, 158). Boken ble trykt ved F. Steens Bogtrykkeri og tatt i kommisjon hos bokhandler P.F. Steensballe, begge Kristiania. Steensballe var representant for forleggeren Johan Dahl og Christiania Theaters faste bokhandler alt fra 1848, og fremstod trolig som et naturlig valg når det gjaldt salg av en dramatisk tekst (Tveterås 1950–96, b. 2, 94). Dramaet forelå ferdig trykt fredag 12. april 1850 med Brynjolf Bjarme som forfatternavn og kom i handelen 15. april s.å. (Thuesen 1922, 12–15).

Opplagstallet er usikkert og varierer i ulike kilder mellom 205 (FU 1) og 250. Det kan også ha vært større, kanskje 300–400 eksemplarer. Ibsen og Schulerud skal ha solgt en del av opplaget som makulatur, og dette kan være de overskytende eksemplarer i forhold til de kanskje 250 eksemplarene som i samsvar med kommisjonsavtalen gikk til bokhandelen (Thuesen 1922, 4; Tveterås 1950–96, b. 2, 426, note 131).

Prisen for et heftet eksemplar av Catilina var 48 skilling (Thuesen 1922, 13). Salgstallene er usikre, fra i underkant av 30 til ca. 45 det første året. Ifølge Due ble det solgt 32 eksemplarer (Due 1909, 47). Totalt antall solgte eksemplarer (frem til 1875) er beregnet til mellom ca. 70–80 (Thuesen 1922, 11–12) og 195 (Tveterås 1950–96, b. 2, 426, note 131). Da Gyldendalske Boghandel i København i 1874 overtok restopplaget fra Steensballe, ble Catilina 1850 priset til kr 1,75 for heftet eksemplar, mens pris for innbundet eksemplar var kr 3,00 (Bing 1904, 298). I 1875 ble det usolgte restopplaget (55 eksemplarer) makulert (Thuesen 1922, 10).

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Dagen etter at stykket forelå trykt, ble det anmeldt av Paul Botten-Hansen i Samfundsbladet. Botten-Hansen sammenligner Catilina med verker av Dante, Goethe og Paludan-Müller, og mer konkret med Shakespeares Coriolanus, der skildringen av romerske historiske skikkelsers higen etter makt og rettigheter kan ha vært forbilde for Catilinas tilsvarende holdning. Anmeldelsen finner «sand og sund Poesi» i teksten, og mener at forfatteren viser dramatisk talent og en «shakespearisk Kraft og Alvor» som gjør at han vil vinne anerkjennelse også på scenen. Den eneste innvending er at «Forfatteren ikke [er] stærk i sin Metrik» (RAO PA-1322 Xa. Det Norske Studentersamfunds arkiv).

Den anonyme anmelder i Christiania-Posten 16. mai 1850, senere identifisert som den klassiske filolog F.L. Vibe (Koht 1954, b. 1, 57–58), betrakter Catilina som en tragisk helt, og finner at tungsinn og blidhet, lys og mørke er stilt mot hverandre på en fortreffelig måte gjennom hans forhold til de to kvinnene Furia og Aurelia. «Forfatteren har en sjælden Evne til at hæve sig til tragisk Højde og Kraft, han har en sjælden Evne til at lade Lidenskaberne træde frem i hele sin Styrke, og hans Sprog er saa rent, som vi sjælden træffe det» , skriver anmelderen. Versene finner han «smukke og velklingende», og teksten røper et «umiskjendelig Talent» – men kritiseres også for innslag av «forskruet Pathos», og for de mange sceneskiftene som gjør stykket vanskelig å oppføre (Vibe 1850).

En anonym anmelder i Morgenbladet 5. juli 1850 sier at stykket har vakt «en ikke ubetydelig Sensation» i den litterære verden, ikke minst fordi dette ellers er en fattig tid når det gjelder nyskreven norsk dramatikk. Anmelderen aksepterer den poetiske frihet som tillater forfatteren å avvike fra hva de historiske kilder har å si om Catilina, men han kritiserer samtidig «en altfor stærk Tilbøielighed til Pathos» , «Overspændthed i Charakteerskildringen» , en «knudret» versifikasjon og ukorrekte rim (Anonym 1850a).

