Author: Henrik Ibsen
Date: 2011-09-16T22:00:00+00:00
Keywords: Tekst kommer
Publisher: Henrik Ibsens skrifter, UiO
Rights: This work is licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike (CC BY-SA) 3.0 Unported License

BRAND

HENRIK IBSENS SKRIFTER
2011
www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:
henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)
@IbsensSkrifter (twitter)
Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1866 i Frascati av Fratelli Alessandrini. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

BRAND

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

Front cover image was taken in 1866 in Frascati by Fratelli Alessandrini. Original image from www.ibsen.net.

BRAND
ET DRAMATISK DIGT
AF HENRIK IBSEN

KJØBENHAVN

FORLAGT AF DEN GYLDENDALSKE BOGHANDEL (F. HEGEL)

THIELES BOGTRYKKERI

1866

BRAND

De handlende
BRAND
HANS MODER
EJNAR, en Maler
AGNES
FOGDEN
DOKTOREN
PROVSTEN
KLOKKEREN
SKOLEMESTEREN
GERD
EN BONDE
HANS HALVVOXNE SØN
EN ANDEN BONDE
EN KVINDE
EN ANDEN KVINDE
en SKRIVERKARL
PRESTER og EMBEDSMÆND
ALMUE, MÆND, KVINDER og BØRN
FRISTEREN I ØDEMARKEN
DE USYNLIGES KOR
EN RØST

Handlingen foregaar i vor Tid, dels i dels omkring en Fjordbyggd paa Vestkysten af Norge.

FØRSTE HANDLING

Oppe i Sneen paa Fjeldvidderne. Taagen ligger tætt og tung; det er Regnvejr og halvmørkt.

Brand, (sortklædt, med Stav og Skræppe, kravler sig frem vestover).

En Bonde og hans halvvoxne Søn, (som har slaaet Følge med, er noget bagefter).

BONDEN raaber efter Brand

Hej, Fremmedkarl, far ej saa fort!

Hvor er du?

BRAND

Her!

BONDEN
Du gaar dig bort!
Nu tykkner Skodden slig, at knappt
en ser saa langt, som Staven rækker –

SØNNEN

Faer, her er Spriker!

BONDEN

Her er Sprækker!

BRAND

Og hvert et Vejspor har vi tabt.

BONDEN skriger
Stands, Mand! Guds bittre –! Her er Bræen
Skral som en Skorpe! Tramp ej Sneen!

BRAND lyttende

Jeg hører Duren af en Foss.

BONDEN
En Bækk har hulet sig indunder;
her er et Dyb, som ingen bunder; –
det sluger baade dig og os!

BRAND

Frem maa jeg, som jeg før har sagt.

BONDEN

Det evner ingen Mandemagt.

Kjend; – her er Grunden hul og sprød –

Stands, Mand! Det gjælder Liv og Død!

BRAND

Jeg maa; jeg gaar en Stormands Bud.

BONDEN

Hvad heder han?

BRAND

Han heder Gud.

BONDEN

Og hvad er du for noget?

BRAND

Prest.

BONDEN
Kanhænde det; men jeg ved bedst,
at om du saa var Provst og Bisp,
saa ligger du i Dødsens Gisp
før Dagen gryr, hvis du vil frem
paa Bræens undergravne Brem.
(nærmer sig varsomt og overtalende)
Hør, Prest; om en er klog og lært,
han kan ej det, som er for svært.
Vend om; vær ej saa strid og stiv!
En har jo kun det ene Liv; –
gaar det, hvad har en saa igjen?
Der er en Mil till næste Grænd,
og Skodden staar saa tykk, at den
kan skjæres med en Tollekniv.

BRAND
Staar Skodden tykk, en lokkes ej
af Blaalysblink paa Vildsporsvej.

BONDEN
Men her er Is-Tjern rundt omkring,
og slige Tjern er stygge Ting.

BRAND

Dem gaar vi over.

BONDEN

Gaa paa Vand?

Du holder mindre end du lover.

BRAND
En har dog vist, – er Troen sand,
saa slipper Karlen tørrskod over.

BONDEN
Ja, før i Tiden; men i vor
han gaar tillbunds med Hud og Haar.

BRAND
Farvel!
(vil gaa)

BONDEN

Du sætter Livet till!

BRAND
Hvis Herren for min Død har Brug, –
velkommen Flom og Foss og Slug!

BONDEN sagte

Nej, han er baade gal og vild!

SØNNEN halvt grædende
Faer, lad os vende! Der er Tegn
till værre Styggevejr og Regn!

BRAND standser og nærmer sig igjen
Hør, Bondemand; du sagde før,
at Datter din, som boer ved Fjorden,
har skikket Bud, at snart hun dør;
men ej med saligt Haab hun tør, –
hvis ej hun ser dig, – gaa fra Jorden?

BONDEN

Gud bedre mig saa sandt og visst!

BRAND

Og till idag hun gav dig Frist?

BONDEN

Ja.

BRAND

Ikke længer?

BONDEN

Nej.

BRAND

Saa kom!

BONDEN

Det er ugjørligt Værk. Vend om!

BRAND ser fast paa ham
Hør? Gad du hundred Daler give,
ifald hun kunde saligt dø?

BONDEN

Ja, Prest!

BRAND

To hundred?

BONDEN
Hus og Bø
jeg skulde gjerne fra mig skrive,
ifald hun slukne fik i Fred!

BRAND

Men gad du give Livet med?

BONDEN

Hæ? Livet? Kjære, vene –!

BRAND

Naa?

BONDEN klør sig bag Øret

Nej, men der er da Maade paa –!

I Jesu Navn, du faar ej glemme,
at jeg har Barn og Kone hjemme.

BRAND

Han, som du nævnte, havde Moer.

BONDEN
Ja, det var længe før ifjor; –
da hændte der saa mangt et Under;
det gaar ej slig till nuomstunder.

BRAND

Far hjem. Dit Liv er Dødens Vej.

Du ved ej Gud og Gud ej dig.

BONDEN

Hu, du er haard!

SØNNEN trækker i ham

Kom saa afsted!

BONDEN

Ja vel; men han skal følge med!

BRAND

Skal jeg?

BONDEN
Ja, blir du borte her
i dette Herrens vonde Vejr,
og rygtes, hvad en ej kan dølge,
at vi gik hjemmefra i Følge,
saa trækkes jeg tillthings en Dag, –
og drukner du i Myr og Tjern,
saa dømmes jeg i Bolt og Jern –

BRAND

Da lider du for Herrens Sag.

BONDEN

Mig rager ikke hans og dine;
jeg har alt mer end nok med mine.

Kom saa!

BRAND

Farvel!

Hult Bulder høres langt borte.

SØNNEN skrigende

Der gaar en Skred!

BRAND till Bonden som har grebet ham i Kraven

Slipp Taget!

BONDEN

Nej!

BRAND

Slipp strax!

SØNNEN

Kom med!

BONDEN brydes med Brand

Nej, Fanden nappe mig –!

BRAND river sig løs og kaster ham i Sneen
Ja visst;
det kan du tro han gjør tillsidst!
(gaar)

BONDEN sidder og gnider Armen

Au, au; den Karl er stiv og stærk.

Sligt kalder han Vorherres Værk!

(raaber idet han rejser sig)

Hej, Prest!

SØNNEN

Han gik indover Hejen.

BONDEN
Ja, men jeg skimter ham endnu.
(raaber igjen)
Hør, sig mig – kan du mindes, du,
hvor var det vi kom ud af Vejen?

BRAND inde i Taagen
Ej trænges Vejløbs Kors for dig; –
du er alt paa den brede Vej.

BONDEN
Gud give at det var saa vel,
saa sad jeg godt og varmt ikveld.

Han og Sønnen gaar østover igjen.

BRAND kommer tillsyne højere oppe og lytter ud mod den Kant, hvor Bonden gik

De famler hjem. Du slappe Træl,
sprang i dit Bryst en Viljes Væld,
var ikkun Evnen det, som skorted,
jeg skulde Vejens Møje kortet,
paa dødstrætt Rygg, med Foden saaret,
jeg skulde glad og lett dig baaret; –
men Hjælp er gavnløs for en Mand,
som ikke vil, hvad ej han kan.
(gaar længere frem)
Hm; Livet, Livet; det er svært,
hvor Livet er de Godtfolk kjært!
Hver Skrælling lægger slig en Magt
paa Livet, som om Verdens Frelse,
al Menneskenes Sjælehelse,
var paa hans skrale Skuldre lagt.
De vil nok offre, – Gudbevares!
Men Livet, Livet, – det maa spares.
(smiler, som i en Erindring)
To Tanker faldt som Gut mig ind
og voldte Lattervrid i Maven,
og skaffed mig et barket Skind,
naar gamle Skolemoer var gnaven.
Jeg tænkte mig en mørkrædd Ugle,
en Fisk med Vandskrækk. Lydt jeg lo;
jeg vilde dem af Mindet smugle,
men de hang i med Tand og Klo. –
Hvad kom det af, det Lattervrid?
Jo, af den dunkelt følte Splid
imellem Tingen, som den er,
og Tingen, som den skulde være, –
imellem det, at maatte bære
og finde Byrden altfor svær. –
Fast hver en Landsmand, syg og frisk,
er slig en Ugle, slig en Fisk.
Han skabtes till et Dybets Yrke,
han skulde leve Livets Mørke, –
og det er det, som gjør ham rædd.
Han spræller angst mod Fjærens Bredd,
han skyr sit eget Stjernekammer,
han skriger: Luft og Dagens Flammer!
(standser et Øjeblik, studser og lytter)
Hvad var det der? Det lød som Sang.
Ja, det er Sang med Latter blandet.
Hør, – nu et Hurra, nu et andet, –
nu tredje – fjerde – femte Gang!
Der rinder Solen. Skodden letter.
Jeg øjner alt de vide Sletter.
Derborte staar det glade Lag
i Morgenskjær paa Højderyggen;
vestover Vidden kastes Skyggen;
de skifter Ord og Nævetag.
Nu skilles de. De andre vender
mod Øst, men to gaar vesterud.
Der skikker de, som sidste Bud,
Farvel med Hatt, med Slør og Hænder.