Den kanskje viktigste anmeldelsen ble trykt i Norsk Tidsskrift for Videnskab og Litteratur 1850, og var forfattet av pseudonymet Tö ( «en videnskabeligt og literært dannet Mand» , ifølge tidsskriftets redaktør), av Koht identifisert som den klassiske filolog Carl Müller (Koht 1954, b. 1, 58). Anmeldelsen var forsynt med et tillegg av redaktøren selv, filosofiprofessoren Monrad. Müller anser at Brynjolf Bjarme, «om hvem man kan nære gode Forhaabninger» , er verdt publikums oppmerksomhet. Men han har flere kritiske innvendinger mot skuespillet. Omformingen av det historiske stoffet fører til «store Fejl i Dramaets hele Udvikling» , især ved at Catilina fremstår som en vaklende karakter uten klare planer for sine handlinger: «hans hele Væsen er en ubestemt Famlen og Higen efter Noget, som han selv ej gjør sig Rede for.» Også de «hastemte Toner» og svakheter i versbygningen er gjenstand for anmelderens kritikk (Müller 1850, 304–10).

I motsetning til dette understreker Monrad at «Digtets Hovedtanke er baade klar og skjøn» . «Udviklingen begynder indenfra, fra Ideen», og selv om teksten i det ytre preges av svakheter, er

Digtets skjønne Hovedtanke […] den skarpt udhævede Modsætning mellem det sædelige, det til de bestaaende sædelige Magter tilsluttende Princip, og Individets dunkle Uafhængigheds-Higen (Monrad 1850, 311–12).

Monrad ser ikke det vaklende i heltens karakter som en svakhet ved stykket; han finner motsigelsene i hans handlemåte «aldeles psychologisk rigtige» . Til og med det retorisk oppskrudde språket finner nåde for Monrads øyne, fordi «en rhetoriserende Tone i Almindelighed er egte romersk» (Monrad 1850, 311–12).

OPPFØRELSE

1850-versjonen av Catilina ble ikke oppført i Ibsens levetid. Renskriften ble i september 1849 bragt til Kristiania av Ole Carelius Schulerud, som uten hell forsøkte å få stykket antatt ved Christiania Theater (Due 1909, 45–47). Ibsen ventet spent på resultatet, og må i utålmodighet ha skrevet et anklagende (nå tapt) brev om saken til sin venn. I et senere brev av 15. oktober 1849 unnskylder han sin reaksjon, og finner at han ikke har grunn til å reise tvil ved Schuleruds «Fremgangsmaade». Hva Ibsen sikter til med dette ordet, fremgår ikke, men man kan anta at det viser til Schuleruds kontakt med Christiania Theater. I Christiania Theaters kopibok 24. desember 1849 (NBO TS ark A2 25) finnes tekst til et avslagsbrev stilet til Brynjolf Bjarme. Direksjonen, som bestod av general Ferdinand Carl Maria Wedel-Jarlsberg, amtmann Erik Rørik Møinichen, borgermester Christian Zetlitz Bretteville, lektor Lorentz Christian Langberg og ingeniørkaptein Theodor Christian Anton Broch (Blanc 1899, 138), anførte i direksjonsmøtet den 24. desember 1849: «Ved at tilbagesende det af Dem indsendte Drama ‘Catilina’ maa Directionen beklage at den ikke kan finde dette forøvrigt velskrevne Stykke skikket til Opførelse paa vor scene» (Christiania Theater 1849). Samtidig ble det rykket inn en annonse i Christiania-Posten 27. desember 1849 med beskjed til Brynjolf Bjarme om at han kunne hente post hos «Theatrets Opsynsmand», en ordning som sannsynligvis skyldtes at teaterets ledelse ikke kjente forfatterens rette identitet.

TILLEGG TIL NOTER

UTGITTE NORSKE SKUESPILL I PERIODEN 1840–50

1840:

Konow, Wollert. Manfred : Drama i 5 Acter. København

Munch, Andreas. Donna Clara : en Natscene. Kristiania

Olsen, Rolf. Den sidste Viking : Tragoedie i fem Acter. Kristiania

Wergeland, Henrik. Lyv ikke! eller Dompapen : Fugle- og Blomsterstykke. Af Siful Sifadda [pseud.]. Kristiania

Wergeland, Henrik. «Verden tilhører Os Jurister!» : dramatisk Eventyr. Af Siful Sifadda [pseud.]. Kristiania

1841:

Dahl, Olavus Johannes. Kjærligheds Magt eller Slaget ved Solskjel : et historisk Sørgespil i tre Acter . Kristiania

Wergeland, Henrik. Engelsk Salt : Farce. Af Siful Sifadda [pseud.]. Kristiania

Wergeland, Henrik. Vinægers Fjeldeventyr. Af Siful Sifadda [pseud.]. Kristiania

1843:

Stabell, Eleonore Wilhelmine. Den gode Datter : et Skuespil. Kristiania

Wergeland, Henrik. Venetianerne eller Venskab og Kjærlighed : Drama i fem Akter. Kristiania

1844:

Faye, Ludvig. Leopold : original Tragedie i 5 Acter. Bergen

Homann, Peter Jacob. Ordinær Kjærlighed : dramatisk Skizze i 3 Acter. Kristiania

1846:

Brun, Michael Wallem. Gustav den III : Drama i 5 Acter. København

Faye, Ludvig. «Fyrstens Død». Trykt i Digtninger. Bergen

1847:

Blom, Hans Ørn. Markedsgjæsterne og Samfundsballet : Studentercomedie med Efterspil. Kristiania

1848:

Bjerregaard, Henrik Anker. «Skuespillerne i Negligee : Efterspil i 1 Act». Trykt i Literære Bagateller. Kristiania

Brun, Michael Wallem. Sanct Olafs Dag : Drama. København

Olsen, Rolf. Salonen eller Intrigen i Kræmmerhuset : Vaudeville i een Akt. Kristiania

Wergeland, Henrik. Fjeldstuen : Skuespil med Sang i tre Akter. Kristiania

Wergeland, Henrik. Søkadetterne iland : Lystspil med Sang i tre Akter. Kristiania

1849:

Horn, Erik Frederik Barth. Evige løier : burlesk-dramatisk skizze i een act. Kristiania

Olsen, Rolf. Kontrolløren eller Eventyr paa Landet : Vaudeville i een Act. Kristiania

1850:

Daae, Ludvig. En Langvigsaften : Farcette i 1 Act. Af Eisteen Aslaksen [pseud.]. Trykt i Markedsgave for 1850. Kristiania

Kilder:

Halvorsen, Jens Braage 1885–1908. Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1880

Kortkatalog i Norsk rikskringkastings bibliotek

Kraft, Jens E. og Christian C.A. Lange 1863. Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1856

Nissen, Mart. 1848. Norsk Bog-Fortegnelse 1814–1847

PENSUM I KLASSISK LITTERATUR VED EXAMEN ARTIUM

Ifølge kongelig resolusjon av 11. januar 1826 skulle følgende pensum leses:

a. Latinske prosaister: enten: tre bøker av Justinius, Sallusts Bellum Catilinae og Jugurtha, Ciceros fire catilinariske taler, Ciceros bøker De senectute og De amicitia, Tacitus' Germania og et par bøker av Quintilian; eller: Cornelius Nepos, Cæsars Bellum Gallicum, tre bøker av Livius, Ciceros taler Pro lege Manilia og Pro Archia samt en til to bøker av hans skrift De officiis

b. Latinske diktere: to bøker av Vergils Aeneis og to bøker av Horats' oder, samt enten: Phaedrus' Fabler, to bøker av Ovids Metamorfoser og Vergils Ekloger (hyrdedikt); eller: en komedie av Terents, Horats' Epistler og hans Ars poetica

c. Greske prosaister: en bok av Herodot og en av Platons dialoger, samt enten: Herodian og en bok av Xenophons Memorabilia; eller: en bok av Xenophons Gyropædi og en av Plutarks biografier

d. Greske diktere: tre bøker av Homers Iliaden eller Odysseen, samt enten: en tragedie av Sofokles; eller: Hesodius' Theogonie, samt Bions og Moschus' Idyller

e. Av hebraisk: enten: de deler av Moses' og Dommernes bøker samt Davids salmer som er tatt inn i Gesenius' hebraiske lesebok; eller: ti av Davids salmer og tyve kapitler enten av Genesis, Dommernes bok, Samuels bøker eller Kongenes bøker