(Solen bryder alt mere og mere gjennem Taagen. Han staar længe og ser ned paa de kommende)

Der glittrer Lys om disse tvende.

Det er som Skodden gjorde Vej,
som Lyngen klædte Hæld og Hej
og Himlen lo om ham og hende.

De er visst Syskend. Haand i Haand
de springer over Lyngens Tæppe.

Se; Pigen rører Grunden neppe
og han er ledig som en Vaand.

Der strøg hun fra ham! Der hun veg,
da rapp han vilde hende fange – –

Nu voxer Løbet till en Leg –!

Hør; deres Latter blir till Sange!

Ejnar og Agnes, (lett rejseklædte, begge blussende og varme, kommer legende fremover Sletten. Taagen er borte; en klar Sommermorgen ligger over Fjeldet).

EJNAR
Agnes, min dejlige Sommerfugl,
dig vil jeg legende fange!
Jeg fletter et Garn med Masker smaa,
og Maskerne er mine Sange!

AGNES dandser baglænds foran og smutter stedse fra ham

Er jeg en Sommerfugl, liden og skjær,
saa lad mig af Lyngtoppen drikke;
og er du en Gut, som lyster en Leg,
saa jag mig, men fang mig ikke!

EJNAR
Agnes, min dejlige Sommerfugl,
nu har jeg Maskerne flettet;
dig hjælper visst aldrig din flagrende Flugt, –
snart sidder du fangen i Nettet!

AGNES
Er jeg en Sommerfugl, ung og blank,
jeg lystig i Legen mig svinger;
men fanger du mig under Nettets Spind,
saa rør ikke ved mine Vinger!

EJNAR
Nej, jeg skal løfte dig varligt paa Haand
og lukke dig ind i mit Hjerte;
der kan du lege dit hele Liv
den gladeste Leg, du lærte!

Uden at se det har de nærmet sig en bratt Styrtning; de staar nu lige paa Randen.

BRAND skriger ned till dem

Stands, stands! Der er en Afgrund bag!

EJNAR

Hvem raaber?

AGNES peger opp

Se!

BRAND

Berg jer itide!

I staar paa Skavlens hule Tag; –
den hænger udfor Stupets Side!

EJNAR slaar Armen om hende og leer opp

Det har ej Nød med mig og hende!

AGNES

Vi har et Liv at lege rundt!

EJNAR
I Solskin er en Færd os undt,
som først om hundred Aar har Ende.

BRAND

Da først I gaar tillbunds? Ja saa!

AGNES svinger Sløret

Nej, da gaar Legen mod det blaa.

EJNAR
Først hundred Aar i Glædestimlen,
med Bryllupslamper tændt hver Natt, –
et Liv, et hundredaars Tagfatt –

BRAND

Og saa –?

EJNAR

Saa hjem igjen – till Himlen.

BRAND

Naa, det er den, I kommer fra?

EJNAR

Naturligvis; hvor ellers da?

AGNES
Ja, det vil sige, allersidst
vi kom fra Dalen øst for Fjeldet.

BRAND
Jeg syntes og jeg øjned hist
et Skimt af jer ved Vandløbskjellet.

EJNAR
Ja, det var der vi skiltes nys
fra vore Venner og Veninder
og trykked Haandslag, Favntag, Kyss,
som Segl paa alle dyre Minder.
Kom ned till os! Jeg skal fortælle,
hvor Gud har været mageløs, –
saa vil De fatte Jublens Vælde –!
Fy, staa ej der, som om De frøs!
Se saa! Tin opp! Det kan jeg lide.
Først er jeg Maler, maa De vide,
og det var allerede smukt
at skjænke mine Tanker Flugt,
saa jeg kan kogle Liv i Farver,
som han gjør Sommerfugl af Larver;
men aller prægtigst var dog Gud,
da han mig Agnes gav till Brud!
Jeg kom fra Syd, fra Rejser lange,
med Malerkassen paa min Rygg –

AGNES ivrig
Saa kongeglad og frisk og trygg –
og kunde vist de tusind Sange!

EJNAR
Just som jeg gjennem Byggden strøg,
var hun deroppe paa Besøg.
Hun skulde drikke Fjeldets Luft
og Sol og Dugg og Graners Duft.
Mig drev en Gudsmagt opp mod Fjeldet;
det sang i mig: søg Skjønhedsvældet
paa Granemo, langs Skogens Elv,
i Skyflugt under Himlens Hvælv! –
Da malte jeg mit Mesterstykke:
et Rosenbluss paa hendes Kind,
et Øjepar, som lyste Lykke,
et Smil, som sang i Sjælen ind –

AGNES
Men hvad du malte, saa du neppe, –
drak Livets Skaal i blinde Drag
og stod igjen en Solskinsdag
med Stav i Haand og snøret Skræppe –

EJNAR
Da strøg den Tanke mig forbi:
du har jo ganske glemt at fri!
Hurra! I Hast blev friet, svaret,
og dermed var det grejdt og klaret.
Vor gamle Doktor blev saa glad,
at selv han ikke vidste hvad.
Saa holdt han Lag tre Døgn tillende,
med Sang og Dans, for mig og hende;
fra Foged, Lensmand, Skriver, Prest,
al voxen Ungdom kom som Gjæst.
Fra Gaarden brød vi opp inatt;
men derfor endtes Gildet ej; –
med Flag paa Stang, med Løv om Hatt,
opp over Li, frem over Hej
af Flokken fulgtes vi paa Vej.

AGNES
Vor Færd paa Vidden var en Dans,
snart to og to – og snart i Krans.

EJNAR

Af Sølvstøp drak vi Vinen sød –

AGNES

I Sommernatten Sangen lød –

EJNAR
Og Skodden, som faldt tung fra Nord,
strøg lydig væk, hvor frem vi foer.

BRAND

Og nu gaar Vejen –?

EJNAR
Lige frem,
till Byen.

AGNES

Der jeg har mit Hjem.

EJNAR
Men først forbi de sidste Toppe,
saa ned till Fjordens Vik i Vest;
paa Egirs Hest med Dampen oppe
vi rider hjem till Bryllupsfest, –
og saa mod Sydens Land tillsammen,
lig Svaner paa den første Flugt –!

BRAND

Og der –?

EJNAR
Et Bryllupsliv i Gammen,
som Drømmen stort, som Sagnet smukt; –
thi vid at denne Søndagsmorgen,
skjønt midt paa Vidden, uden Prest,
vort Liv blev lyst i Fred for Sorgen
og viet till en Lykkefest.

BRAND

Af hvem?

EJNAR
Af al den glade Klynge.
Ved Bægerklang hver Uvejrsky
blev satt i Ban, der turde tynge
det lette Løvværk om vort Ly.
Af Sproget ud hvert Ord de kyste,
som Varsel bar om Stormslags Drøn;
med Løv i Haaret de os lyste
som Glædens Børn i Kuld og Kjøn.

BRAND
Far vel, I to!
(vil gaa)

EJNAR studser og ser nærmere paa ham
Nej, stands og vent!
Det tykkes mig, som noget kjendt
i Deres Trækk –

BRAND koldt

Jeg er Dem fremmed.

EJNAR
Og dog fra Skolen eller Hjemmet
jeg tror saa visst jeg mindes kan –

BRAND
I Skolen; ja, da var vi Venner;
da var jeg Gut; nu er jeg Mand.

EJNAR

Det skulde aldrig være –?

(skriger med engang)

Brand!

Ja, det er dig! Nu jeg dig kjender!

BRAND

Jeg kjendte dig fra første Stund.

EJNAR
Vel mødt, vel mødt af Hjertens Grund!
Se paa mig! Ja, du er den gamle,
som altid i dig selv var nok,
hvem Legen aldrig kunde samle
i Kammeraters viltre Flok.