Det var overlatt til lærerne ved de enkelte latinskoler å velge hvilke tekster og forfattere de ville gjennomgå med sine elever, så lenge et bestemt omfang av pensum ble overholdt. Examen artium ble avholdt hvert år i begynnelsen av august måned (bestemt ved kongelig resolusjon av 17. april 1816). Ved eksamen skulle studenten skrive en fremstilling i morsmålet, oversette en del av sitt latinske pensum og skrive en latinsk stil. I tillegg fulgte en muntlig eksamen (Holmboe red. 1834–40, b. 1, 307–13).

Tekstredegjørelse til Catilina

skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS' hovedtekst, er førstetrykket fra 1850. (Om forholdet til den andre hovedversjonen HIS utgir, se avsnittet Tilblivelse under omtalen av Catilina 1875.)

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Deichmanske biblioteks eksemplar (*Ib8ca 1exp)

Et eksemplar i privat eie

Damms antikvariats eksemplar for salg i 1998, tidligere eid av Wilh. Lagerholm

Det er ikke avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene.

I et eksemplar eid av Nasjonalbiblioteket (02ga11104), tidligere eid av biblioteket i Den Skandinaviske Forening i Roma (stempel på tittelbladet), er «Brynjolf Bjarme» på tittelbladet strøket ut og erstattet med «Henr: Ibsen» . Arthur Thuesen (1922, 15) mener endringen er egenhendig og utført under et av Ibsens opphold i Roma, men en granskning av håndskriften viser at den neppe er Ibsens.

I to andre eksemplarer skal Ibsen selv på siste side ha endret «Nattens Glød» til «Lynets Glød». Opplysningen stammer fra SU 7, 113–14: «en rettelse som vel skriver seg fra Ibsen selv (sml. Joh. Neuhaus i danske ‹Nationaltidende› 1914 1/7 nr. 13 761; foruten i Neuhaus's eksemplar er rettelsen funnet i et eksemplar som nu eies av amanuensis Arthur Thuesen i Kristiania).» Neuhaus skriver at hans eksemplar ble kjøpt fra antikvariatet Baer i Frankfurt, at det stammer fra en samling i Düsseldorf, og at det tidligere var eid av Hjalmar Kjerulf, hvis navn står på smussbladet. Det skal videre finnes en dedikasjon lenger nede på smussbladet: «Herrm. Julius Grimm freundschaftlichts [sic] von Halfdan Kjerulf, Düsseldorf, d. 5. Juni 1847 [sic].» Kjerulf kan ifølge Neuhaus ha hatt med seg boken fra Kristiania til Düsseldorf. Om rettelsen antar Neuhaus at den kan ha vært foretatt sammen med Ibsen i Kristiania, og han antyder at eksemplaret kan ha vært Ibsens eget, ettersom blyantskriften ligner Ibsens i det at y er skrevet med tødler over (Neuhaus 1914). Thuesen selv bekrefter dette i et intervju i Morgenbladet 29. oktober 1921. Foruten de tre nevnte eksemplarene har HIS undersøkt tre i Nasjonalbiblioteket. Ingen av disse kan være Thuesens eksemplar.Rettelsen er også forelagt de medlemmer av Bibliofilklubben som eier et eksemplar av Catilina 1850, men uten resultat. (Bibliofilklubben er en privat sammenslutning av boksamlere med kunnskaper om bibliografi og bokhistorie.) At «Nattens Glød» skulle være «meningsløst», som HU skriver (1, 242), virker ikke fullstendig innlysende. HIS beholder formen slik den står, men fører HUs lesemåte ( «Lynets Glød») i en supplerende note. I det eneste bevarte manuskriptet, NBO Ms.4° 936, mangler det siste bladet og dermed også den aktuelle delen av teksten. Til sammenligning har Ibsen i Catilina 1875 endret uttrykket til «natlyns glød».

Nr. 1 er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn uten forsats- og omslagsblad, men et omslagsblad er skåret til og brukt som overtrekkspapir på permenes yttersider. Innbindingen er håndverksmessig utført, men enkel, med permer av papp og rygg av burgunderfarvet stoff uten tittel eller dekor. Det finnes ifølge Schiötz & Ringstrøm to varianter, A og B, av det fremre omslaget (Schiötz & Ringstrøm 1990, 86). Forskjellen mellom de to variantene angår selve tittelen: I A er den satt med mindre typer (32 pkt.); i B er den satt med større typer (36 pkt.). I tillegg skal det finnes farvevarianter: A i grønt, lysegrønt, gulaktig og lyseblått; B i grønt, lyseblått og gulaktig. Variant A regnes som den eldste. Variasjonen kan bero på at Catilina 1850 «kan ha ligget i materie, og at det på et bestemt tidspunkt ble trykt nye omslag» (Schiötz & Ringstrøm 1990, 86). HIS' hovedeksemplar har omslag av typen A, gulaktig. Dette er sannsynligvis utført hos forleggeren, ettersom stempel med teksten «P.F. Steensballes Boghandel Christiania» er preget på omslaget og følgelig siden limt over innbindingspappen. Bakre omslagsblad har årstallet «1850».

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av seks ark falset i duodesformat (12 blad, 24 sider pr. ark),I Norsk Bog-Fortegnelse 1848–1865 , 115, er formatet angitt som oktav. Formatbetegnelsen gjelder der bokens størrelse. ca. 107 x 165 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde x høyde. Arksignaturene 1–6 (uten tekst) finnes på s. 10, 25, 49, 73, 97 og 121. Det siste arket har fire blad, og bokens omfang er 128 sider. Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer smusstittel s. [1], blank s. [2], tittelside s. [3], rolleliste s. [4] og går fra side 6 til 125. Dramateksten begynner på s. [5]. S. [126] er blank, s. [127] inneholder Ibsens «Anmærkninger», s. [128] er blank. På sidene [39] og [85] begynner nye akter, og pagineringen er utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Catilina 1850 er satt i fraktur. En faksimile av tittelbladet gjengis i illustrasjon s. . Tittelen er midtstilt i et fett snitt. Rollelisten er venstrestilt, rollenavnene er uthevet ved sperring. Initial er brukt ved første replikk og i «Anmærkninger». Aktoverskrifter er fete; sceneoverskrifter normale. Rollenavn er satt i samme grad som replikkene, men er fete og midtstilte. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene. I begynnelsen av akter og scener står sceneanvisninger uten parentes. Sceneanvisning i replikk står i parentes. Mellom akt- og sceneoverskrifter og noen steder etter sceneslutt brukes enkel, kort skillestrek av varierende lengde; ved aktslutt en engelsk linje. Pagina er plassert i overmarg med en kort strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god. Det er et lite antall typografiske mangler og inkonsekvenser (f.eks. manglende eller gal uthevning av rollenavn), typeskader, snudde typer (f.eks. «Lentulns» for «Lentulus»), skjeve eller utglidde typer, manglende innrykk ved delte verslinjer. Slike typografiske feil er i HIS' hovedtekst rettet stilltiende.

PAPIR OG TILSTAND.

For- og bakpermens yttersider er jevnt skitne, og festet mellom forpermen og smusstittelbladet har revnet noe. Såvel smusstittelen [1] som sidene [2] og [3] er misfarvet (i avtagende grad) som følge av lånekortet som er limt inn på innsiden av forsidepermen. Papiret er simpelt og tynt med tydelig gjennomslag. Det er gulnet og har flekker av blekk, fett og vann på tittelbladet og på flere sider i boken. Blyantkryss og -streker finnes i tilknytning til trykkfeil, men trolig også som lesemerker. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

Den andre tekstkilden fra Ibsens levetid er arbeidsmanuskriptet NBO Ms.4° 936 fra 1849 (se Manuskriptbeskrivelse). Dette er tidligere utgitt ved HIS i en diplomatarisk utgave (Ibsen 2000). Manuskriptet har trolig ligget til grunn for trykkmanuskriptet, som ble besørget av Christopher Due, og som siden er gått tapt. Catilina 1850 ble ikke utgitt på nytt i Ibsens levetid. Et kort «Forord» som av ukjente grunner ikke ble tatt med i førstetrykket, finnes som en del av et brev til Ole C. Schulerud 5. januar 1850. Brevet omtales nærmere i avsnittet Utgivelse samt i Manuskriptbeskrivelse.