BRAND
Jeg var jo hjemløs mellem jer.
Dig tror jeg dog jeg havde kjær,
skjønt alle I der sør i Landet
var af en anden Malm, end jeg,
som fødtes paa et Næs ved Vandet,
i Skyggen af en skogløs Hej.

EJNAR

Din Hjembyggd, – ja, den er jo her?

BRAND

Igjennem den min Vej nu bær.

EJNAR

Igjennem den? Saa? Vidre frem?

BRAND

Ja vidt; og fort – forbi mit Hjem.

EJNAR

Du er jo Prest?

BRAND smiler

Stiftskapellan.

Lig Haren under Holtets Gran
har jeg mit Hus snart her snart hist.

EJNAR

Og hvor gaar Rejsen nu tillsidst?

BRAND hurtigt og haardt

Spørg ej om det!

EJNAR

Hvorfor?

BRAND forandrer Tonen

Aa jo!

Det Skib, som venter eder to,
skal ogsaa føre mig herfra.

EJNAR

Min Brudgomshest? Hurra, Hurra!

Tænk, Agnes, han skal samme Vej!

BRAND

Ja, men jeg skal till Gravøl, jeg.

AGNES

Till Gravøl?

EJNAR

Du? Hvem skal begraves?

BRAND

Den Gud, som nys du kaldte din.

AGNES viger

Kom, Ejnar!

EJNAR

Brand!

BRAND
I Lin og Skrin
hver Jordtræls Gud, hver Døgnværk-Slaves,
skal lægges ned ved højlys Dag.
Der maa en Ende paa den Sag.
Det er paa Tiden I forstaar,
han skrantet har i tusind Aar.

EJNAR

Brand, du er syg!

BRAND
Nej, sund og frisk,
som Aasens Tall, som Bakkens Brisk;
men det er Tidens syge Slægt,
som trænger till at vorde lægt.
I vil kun lefle, lege, le,
vil tro saa smaat, men ikke se, –
vil læsse hele Vægtens Ve
paa en, som man har sagt jer kom
og tog den store Straffedom.
Han lod for jer sig tornekranse,
og derfor har I Lov at danse; –
ja dans, – men hvor du danser hen,
det blir en anden Sag, min Ven!

EJNAR
Aa, jeg forstaar! Den Sang er ny
og yndet over Byggd og By.
Du hører till det unge Kuld,
som kalder Livet Tant og Muld,
som jage vil med Pølens Skrækk
Alverden i en Askesækk.

BRAND
Nej, jeg er ingen «Prækehest».
Jeg taler ej som Kirkens Prest;
knappt ved jeg, om jeg er en Kristen;
men visst jeg ved, jeg er en Mand,
og visst jeg ved, jeg øjner Bristen,
der margstjal hele dette Land.

EJNAR smiler
Da har jeg endnu aldrig hørt,
vort gode Land i Rygte ført
for Overmaal af Livsenslyst.

BRAND
Nej, Jublen sprænger intet Bryst; –
thi var det saa, da var det vel.
Lad gaa at du er Glædens Træl, –
men vær det da fra Kveld till Kveld.
Vær ikke et idag, igaar,
og noget andet om et Aar.
Det, som du er, vær fuldt og helt,
og ikke stykkevis og delt.
Bacchanten er en klar Ide,
en Drukkenbolt hans Ak og Ve, –
Silenen er en skjøn Figur,
en Dranker hans Karrikatur.
Gaa blot omkring i dette Land,
og hør dig for hos alle Mand,
og du vil se, enhver har lært
sig till at være lidt af hvert.
Lidt alvorslørt till Brug i Helgen,
lidt trofast efter Fædres Sed,
lidt lysten efter Nattverdsvælgen, –
thi det var samme Fædre med, –
lidt varm om Hjertet, er der Gilde
og Sangen runger for det lille
men klippefaste Klippefolk,
der aldrig tog mod Stryg og Svolk, –
lidt ødsel naar det gjælder Løfter, –
lidt haarfin naar han ædru drøfter
det Ord, som gaves i et Lag
till Løsning paa en Alvorsdag.
Dog alt, som sagt, kun ganske lidt;
hans Fejl, hans Fortrin, gaar ej vidt;
han er en Brøk i stort og smaat,
en Brøk i ondt, en Brøk i godt; –
men værst det er, – hver Brøkens Del
slaar Brøkens hele Rest ihjæl.

EJNAR
Det er en lettvindt Ting at haane;
dog vakkrere det var at skaane –

BRAND

Kanhænde det, – men ej saa sundt.

EJNAR
Nu vel; till Folkets Syndebundt
jeg føjer baade ja og Amen,
men ser dog ej det hænger sammen
med ham, du lægge vil i Skrin, –
den Gud, jeg endnu kalder min.

BRAND

Min glade Ven, du er jo Maler; –
vis mig den Gud, hvorom du taler.

Du har jo malt ham, har jeg hørt,
og Billedet har Godtfolk rørt.

Han er vel gammel, ikke saa?

EJNAR

Nu ja –?

BRAND
Naturligvis. Og graa?
Tyndhaaret efter Gubbers Vis,
med Skjægg som Sølvtraad eller Is, –
velvilligt stemt, men dog saa streng,
at han kan skræmme Børn i Seng?
Hvorvidt du gav ham Tøfler paa,
se, det lar ved sit Værd jeg staa;
men vist jeg tror det gjorde godt,
om han fik Briller og Kalot.

EJNAR vred

Hvad skal det till –

BRAND
Det er ej Spott.
Just netopp saadan ser han ud,
vort Lands, vort Folks Familjegud.
Som Katoliken gjør en Rolling
af Frelserhelten, gjør I her
af Herren en affældig Olding,
der er sin Alders Barndom nær.
Som Paven har paa Peters Stol
tillovers snart kun Dobbeltdirken,
saa snevrer I fra Pol till Pol
Vorherres Rige ind till Kirken.
I skiller Liv fra Tro og Lære;
for ingen gjælder det at være;
jer Stræben er, jer Aand at hæve,
men ikke helt og fuldt at leve.
I trænger till, for slig at slingre,
en Gud, som ser igjennem Fingre; –
som Slægten selv, dens Gud maa graane
og males med Kalot og Maane. –
Men denne Gud er ikke min!
Min er en Storm, hvor din er Vind,
ubøjelig hvor din er døv,
alkjærlig der, hvor din er sløv;
og han er ung, som Herkules, –
ej nogen Gudfaer paa de treds!
Hans Stemme slog med Lyn og Skrækk,
da han som Ild i Tornehækk
for Moses stod paa Horebs Berg,
som Kjæmpen staar for Dverges Dverg.
Han standsed Sol i Gibeons Dal
og gjorde Undre uden Tal,
og skulde gjøre dem endnu,
hvis Slægten ej var slapp som du!

EJNAR med et usikkert Smil

Og nu skal Slægten skabes om?

BRAND
Det skal den, du, saa sandt og visst
jeg ved, at jeg till Verden kom,
som Læge for dens Sot og Brist!

EJNAR ryster paa Hovedet
Slukk ikke Lampen, skjønt den oser,
før den har vist dig Vejens Spor;
stryg ikke Sprogets gamle Gloser,
før du har skabt de nye Ord!

BRAND
Ej noget nyt jeg stunder till;
det eviges Rett jeg hævde vil.
Det er ej Dogmer eller Kirke,
som jeg vil løfte med mit Virke;
thi begge saa sin første Dag,
og derfor var det muligt vel
de begge ser sin sidste Kveld.
Alt skabt har jo et finis bag;
det fanger Mén af Møll og Orm,
og maa ifølge Lov og Norm
afvejen for en ufødt Form.
Men der er noget till, som staar; –
det er den Aand, som ej blev skabt,
som løstes, da den var fortabt,
i Tidens første friske Vaar,
som slog med frejdig Mandetro
fra Kjød till Aandens Opphav Bro.
Nu er i smaat den høkret ud, –
Takk være Slægtens Syn paa Gud; –
men frem af disse Sjælestumper,
af disse Aandens Torsoklumper,
af disse Hoder, disse Hænder,
et helt skal gaa, saa Herren kjender
sin Mand igjen, sit største Værk,
sin Ættling, Adam, ung og stærk!

EJNAR afbrydende
Farvel. Jeg mener det er bedst,
vi skilles her.

BRAND
Gaar I mod Vest,
gaar jeg mod Nord. To Veje bær
till Fjorden, begge lige nær.
Farvel!

EJNAR

Farvel.

BRAND vender sig ved Nedgangen

Skill Lys fra Dunst.

Husk, – det, at leve, er en Kunst.

EJNAR vinker ham fra sig
Vend du kun Verden opp og ned;
min gamle Gud jeg holder ved!

BRAND
Godt; mal ham du med Krykkestav; –
jeg gaar og lægger ham i Grav!
(gaar nedover Stien)

Ejnar gaar i Taushed hen og ser ned efter Brand

AGNES staar et Øjeblik som aandsfraværende; derpaa farer hun opp, ser sig urolig om og spørger

Gik Solen ned?

EJNAR
Nej, kun en Sky
strøg for; nu lyser den paany.

AGNES

Her blæser koldt.

EJNAR

Det var et Pust,
som jog igjennem Skaret just.

Her skal vi ned.

AGNES
Saa sort mod Sør
stod Berget ej og stængte før.

EJNAR
Du saa det ej for Sang og Leg,
før han dig skræmte, da han skreg.
Men lad ham gaa sin bratte Trapp;
vi knytter Legen, hvor den glapp.

AGNES

Nej, ikke nu; – nu er jeg trætt.

EJNAR
Det er igrunden ogsaa jeg, –
og nedfor er ej Vejen lett,
som borte paa den flade Hej.
Men har vi Højden bagom os,
da skal vi danse just paa Trods, –
ja, tifold mere vildt og fort,
end ellers vi det havde gjort. –
Se, Agnes, se den Stribe blaa,
som Solens Glød nu glittrer paa;
snart kruser den sig, snart den ler,
snart er den Sølv, snart er den Rav;
det er det store, friske Hav,
som du der yderst ude ser!
Og kan du se den mørke Røg,
som længe langsmed Leden strøg?
Og kan du se den sorte Prik,
som nu just rundt om Næset gik?
Se, det er Dampen; – din og min!
Nu staar den Fjorden lige ind!
Iaften staaer den ud fra Fjord,
tillhavs, med dig og mig ombord! –
Der slører Taagen tung og graa. –
Sig, Agnes, fik du Øje paa
hvor smukt sig Hav og Himmel malte?

AGNES ser aandsfraværende lige ud og siger

Ja visst. Men sig mig om du saa –?

EJNAR

Hvad?

AGNES uden at se paa ham og dæmpet som i en Kirke

Hvor han voxte, mens han talte!

Hun gaar nedover Stien. Ejnar følger.

Vej langs Fjeldvæggen med vildt Dyb udfor till højre. Ovenfor og bag Berget skimtes større Højder med Tinder og Sne.

BRAND kommer oppe paa Stien, gaar nedover, standser midtvejs paa en fremspringende Knart og ser ned i Dybet

Ja, jeg kjender mig igjen!
Hvert et Baadnøst, hver en Grænd,
Jordfaldsbakken, Osets Birke
og den gamle brune Kirke,
Elvekantens Olderbuske,
alting kan fra Barn jeg huske.
Men jeg tror, at mere graat
er det nu, og mere smaat;
og paa Berget Skavlen hænger
mere yderligt end da,
har af Dalens snevre Himmel
skaaret bort endnu en Strimmel,
luder, truer, skygger, stænger, –
stjæler mere Sol ifra.
(sætter sig og ser langt udover)
Fjorden. Var den og den Gang
lige stygg og lige trang?
Det er Bygevejr. Der staar
ind en Raasejlsjagt for Børen.
Sør, indunder Hamrens Skygge,
øjner jeg en Bod, en Brygge,
og der bag en rødmalt Gaard. –
Det er Enkens Gaard paa Øren!
Enkens Gaard. Min Barndoms Hjem.
Minders Minder myldrer frem.
Der, imellem Strandens Stene,
blev min Barnesjæl alene. –
Over mig er Klemslens Vægt,
Tyngslen af at staa i Slægt
med en Aand, som altid peged
jordvendt, udenfor mit eget.
Alt, hvad stort jeg vilde før,
vimrer nu som bag et Slør.
Modet, Magten har mig sveget,
Hug og Sjæl blir slapp og sprød;
her, ved Nærmelsen af Hjemmet,
ser jeg paa mig selv som fremmed, –
vaagner bunden, klippet, tæmmet,
Samson lig i Skjøgens Skjød.
(ser atter ned i Dybet)
Hvad er der for Færd og Virke?
Ud fra hver en Plads og Grænd
stævner Kvinder, Børn og Mænd.
Snart i Urd og snart i Brækker
taber sig de lange Rækker,
dukker atter opp igjen –
fremme ved den gamle Kirke.
(reiser sig)
O, jeg kan jer ud og ind,
slappe Sjæle, sløve Sind!
Hele eders Fadervor
har ej saapass Viljevinge,
ikke saapass Angstens Drøn,
at deraf tillhimmels naaer, –
klangfuldt, som en Røst skal klinge, –
andet end den fjerde Bøn!
Den er Landets Løsen jo,
den er Folkets Feltraab blevet.
Ud af Sammenhængen revet,
ind i alle Hjerter skrevet,
ligger den som stormfordrevet
Vrag af eders hele Tro! –
Væk fra dette klumre Slug!
Der er Grubeluft herinde; –
her kan ingen Fanes Dug
flagre frit for friske Vinde!

(vil gaa; en Sten kastes ovenfra og ruller nedigjennem Lien tætt ved ham)

BRAND raaber opp

Hej der! Hvem kaster Sten?

Gerd, (en femtenaars Pige, løber oppe paa Bergkammen med Stene i Forklædet).

GERD

Han skreg!

Jeg traff!

(kaster igjen)

BRAND

Hør, Barn; stands denne Leg!

GERD

Der sidder han foruden Mén
og vipper paa en vindfældt Gren!

(kaster igjen og skriger)

Der kommer han saa vild som før!

Hjælp! Hu! Han hugger mig med Klør!

BRAND

I Herrens Navn –!

GERD

Hys! Hvem er du?

Staa stillt, staa stillt; han flyver nu.

BRAND

Hvem flyver?

GERD

Saa du ikke Høgen?

BRAND

Her? Nej.

GERD
Den store stygge Fugl
med Kammen fladt paa Panden strøgen,
med Rand om Øjet rød og gul!

BRAND

Hvor gaar din Vej?

GERD

Till Kirke.

BRAND

Saa?

Da kan vi to jo Følge slaa.

GERD

Vi to? Nej, jeg skal oppad her.

BRAND peger nedover

Men der er Kirken jo!

GERD ser haanligt smilende paa ham og peger ned

Den der?

BRAND

Ja visst; kom med.

GERD

Nej; der er styggt!

BRAND

Styggt? Hvorfor?

GERD

Jo, for der er smaat.

BRAND

Hvor har du seet en større byggt?

GERD

En større? Aa, det ved jeg godt.

Farvel!

(gaar oppover)

BRAND

Gaar der din Kirkevej?

Den bær jo till den vilde Hej.

GERD
Følg med mig, du, saa skal du se
en Kirke byggt af Is og Sne!

BRAND
Af Is og Sne! Nu gaar det opp!
Derinde mellem Tind og Topp
jeg komme kan fra Gut ihug
der findes skal et Dalstrøgs Slug;
Iskirken tror jeg det blev kaldt;
om den blev mange Slags fortalt;
et frossent Tjern er Gulv og Toft,
paa Skavlen ligger Sneen kram
og spænder vidt sig som et Loft
udover søndre Væggens Kam.

GERD
Ja, det ser ud som Is og Fjeld,
men er nu Kirke lige vel.

BRAND
Gaa aldrig did; et Vindstøds Kast
har tidtnok voldt at Bræen brast;
et Skrig, et Rifleskud er nok –

GERD uden at høre paa ham
Kom med og se en Rensdyrflok,
som Skreden slog, saa opp den kom
ivaar først med den store Flom.

BRAND

Gaa aldrig did; der er ei tryggt!

GERD peger ned

Gaa aldrig did, for der er styggt!

BRAND

Guds Fred med dig.

GERD
Kom heller med!
Deroppe messer Foss og Skred;
der præker Vind paa Jøklens Vold,
saa du blir baade hed og kold.
Og Høgen slipper aldrig ind;
han slaar sig ned paa Svartetind, –
der sidder han, det Styggetøj,
som Hane paa min Kirkefløj.

BRAND
Vild er din Vej og vild din Sjæl, –
en Langelek med sprukken Fjæl.
Af slett blir slett kun, slett og rett, –
men ondt til godt kan vendes lett.

GERD

Der kommer han med Vingesus!

Nu faar jeg se at naa ihus!

Farvel; i Kirken er jeg trygg, –
hu, hvor han kommer arg og stygg!

(skriger)

Kom ikke nær! Jeg kaster Sten!

Slaar du med Klo, slaar jeg med Gren!

(flygter opover Fjeldet)

BRAND efter et Ophold
Se, det var og en Kirkegjæst.
I Dal, – paa Hej, hvem gjør det bedst?
Hvem vimrer værst og vildest frem,
hvem famler længst fra Fred og Hjem, –
det Lettsind som, med Krans af Løv,
lar Legen gaa langs brattest Slug, –
det Slappsind, som gaar Vejen sløv,
fordi det saa er Skikk og Brug, –
det Vildsind, som har slig en Flugt,
at fast hvad ondt det ser, blir smukt? –
Till Kamp paa tvers, till Kamp paa langs
mod denne Trippelallians!
Jeg ser mit Kald; det glittrer frem,
som Sol igjennem Glugg paaklem!
Jeg ved mit Hverv; de Trolde tre
i Faldet bøder Verdens Ve; –
faar Slægten dem først lagt i Grav,
da viftes Verdenspesten af!
Opp; rust dig, Sjæl! Dit Sverd fra Lænd!
Till Kamp for Himlens Odelsmænd!