Betrakter vi arbeidsmanuskriptet sammen med førstetrykket, får vi et inntrykk av hvordan teksten har endret seg underveis, sannsynligvis ved Dues renskrift.

Hvordan Ibsen selv har arbeidet med teksten i manuskriptet, sees i Ibsen 2000, der også den andre hånden, Dues, er identifisert. Her finnes mange mindre endringer og rettelser, tilfeller av tekst på og under innlimte og løse lapper, et løst innlagt blad og flytting av tekst fra en rollefigur til en annen. Den betydeligste endringen i manuskriptet gjelder første akt. Den begynte opprinnelig på manuskriptets bl. 2r, med en samtale mellom allobrogerne Ambiorix og Ollovico på landeveien mot Roma. Så har Ibsen strøket aktangivelsen, men ikke sceneanvisningen nedenfor, og skrevet «Første Handling» på nytt øverst på den ledige motstående side (bl. 1v). Her åpner stykket direkte med Catilinas reflekterende replikk. Sceneanvisningen beholdes altså, med en tilføyelse om at allobrogerne ikke legger merke til Catilina. Om den opprinnelige begynnelsen var blitt stående, ville ikke Catilina ha blitt introdusert før etter at allobrogerne hadde samtalt gjennom syv replikker; han kommer da brått til syne for dem (bl. 2v). Endringen er i samsvar med skissen til handlingsgang som finnes på bl. 18v under overskriften «Sceneforandringerne».

Om vi ser bort fra det bortklippede bl. 48 (se Manuskriptbeskrivelse) og den teksten som Ibsen har strøket eller endret, er manuskript og førstetrykk idé- og omfangsmessig svært like, og heller ikke med henblikk på ordlyd og ortografi særlig ulike. Følgende eksempler fra første akt gir en pekepinn på avvikenes art og omfang. Manuskriptendringene er gjengitt forenklet (med grunntekstens paginering og manuskriptets foliering i parentes):

Catilina 1850NBO Ms.4° 936 det er forbi! mit Liv har intet Maal! – –det er fordi mit Liv har intet Maal. (1v) det høie Roma, – og den Usselhed
og det Fordærv, hvortil det længst er sjunket, det høie Roma, midt i al dets Pragt, –
og det Fordærv hvortil det længst er sjunket (1v) og haardt og tungt er Romas Herredom;
til Jorden ned den Kuede det tynger; –
thi kom vi hid, afsendte fra vort Folk, og haardt og tungt er Romas Jernaag,
til Jorden fast dets Kuede det tynger
Thi komme vi som Bud jo fra vort Folk (2r) ham kaare vi, den Første af vor Stamme
til Leder ud, til Hersker for vort Folk; – ham kaare vi, den Bedste af vor Stamme,
til Høversker ud – til Leder for vort Folk (2v) Du sikkert vil den Fremmede bedrage
er det ei mere, hvad det fordum var –
Tyranners Skræk, Beskytter for den Svage? maaskee du vil den Fremmede bedrage
Tyrannens Skræk, Beskytter for den Svage
er det ei mere, hvad det fordum var (2v) hvordan i rødlig Aftenglands det luer i rødlig matteAften-Glands hvordan det dunkelt luer (2v) dog kan det nægtes ei, en saadan Leveviis – dog nægtes kan det ei, en saadan Leveviis (3r) hans Fiender imod ham talet – idag hans Fiender imod ham talet – (5v) men ha! hvor er min Elskov heel forskjellig – med den n dog! hvor er min Elskov heel forskjellig (6r) Kan hun ei mætte denne vilde Trang,
kan hun ei følge dine Tankers Flyven:

kan hun jeg ei mætte denne vilde Trang
kan hun jeg ei følge hver dine Tankers Flyven: (10r) i hvert et Blik jeg læser taus Foragt, i hvert et Blik jeg læserte taus Foragt – (10v) og ingen Daad skal værne om hans Navn, og ingen Daad skal værne om mit Navn (10v) og kjølig Aftenvind omvifter Panden; og kjølig Vestenvind omvifter Panden (11r) vil den høre. – Jeg er en fattig Mand, – vil høre den, jeg er en fattig Mand – (12r) Der ruller Bølgen blytung imod Bredden, Der pladsker Bølgen lydløs blytung imod Bredden (13r)