Han stiger ned i Byggden.

Teppet falder.

ANDEN HANDLING

Nede ved Fjorden med bratte Bergvægge omkring. Den gamle forfaldne Kirke ligger paa en liden Bakke i Nærheden. Et Uvejr trækker opp.

Almuen, Mænd, Kvinder og Børn er samlet i Klynger dels paa Stranden dels i Bakkerne. Fogden (sidder i Midten paa en Sten, en Skriverkarl hjælper ham; der deles Korn og Levnetsmidler ud). Ejnar og Agnes (staar omringet af en Flok længere borte). Nogle Baade ligger i Fjæren. Brand (kommer frem paa Kirkebakken uden at mærkes af Mængden).

EN MAND bryder sig gjennem Trængslen

Af Vejen!

EN KVINDE

Jeg kom først!

MANDEN skubber hende tillside

Gaa væk!

(trænger sig frem till Fogden)

Se her; fyld Gabet i min Sækk!

FOGDEN

Giv Tid.

MANDEN
Ugjørligt; – jeg maa hjem;
der sidder sultne fire – fem!

FOGDEN spasende

Du ved ej Tallet paa en Prik?

MANDEN

En drog med Døden, da jeg gik.

FOGDEN

Bi lidt. Du staar paa Listen vel?

(blader i sine Papirer)

Nej; – jo, du staar. Det var dit Held.

(till Skriverkarlen)

Giv Nummer ni og tyve sit. –

Naa, naa, I Godtfolk, vent dog lidt!

Nils Snemyr?

EN MAND

Ja!

FOGDEN

Idag du faar
trekvart kun mod hvad du fik sidst.

I er jo færre nu.

MANDEN
Ja visst, –
hun Ragnhild døde rett igaar.

FOGDEN noterer
En mindre. Spart er altid spart.
(till Manden, som fjerner sig)
Men far nu ikke hen i Fart
og gift dig anden Gang!

SKRIVERKARLEN fniser

Hi, hi!

FOGDEN hvasst

Hvad ler De af?

SKRIVERKARLEN
Jeg lo fordi
Herr Fogden er saa morsom.

FOGDEN

Ti!

Det Stævne her er ingen Spas;
men bedste Raad mod Graad er Fjas.

EJNAR træder ud af Flokken med Agnes
Nu har jeg tømt den sidste Lomme,
og Pung og Tegnebog er tomme; –
ombord jeg kommer som en Fant
og sætter Uhr og Stokk i Pant.

FOGDEN
Ja, I to kom i rette Stund.
Hvad jeg har samlet, er kun lidt;
det slaar ej till, som hver kan vide,
naar fattig Haand og halvmætt Mund
skal skifte Deles Del af sit
med dem, som intet har at bide.
(faar Øje paa Brand og peger opp)
En till! Velkommen! Har De hørt
om Hungersnøden, Flommen, Tørken,
saa løs for Pungen, er den snørt.
Vi tar imod af alle Slags.
Vort Forraad er paa Bunden strax; –
fem Fiske smaa i Armods Ørken
gjør intet Maaltid nutilldags.

BRAND
Ti tusind, i en Afguds Navn
delt ud, blev ingen Sjæl till Gavn.

FOGDEN

Det var ej Ord jeg bad Dem om.

Ord er kun Sten, er Maven tom.

EJNAR
Det er umuligt, at du ved
hvor haardt og længe Folket led!
Brand, her er Uaar, Sult og Sot.
Her ligger Lig –

BRAND

Jeg ser det godt.

Paa hvert et Øjes blygraa Ring
det kjendes hvem som holder Thing.

FOGDEN

Og endda staar De haard som Flint!

BRAND træder ned iblandt Mængden og siger med Eftertrykk

Hvis Livet her gik slappt og lindt,
gik trægt sin Gang med Hverdagsnød,
da ynked jeg jert Skrig om Brød.
Maa du paa fire krybe hjem,
da kommer Dyret i dig frem.
Gaar Dag for Dag i lummer Ro,
i Skridtgang som et Ligfærdstog,
da ligger det saa nær at tro
sig strøgen ud af Herrens Bog.
Men eder var han mere god;
han dryssed Ræddsel i jert Blod;
med Dødsnøds Svøber han jer slog;
hvad dyrt han gav, han atter tog –

FLERE RØSTER afbryder ham truende

Han sparker os i al vor Nød!

FOGDEN

Han skjælder os, som gav jer Brød!

BRAND ryster paa Hovedet
O, kunde alt mit Hjerteblod
jer læske som en Helsens Flod,
det skulde vælde frem i Flom
till Aarens Seng var tørr og tom.
Men her at hjælpe var en Synd!
Se, Gud vil løfte jer af Dynd; –
et Livsfolk, – om end spredt og svagt, –
af Trængslen suger Marg og Magt;
det sløve Syn faar Falkeflugt,
og skuer vidt og skuer smukt,
den veke Vilje skyder Rygg
og ser bag Striden Sejren trygg;
men avler Nød ej Adelsfærd,
er Flokken ej sin Frelse værd!

EN KVINDE
Der slaar et Uvejr over Fjord,
som om det vaktes ved hans Ord!

EN ANDEN

Han ægger Gud! Min Spaadom mærk!

BRAND

Jer Gud gjør intet Underværk!

KVINDERNE

Se Vejret! Se!

RØSTER BLANDT MÆNGDEN
Af Byggden driv
den haarde Sjæl med Sten og Kniv!

Almuen stimler truende sammen om Brand. Fogden træder imellem. – En Kvinde, forvildet og forreven, kommer ilsomt ned over Bakkerne.

KVINDEN skriger frem mod Flokken

Hvor faar jeg Hjælp i Jesu Navn!

FOGDEN

Hvad trænges? Nævn hvad Nød, hvad Savn –

KVINDEN

Ej Nød, ej Savn det gjælder nu!

Det gjælder Verdens værste Gru!

FOGDEN

Hvad er det? Tal!

KVINDEN

Jeg har ej Røst!

Hvor findes Presten? – Hjælp og Trøst!

FOGDEN

Her er ej Prest –

KVINDEN

Fortabt, fortabt!

Haard var du, Gud, at jeg blev skabt!

BRAND nærmer sig

Kanhænde dog her findes en.

KVINDEN griber ham om Armen

Saa lad ham komme, vær ej sen!

BRAND

Nævn mig din Nød, saa kommer han.

KVINDEN

Tversover Fjorden –

BRAND

Nu?

KVINDEN
Min Mand –
tre sultne smaa, og Huset tømt, – –
sig nej, sig nej, – han er ej dømt!

BRAND

Tal først.

KVINDEN
Min Barm var tørket ud;
os hjalp ej Mennesker, ej Gud;
den yngste tungt med Døden drog;
det skar hans Sjæl; – han Barnet slog –!

BRAND

Han slog –!

ALMUEN i Ræddsel

Sit Barn!

KVINDEN
I samme Stund
han saa sin Gjernings Afgrundsbund!
Hans Anger flommed som en Elv;
han lagde Voldshaand paa sig selv –.
Kom, berg hans Sjæl trods Vejr og Sjø!
Han kan ej leve, tør ej dø;
med Liget ligger han i Favn
og skriger paa den ondes Navn!

BRAND stille

Ja, her er Nød.

EJNAR bleg

Er muligt sligt!

FOGDEN

Han hører ej till mit Distrikt.

BRAND kort, till Almuen

Gjør loss en Baad og sætt mig over!

EN MAND

I sligt et Vejr? Det ingen vover!

FOGDEN

Rundt Fjorden gaar en Sti –

KVINDEN
Nej, nej, –
nu findes ingen farbar Vej;
jeg foer den, men et Elvebrudd
skar lige bag mig Kloppen ud!

BRAND

Gjør Baaden loss.

EN MAND
Umuligt nu;
Det bryder over Grund og Flu!

EN ANDEN
Se der! Et Kast fra Højden strøg,
saa hele Fjorden staar i Røg!

EN TREDJE
Er Vejret sligt med Slag og Skrald,
saa lyser Provsten Messefald!

BRAND
En Syndersjæl, sin Domsstund nær,
ej venter efter Vind og Vejr!
(gaar ned i en Baad og løser Sejlet)
I vover Baaden?

EJEREN

Ja; men bliv!

BRAND

Godt; kom nu den, som vover Liv!

EN MAND

Jeg gaar ej med.

EN ANDEN

Og ikke jeg!

FLERE

Det var den lige Dødsens Vej!

BRAND
Jer Gud hjalp ingen over Fjord;
men husk, at min er med ombord!

KVINDEN vrider Hænderne

Han ufrelst dør!

BRAND raaber fra Baaden

En Mand er nok
till Hjælp med Øsekar og Fokk!

Kom, en af jer, som nylig gav!

Giv, Mænd, giv indtill Død og Grav!

FLERE viger tillbage

Kræv aldrig sligt!

EN ENKELT truende

Af Baaden ud!

Det er for stærkt at friste Gud!

FLERE RØSTER

Se, Vejret voxer!

ANDRE

Linen brast!

BRAND hugger sig fast med Baadshagen og raaber till den fremmede Kvinde

Godt; kom da du; men kom i Hast!

KVINDEN viger tillbage

Jeg! Her, hvor ingen –!

BRAND

Lad dem staa!

KVINDEN

Jeg kan ej!

BRAND

Kan ej?

KVINDEN

Husk de smaa –!

BRAND ler

Dynd er den Grund I bygger paa!

AGNES vender sig med blussende Kinder raskt om till Ejnar, lægger Haanden paa hans Arm og siger

Har alt du hørt?

EJNAR

Ja; han er stærk!

AGNES
Gud signe dig! Du ved dit Værk!
(raaber till Brand)
Se, – her er en, som vel er værd
at følge med paa Frelsens Færd!

BRAND

Saa kom!

EJNAR bleg

Jeg!

AGNES

Gaa! Jeg har Dig skjænkt!

Højt ser mit Syn, som før var sænkt!

EJNAR
Før dig jeg traff, jeg skulde skjænkt
mig selv, og villig med ham styrt –

AGNES bævende

Men nu –!

EJNAR
Mit Liv er ungt og dyrt; –
jeg kan det ej!

AGNES viger tillbage

Hvad har du sagt!

EJNAR

Jeg tør det ej!

AGNES skriger ud
Nu blev der lagt,
med Stormslag og med Strømnings Foss,
et Verdenshav imellem os!
(till Brand)
Jeg gaar i Baaden!

BRAND

Godt; saa kom!

KVINDERNE forfærdede, idet hun springer ombord

Hjælp, Jesus!

EJNAR griber fortvivlet efter hende

Agnes!

HELE MÆNGDEN iler till

Stands! Vend om!

BRAND

Hvor ligger Huset?

KVINDEN peger ud
Ende der
paa Næset bag det svarte Skjær!

Baaden støder fra Land.

EJNAR skriger efter dem

Husk dine Syskend; husk din Moer!

Frels Livet!

AGNES

Her er tre ombord!

Baaden sejler. Almuen stimler sammen paa Højderne og ser efter den i stærk Spænding.

EN MAND

Han klarer Odden!

EN ANDEN

Nej!

FØRSTE
Jo, se, –
han har den agter alt i Læ!

ANDEN

En Kastevind! den har dem fatt!

FOGDEN

Se, se, – den stryger med hans Hatt!

EN KVINDE
Saa svart, som Korpens Vinge, slaar
i Vejret vildt hans vaade Haar!

FØRSTE MAND

Alt staar i Kog og Røg.

EJNAR
Hvad var
det Skrig, som gjennem Stormen skar!

EN KVINDE

Det kom fra Fjeldet.

EN ANDEN peger opp
Der staar Gerd
og ler og hujer ad hans Færd!

FØRSTE KVINDE
Hun blæser i et Bukkehorn
og kaster Sten som Koglekorn!

ANDEN KVINDE
Nu slang hun Hornet som en Vaand
og tuder i den hule Haand!

EN MAND
Ja, tud og skrig, du stygge Trold, –
den Karl har baade Vagt og Skjold!

EN ANDEN
I værre Vejr, med ham tillrors,
staar tryggt jeg næste Gang tillfjords.

FØRSTE MAND till Ejnar

Hvad var han?

EJNAR

Prest.

ANDEN MAND

Ja, hvad han var, –
det kjendtes vel han var en Karl!

I ham var Mod og Magt og Trods!

FØRSTE MAND

Det var en rigtig Prest for os!

MANGE RØSTER

Ja, det var rigtig Prest for os!

De spreder sig udover Bakkerne.

FOGDEN samler sine Papirer og Bøger
Det formløst er i alle Fald
at træde opp i fremmed Kald
og gribe ind og vove Liv
foruden tvingende Motiv. –
Jeg gjør bestandig og min Pligt, –
men altid indom mit Distrikt.
(gaar)

Udenfor Hytten paa Næset. Det er langt paa Dagen. Fjorden ligger blank og stille.

Agnes sidder nede ved Stranden. Lidt efter kommer Brand ud af Døren.

BRAND
Det var Døden. Af den tvætted
alle Ræddslers Stænk og Skrækk;
nu med stille, store Trækk
ligger han saa lys og lettet.
Kan et svigtende Bedrag
gjøre Natt till slig en Dag?
Af sin vilde Helvedbrøde
saa han ydre Skorpen kun, –
det, som nævnes kan med Mund, –
det, som gribes kan med Hænder, –
som hans Navn med Brandflekk skjænder, –
Volden mod den lille døde.
Men de to, som sad forskræmt,
stirrende med store Øjne,
stillt, som Fugle sammenfløjne,
opp i Skorstenskrogen klemt, –
de, som bare saa og saa, –
skjønte ikke selv hvorpaa, –
de, hvis Sjæle fik en Plett
ætset ind, som ej de skrubber
af i Tidens Slid og Tvætt
selv som bøjde Sølvhaarsgubber, –
de, hvis Livsens-Elv skal rinde
ud fra dette stygge Minde, –
de, som nu skal gro i Lys
af hans Nattegjernings Gys, –
de, som aldrig ud kan brænde
denne Tankes Aadselbaal, –
dem han mægted ej at kjende
som de to, der har ihænde
just det store Eftermaal. –
Og fra dem gaar kanske ud
Led paa Led till Synd og Brudd.
Hvorfor? Hule Afgrundssvar, –
de var Sønner af sin Faer!
Hvad skal stryges ud i Stillhed?
Hvad skal jævnes ud med Mildhed?
Naar begynder Ansvarsvægten
af ens Arvelod fra Slægten?
Hvilken Thingdag, hvilken Dommer,
naar det store Forhør kommer!
Hvem skal prøve, hvem skal vidne,
hvor enhver er Delinkvent;
hvem tør lægge frem sit skidne
transporterte Dokument?
Tages da for godt det Svar:
Gjælden skriver sig fra Faer? –
Svimmeldybe Nattegaade,
ingen mægter dig at raade.
Men paa Afgrundsbredden danser
Sværmen uden Sind og Sanser; –
Sjæle skulde skrige, bæve, –
men ej en blandt tusind øjner
hvilket Skyldberg der sig højner
fra det lille Ord: at leve.

Nogle Mænd af Almuen kommer frem bag Huset og nærmer sig till Brand.

EN MAND

Vi skal nok mødes anden Gang.

BRAND

Han har till eders Hjælp ej Trang.

MANDEN
Selv er han løst og hjulpen; men
i Stuen sidder tre igjen.

BRAND

Og saa?

MANDEN
Af Smulerne, vi fik,
vi førte med en liden Slikk –

BRAND
Hvis alt du gav foruden Livet,
da vid, at du har intet givet.

MANDEN
Hvis han, som her nu ligger død,
idag var stedt i Livsensnød
og skreg om Hjælp fra Baadens Hvælv,
jeg skulde vovet Livet selv.

BRAND

Men Sjælens Nød har ingen Vægt?

MANDEN

Husk paa, vi er en Slæbets Slægt.

BRAND
Saa vend jert hele fulde Syn
fra Lyset over Aasens Bryn;
skjel ej, som nu, med venstre Øjet
tillhimmels og det højre vendt
mod Muldet, hvor, med Ryggen bøjet,
I har jer selv for Aaget spændt.

MANDEN
Jeg havde tænkt, du heller gav
det Raad at ryste Aaget af.

BRAND

Ja, om I kan.

MANDEN

Du ejer Magt.

BRAND

Gjør jeg?

MANDEN
Alt mangen har os sagt
og vist, hvor Vejen var, før nu; –
de pegte, men du gik den, du.

BRAND

Du mener –?

MANDEN
Ikke tusind Ord
sig prenter som en Gjernings Spor.
Vi søger dig i Byggdens Navn; –
vi ser, en Mand er just vort Savn.

BRAND urolig

Hvad vil I mig?

MANDEN

Bliv du vor Prest.

BRAND

Jeg? Her!

MANDEN
Du har vel hørt og læst,
vor Menighed er presteløs?

BRAND

Ja nu jeg mindes –

MANDEN
Før i Tiden
var Byggden stor, nu er den liden.
Da Uaar kom, da Kornet frøs,
da Sot faldt over Folk og Fæ,
da Armod slog hver Mand iknæ,
da Nøden sang hver Sjæl i Døs,
da her blev dyrt paa Sul og Sæd, –
da blev her Prestedyrtid med.

BRAND

Kræv hvad du vil, men aldrig sligt!

Paa mig er lagt en større Pligt.

Jeg trænger Livets stærke Røre,
jeg trænger Verdens aabne Øre.

Hvad skal jeg her? Hvor Fjeldet stænger,
har Mandemælet ingen Magt.

MANDEN
Hvor Fjeldet svarer, lyder længer
det Ord, som fuldt og stærkt blir sagt.