Om førstetrykket fremstår som rettet i forhold til manuskriptet på en del punkter, er det likevel kommet inn ord og formuleringer som noen steder kan sies å skape en metrisk sett mindre fullkommen tekst, skjønt også manuskriptet er nokså fritt i forhold til metriske regler. En av lesemåtene ovenfor kan tjene som eksempel: I manuskriptet står linjen «– vil høre den, jeg er en fattig Mand –» , mens førstetrykket har «vil den høre. – Jeg er en fattig Mand,» (). Semantisk og grammatisk utgjør denne ombyttingen ingen større forskjell, men metrisk er manuskriptet mer korrekt. ES hevder at noen av endringene «viser en bestræbelse efter at løfte sproget op over det hverdagslige, blant annet ved forandringer i ordstillingen» (ES 3, 375), noe som kan tenkes å forklare hvorfor blant annet denne endringen er gjort.

Ibsen bemerker selv i forordet til Catilina 1875 at trykkmanuskriptet til Catilina 1850 ble utført «til den grad samvittighedsfuldt, at han [Due] end ikke glemte en eneste af de utallige tankestreger, som jeg i produktionens hede havde anbragt overalt, hvor det rette udtryk ikke i øjeblikket vilde falde mig ind» (). Det skal imidlertid bemerkes at det i manuskriptet ikke alltid er lett å avgjøre hva som er tankestrek og hva som er en hastig, slurvete avslutning på en bokstav, et skille også Due kan ha hatt vanskeligheter med å trekke. Vi kan dessuten ikke vite sikkert om enkelte av tankestrekene og ortografiske avvik for øvrig stammer fra Due eller fra setteren. Det er også noen tankestreker i arbeidsmanuskriptet som ikke er kommet med i den trykte versjonen.

ES påpeker med rette, ut fra en analyse av endringenes gjennomføring og vitnesbyrdene fra Ibsen selv om dette «rå urettede udkast» (i forordet til Catilina 1875, ), at manuskriptet må være den første utarbeidelsen, og at det altså ikke finnes noe eldre utkast (ES 3, 371–75). Strøket tekst viser seg ved erstatningens art å være forkastet umiddelbart, dvs. under nedskrivningen. Det er flere rettelser som inneholder sprang i tanke og logikk, og som gjensidig utelukker hverandre.

Ibsens kommentar er interessant også i et annet perspektiv: Dersom Due skrev av så samvittighetsfullt som han mener, hvor stammer da disse og alle de andre endringene fra? Vi vet ikke om Due har tatt seg friheter, tolket og forbedret, eller om Ibsen også selv har deltatt under prosessen. ES holder den siste muligheten åpen, og viser til at Lentulus' lengre replikk på s. 104 ikke finnes i manuskriptet, men kan tenkes å stamme fra en egenhendig opptegnelse «på et stykke løst papir» (ES 3, 376). Siden vi ikke har denne opptegnelsen, kan vi heller ikke vite hvordan teksten eventuelt er formidlet. Tar man i betraktning at endringene i mange tilfeller har ført til dårligere metrikk, er den første muligheten, at Due har hatt hovedansvaret, ikke usannsynlig, men altså nok i et slags samråd med forfatteren. Jon Gunnar Jørgensen mener også dette (Ibsen 2000, 27). HU trekker den samme slutningen på stilistisk grunnlag, og mener at for eksempel endringen «pladsker» til «ruller» i «Der ruller Bølgen blytung imod Bredden» må være Ibsens (HU 1, 212). Dertil kommer at manuskriptet stedvis er slurvete skrevet og vanskelig å lese, noe som også kan ha forårsaket en del av endringene.

I tillegg til HIS' hovedtekst finnes en diplomatarisk gjengivelse samt fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også manuskriptet diplomatarisk og med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning. Her finnes også en metrisk analyse av teksten. Det upubliserte «Forord» er trykt i første brevbind og gjengis dessuten i den elektroniske delen av HIS.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også den andre tekstkilden fra Ibsens levetid, NBO Ms.4° 936, blitt konsultert.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer. Substantiver har store forbokstaver. Med noe vakling benyttes dobbel vokal for å markere vokallengde eller trykk, eller for å gjøre ord entydige. Det brukes også understøttende, dvs. stum, e for å markere lang vokal i trykksterke enstavelsesord (utelates enkelte steder). Ved flertallsformer av verb i imperativ vakles det også: «ledsager I mig», men «tænk Eder kun» .