BRAND
Hvem lukker sig i Gruben inde,
naar Vangen vinker fri og flakk?
Hvem pløjer Ødemarken brakk,
naar der er odlet Land at finde?
Hvem vil af Kjærner høste Frugt,
naar Ungtrær staar i Modningsaldren?
Hvem sløver sig i Døgnværkskvaldren,
naar han har Syners Lys og Flugt?

MANDEN ryster paa Hovedet

Din Daad forstod jeg, – ej dit Ord.

BRAND
Spørg ikke mer! Ombord, ombord!
(vil gaa)

MANDEN træder ivejen for ham
Det Kald, som ej du slippe vil,
det Værk, som nu du stunder till, –
det er dig altsaa dyrt?

BRAND
Mit Liv
i et og alt det er!

MANDEN
Saa bliv!
(med Eftertrykk)
Hvis alt du gav foruden Livet,
saa husk, at du har intet givet.

BRAND
Et ejes, som du ej kan skjænke;
det er dit eget indre selv.
Du tør ej binde, tør ej lænke,
du tør ej stemme Kaldets Elv; –
den vil sin Vej till Havets Hvælv.

MANDEN
Blev den i Myr og Tjern begravet, –
den naaer som Dugg tillslutt dog Havet.

BRAND ser visst paa ham

Hvo gav dig slige Ord i Munden?

MANDEN
Du gav mig dem i Storværkstunden.
Da Stormen skreg, da Sjøen slog,
da frem trods Storm og Sjø du drog,
da for en raadløs Syndersjæl
du satte Livet paa en Fjæl, –
da strøg det gjennem mangt et Sind
snart koldt, snart varmt, som Sol og Vind,
da ringed det som Klokkeklemt – –
(sænker Stemmen)
Imorgen, kanske, er det glemt;
da firer vi det Løftningsflag,
du hejste over os idag.

BRAND
Hvor Kraft ej er, der er ej Kald.
(haardt)
Kan ej du være, hvad du skal, –
saa vær alvorligt, hvad du kan;
vær helt og holdent Muldets Mand.

MANDEN ser en Stund paa ham og siger
Ve dig, som slukkte, da du gik;
Ve os, som saa et Øjeblik!

Han gaar; de øvrige følger stille efter.

BRAND ser længe efter dem
En for en med bøjde Nakker
gaar den stille Klynge hjem.
Sindet sturer, Foden sakker,
staver tungt og trætt sig frem;
hver af dem med Tungsinds Lader
gaar som truet af et Ris,
gaar, som Menneskenes Fader
dreven ud af Paradis, –
gaar, som han, med skyldslørt Tinding, –
ser, som han, i Mørkets Gab, –
bær, som han, sin Kundskabs Vinding, –
bær, som han, sin Blindheds Tab.
Mennesket jeg kjækkt har villet
skabe nyt og helt og rent; –
der er Værket, – Brødens Billed,
ikke Guds, som det var ment. –
Ud herfra till større Vidder;
her er Rum ej for en Ridder!

(vil gaa, men standser idet han ser Agnes ved Stranden)

Se, hvor lyttende hun sidder,
som om her var Sang i Luften.
Lyttende hun sad i Baaden,
da den skar de rørte Vande, –
lyttende hun holdt i Tuften, –
lyttende hun Havraaksfraaden
rysted af sin klare Pande.
Det ser ud som Hørslen bytted
Plads og hun med Øjet lytted.
(nærmer sig)
Unge Pige, er det Fjordens
krumme Vej, som Synet følger –?

AGNES uden at vende sig
Hverken Fjordens eller Jordens;
begge sig for Synet dølger.
Men en større Jord jeg skimter;
skarpt mod Luften staar dens Runding;
Have ser jeg, Floders Munding;
Solblink gjennem Taagen glimter.
Jeg ser Slaglys, luerøde,
legende om skyslørt Tinde,
ser en umaalt Ørkens Øde.
Store Palmer staar derborte,
svajer i de hvasse Vinde,
kaster bag sig Skygger sorte.
Intet Livstegn er at finde;
det er ligt en Jord, som skabes;
og jeg hører Røster runge
og jeg hører Stemmer tolke:
nu du frelses eller tabes;
gjør dit Værk, det ansvarstunge; –
denne Jord skal du befolke!

BRAND reven med

Sig, hvad mer du ser!

AGNES lægger Haanden paa Brystet
Herinde
kan jeg kjende Kræfter ulme,
kan jeg føle Floder svulme,
kan jeg se en Dagning rinde.
Hjertet, lig en Verden, vider
stort sig ud till alle Sider,
og jeg hører Stemmer tolke:
denne Jord skal du befolke!
Alle Tanker, som skal komme,
hver en Gjerning, som skal gjøres,
vaagner, hvisker, aander, røres,
som om Fødslens Stund var omme;
og jeg aner mer end øjner
ham, som ovenom sig højner,
føler at han skuer ned
fuld af Sorg og Kjærlighed,
lys og mild som Morgenrøden,
og bedrøvet dog till Døden;
og jeg hører Røsten runge:
nu du skabe skal og skabes;
nu du frelses eller tabes; –
gjør dit Værk, det ansvarstunge!

BRAND
Indad; indad! Det er Ordet!
Did gaar Vejen. Der er Sporet.
Eget Hjerte, – det er Kloden,
nyskabt og for Gudsliv moden;
der skal Viljegribben dødes,
der den nye Adam fødes.
Lad saa Verden gaa sin Gang
under Trældom eller Sang; –
men ifald vi fiendtligt mødes, –
hvis mit Værk den knuse vil, –
da, ved Himlen, slaar jeg till!
Plads paa hele Jordens Hvælv
till at være helt sig selv, –
det er lovlig Rett for Manden,
og jeg kræver ingen anden! –
(tænker stille en Stund og siger)
Være helt sig selv? Men Vægten
af ens Arv og Gjæld fra Slægten?
(standser og ser ud)
Hvem er hun, som jordvendt kommer
klavrende oppover Bakken,
kroget, ludende med Nakken?
For at puste maa hun staa,
støtter sig for ej at slingre,
griber med de magre Fingre
hvasst i sine dybe Lommer,
som en Skatt hun slæbte paa.
Om den vissne Benrad slænger
Stakken, som en Fjærhams Lægg;
Haanden krummer sig som Tænger;
hun er Ørnen lig, der hænger
spigret paa en Stabbursvægg.
(pludselig angst)
Hvilket iskoldt Barneminde,
hvilket Gufs fra Hjem og Fjord
drysser Rim om denne Kvinde, –
drysser værre Rim herinde – –?
Naadens Gud! Det er min Moer!

BRANDS MODER kommer oppover, standser halvvejs synlig i Bakken, holder Haanden skyggende over Øjnene og ser sig om

Her har de sagt han var.

(kommer nærmere)

Den onde
ta’e Solen, – hun gjør halvt mig blind!

Søn, er det dig?

BRAND

Ja.

MODEREN gnider Øjnene
Hu; det Skin,
det brænder en i Synet ind;
en kan ej skille Prest fra Bonde.

BRAND
Derhjemme saa jeg aldrig Sol
fra Løvet faldt till Gjøgen gol.

MODEREN ler stille
Nej, der er godt. Der blir en frossen,
som Istapp-Kallen over Fossen.
En blir saa stærk, at hvadsomhelst
en tør, – og tror sig endda frelst.

BRAND

Goddag. Farvel. Min Tid er knapp.

MODEREN
Ja, du har altid været rapp.
Som Gut du stunded bort herfra –

BRAND

At bort jeg foer dig tyktes bedst.

MODEREN
Ja, det var skjelligt nu som da;
det trængtes vel at du blev Prest.
(betragter ham nærmere)
Hm, han er voxet stærk og stor.
Men agt nu bare paa mit Ord, –
vær vaer om Livet!

BRAND

Er det alt?

MODEREN

Ja, Livet? Ja, hvad er der mere?

BRAND
Jeg mener: Raadet, som nu faldt,
er det det hele?

MODEREN
Ved du flere,
saa brug dem, som du vil. Men Livet,
berg det for mig; jeg har det givet.
(vred)
Det spørges vidt, hvad du har øvet;
og det har gjort mig rædd og skræmt.
Tillfjords idag! Du kunde røvet,
hvad du for min Skyld skulde gjemt.
Du er den eneste i Slægten.
Du er min Søn, mit Kjød og Blod.
Du slutter af, som Tagrygg-Lægten,
det Hus jeg tømred Fod for Fod.
Hold fast; staa stærk; bær lange Tider!
Vær vaer om Livet! Aldrig svigt!
At leve er en Arvings Pligt, –
og du blir min – engang – omsider – –

BRAND
Saa? Derfor er det, at du kommer
og søger mig med fyldte Lommer?