I manuskriptet følger ikke Ibsen den danske normen strengt. Som HU har påpekt, slurver han med riktig bruk av stor forbokstav, med understøttende og dobbel vokal og med flertallsbøyningen av verb (HU 1, 214). At dette ikke bare er slurv, men også en tilpasning til samtidig usus (og muligens til Knud Knudsens reformforslag), kan tenkes.

Tegnsettingen i grunnteksten er for moderne lesere ofte uventet, f.eks. bruk av semikolon og tankestrek ved linje- og setningsslutt, som også finnes i andre tidlige Ibsen-dramaer. I noen tilfeller står majuskel for (vanligst) minuskel etter semikolon eller komma. Ibsens særegenheter omfatter også skrivemåter, f.eks. av folkeslaget «Allebroger» som er et ortografisk avvik fra det korrekte «Allobroger». (Formen er beholdt i Catilina 1875.) En innholdsmessig inkonsistens gjelder «En Olding» i rollelisten. Vedkommende opptrer ikke under dette navnet i dramateksten, men som «En gammel Soldat» og «Soldaten». ES tolker denne uoverensstemmelsen, som også finnes i manuskriptet, som et «særligt vidnesbyrd om at renskriften er gjort direkte efter det bevarte udkast» (ES 3, 376).

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, f.eks. når de markerer sceneskift, og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som har karakter av ornament alene, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Catilina 1850 angår som regel feilskrivning av ord, manglende tegnsetting og majuskel for minuskel. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS. I grunnteksten vakles det f.eks. mellom «dig» og «Dig», «du» og «Du», «din» og «Din». Avvik fra rettskrivningen som «Virklighed» og «Udødlighed», der vokalen er utelatt av hensyn til det metriske, forekommer og rettes ikke i HIS. I grunnteksten markeres som oftest utelatt vokal med apostrof, men ikke alltid. Vi finner både «kjæmped» og «kjæmped'». Også i andre tilfeller vakles det i grunnteksten, for eksempel mellom «rædselfuld» og «rædselsfuld», og vi har i disse tilfellene ikke grunnlag for å rette.

HIS har heller ikke rettet teksten i de tilfellene hvor manuskriptet kan sies å ha en metrisk bedre tekst enn grunnteksten, ettersom metrikken ikke i noen av de to versjonene er strengt overholdt. (Når metrikken er feilaktig eller fri, vil den dessuten bare svært sjelden forstyrre meningen.) I hovedversemålet, femfotsjamben, finner vi både i arbeidsmanuskriptet og førstetrykket mange eksempler på manglende opptakt og på under- og overtaktighet, slik at den formelle metrikken ikke er noen entydig rettesnor for ederingen. En emendasjon ville forbedre det enkelte tekststedet metrisk, mens det ville gjenstå et stort antall metriske uregelmessigheter som ikke ville kunne rettes, siden vi ikke har andre supplerende tekstkilder enn NBO Ms.4° 936. I noter opplyses det likevel om alternative lesemåter fra manuskriptet som ivaretar metrikken bedre enn førstetrykket. Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Mulige feil som ikke kan rettes entydig, er også anført i noteapparatet.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til en redegjørelse i innledningen til Catilina 1850. Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I ES er Catilina 1850 ikke gjengitt, men omtalt (se ovenfor; gjengitt er derimot de nevnte «Sceneforandringerne»). I SU er Catilina 1850 trykt i b. 7. Teksten der følger grunnteksten med unntak av noen få rettelser. I HU rettes trykkfeil stilltiende, men det gis eksempler på rettede avskrivningsfeil (HU 1, 213). Både SU og HU har rettet etter manuskriptet (særlig der førstetrykket metrisk er dårligere), noe det opplyses om sammen med utvalgte avvik mellom NBO Ms.4° 936, Catilina 1850 og Catilina 1875 (HU 1, 221–42).