MODEREN
Søn, er du gal!
(viger tillbage)
Kom ikke nær!
Bliv staaende! Jeg slaar med Staven!
(roligere)
Hvad mente du med det? – Hør her!
Jeg ældes Aar for Aar; det bær
sent eller tidligt frem mod Graven;
saa faar du alt, hvad jeg har ejet;
det ligger tællet, maalt og vejet – –.
Jeg har ej paa mig! – Hjemme ligger
det hele. Det er ikke stort;
men den, som faar det, er ej Tigger – –
Staa der du staar! Kom ej herbort! –
Jeg lover dig, jeg skal ej putte
i Sprækker eller grave ned
en Hvid paa noget ukjendt Sted, –
ej gjemme noget under Stene,
i Muren, under Gulvets Fjæl; –
du, Sønnen min, faar Arven hel;
altsammen gaar till dig alene.

BRAND

Paa visse Vilkaar?

MODEREN
Paa det ene,
at ej du skal med Livet rutte.
Hold Ætten oppe, Søn for Søn;
jeg kræver ingen anden Løn.
Og sørg saa for, at intet spildes,
at intet deles eller skilles; –
øg, eller ikke, hvad du faar;
men gjem det, gjem det Aar for Aar!

BRAND efter et kort Opphold
En Sag faar klares mellem os.
Jeg har fra Gut af vist dig Trods; –
jeg var ej Søn, du var ej Moer,
till du blev graa og jeg blev stor.

MODEREN
Jeg kræver ikke Klapp og Smek.
Vær som du vil; jeg er ej vek.
Vær haard, vær strid, vær istappkold, –
det kløver ej mit Bringeskjold;
gjem blot din Arv, – om død og gold, –
naar kun den er i Slægtens Vold!

BRAND gaar et Skridt nærmere
Og hvis jeg tvertom fik isinde
at strø den ud for alle Vinde?

MODEREN tumler tillbage
Strø ud hvad gjennem Trældoms-Aar
har krøgt min Rygg og blegt mit Haar!

BRAND nikker langsomt

Strø ud.

MODEREN
Strø ud! Hvis det du gjør,
for Vinden ud min Sjæl du strør!

BRAND
Og hvis jeg gjør det lige vel?
Hvis ved din Seng jeg staar en Kveld,
naar Lys er foran Lejet satt,
naar du med Salmebog i Hænder
skal sove Dødens første Natt, –
hvis da jeg gramser, famler, kjender,
hvis frem jeg finder Skatt for Skatt, –
hvis jeg taer Lyset, hvis jeg tænder –?

MODEREN nærmer sig i Spænding

Hvor har du denne Tanke fra?

BRAND

Hvorfra? Skal jeg fortælle?

MODEREN

Ja!

BRAND
Ifra et Barndomseventyr,
som aldrig af mit Minde flyr,
som skjæmmer Sjælen, lig et Ar
ifra et helet Hareskar.
Det var en Høstkveld. Død var Faer,
og du laa syg. Jeg sneg mig ind,
hvor han laa bleg i Voxlysskin.
Jeg stod og stirred fra en Krog,
og saa han holdt en Salmebog;
mig undred mest den dybe Dvale,
og hvi hans Haandled var saa smale;
jeg kjendte Lugt af kuldslaaet Lin; –
da hørte jeg paa Gangen Trin; –
ind kom en Kvinde, saa mig ej, –
hun gik till Sengen rakt sin Vej.
Hun gav sig till at gramse, rode;
først flytted hun den dødes Hode,
saa trakk hun frem en Bundt, saa flere, –
hun tælled, hvisked: mere, mere!
Saa grov hun ud af Sengens Puder
en Pakke bunden till med Knuder;
hun rev, hun hugg med ilske Hænder,
hun bed den opp med sine Tænder.
Hun grov paany. Hun hitted flere.
Hun tælled, hvisked: mere, mere!
Hun græd, hun bad, hun jamred, svor;
hun vejred efter Gjemslers Spor, –
og fandt hun, – flux med Jublens Angst
hun skjød, som Falken, paa sin Fangst.
Tillslutt var hver en Lønkrog tømt;
hun gik af Stuen som en dømt;
hun svøbte Fundet i en Pjalt
og stønned stillt: saa det var alt!

MODEREN
Mit Krav var stort, mit Fund var skralt;
og det var mer end dyrt betalt.

BRAND
Det blev dig dyrere endda;
mit Sønnesind det stjal dig fra.

MODEREN
Lad gaa. Det er jo gammel Brug
at kjøbe Gods for Sind og Hug.
Jeg gav fra først en større Pris;
jeg tror, jeg gav mit Livs Forlis.
Jeg noget gav, som nu er slukkt; –
det staar mig for som Lys og Flugt,
som noget baade dumt og smukt; –
jeg gav, hvad knappt jeg længer ved; –
Folk kaldte det for Kjærlighed. –
Jeg mindes godt, min Strid var svar;
jeg mindes godt det Raad fra Faer:
glem Husmandsgutten; tag den anden;
agt ikke paa hans vissne Kropp;
det er en Karl med Kløgt i Panden;
han øger Ejet dobbelt opp! –
Jeg tog ham, men fik Skam till Takk.
Till dobbelt opp han aldrig rakk.
Men siden har jeg slæbt og slidt,
saa nu der fattes ikkun lidt.

BRAND
Og mindes du, saa nær din Grav,
at Sjælen du paa Kjøbet gav?

MODEREN
At det jeg mindes, vistes bedst,
da Sønnen min blev satt till Prest.
Naar Timen kommer, for min Tarv
du sørge skal till Takk for Arv.
Jeg ejer baade fast og løst;
du ejer Ord og Magt og Trøst.

BRAND
Saa klog du er, du saa dog fejl,
da mig du saa i Hjemmets Spejl.
Der gives fler langs Li og Led
med slig Forældrekjærlighed; –
I ser i Barnet en Forvalter
for Husets efterladte Pjalter;
af Evigheden gaar et Skjær
forbi jer Tanke hist og her;
I griber efter den og mener
I Tingen er paa Livet nær,
naar Ætt og Arv I sammengrener, –
at Døden I med Livet ener,
at Evighed som Sum I faar
af sammenlagte Rækker Aar.

MODEREN
Gransk ikke, Søn, din Moders Sind,
men tag din Arv, naar den blir din.

BRAND

Og Gjælden?

MODEREN

Gjælden? Hvilken Gjæld?

Der er ej nogen Gjæld.

BRAND
Nu vel;
men hvis der var, – jeg maatte svare
till hvert et Skyldbrev, alting klare.
Søns Sag det er, at alle Krav
sker Fyldest paa hans Moders Grav;
var Huset tomt, naar jeg det tog, –
jeg arved dog din Skyldnerbog.

MODEREN

Saa byder ingen Lov.

BRAND
Ej den,
som skreven er med Blækk og Pen;
men i hvert ærligt Sønnesind
en anden Lov staar ristet ind, –
og denne Lov skal Fyldest ske.
Forblindede, lær dog at se!
Guds Bo paa Jord har du forringet,
dit Sjælelaan har du forødt,
det Billed, hvori du blev født,
har du med Dyndets Skimmel dækkt;
den Aand, som engang var bevinget,
har du i Myldret vingestækkt.
Det er din Gjæld. Hvor vil du hen,
naar Herren kræver sit igjen?

MODEREN sky

Hvor jeg vil hen? Hvor hen?

BRAND

Frygt ej;
din Søn taer al din Gjæld paa sig.

Gudsbilledet, som du har plettet,
i mig skal rejses viljetvættet!

Gaa du kun trøstig till de døde.

Gjældbunden sover ej min Moer; –
jeg klarer Gjælden.

MODEREN

Gjæld og Brøde?

BRAND
Din Gjæld. Kun den; mærk vel mit Ord.
Din Sjælegjæld din Søn skal klare;
men for din Synd maa selv du svare.
Den Sum af Menneske, som blev
forskingret i en Jordtræls Stræv,
kan indtill sidste Rest og Hvid
betales ved en andens Id;
men at den ødtes, det er Brøden;
for den er Anger – eller Døden!

MODEREN urolig
Det er nok bedst jeg kommer hjem
i Skyggen under Bræens Brem;
her skyder giftig Tankegrøde
i dette klumre Solskins Skjær;
en blir af Duften næsten svimmel.

BRAND
Søg Skyggen du; jeg er dig nær.
Og drages du mod Lys og Himmel,
og stunder du imod et Møde,
da skikk mig Bud og jeg skal komme.

MODEREN

Ja, du med dine Straffedomme!

BRAND
Nej, varm som Søn og mild som Prest
jeg værger dig mod Ræddslens Blæst;
med Sang jeg ved dit Lejes Fod
skal svale Svien i dit Blod!

MODEREN

Det lover du med Haand og Mund?

BRAND
Jeg kommer i din Angers Stund.
(nærmere ved hende)
Men Vilkaar sætter jeg, som du.
Alt, hvad till Jord dig binder nu,
skal du frivilligt kaste af
og skride nøgen mod din Grav.

MODEREN slaar vildt imod ham

Byd Ilden skilles fra sin Hede,

Sne fra sin Frost, Sjø fra sin Væde!

Slaa af!

BRAND
Kast midtfjords Barn af Baaden
og bed at Gud vil signe Daaden.

MODEREN
Kræv anden Bod; kræv Sult og Tørst, –
men ikke det, som tykkes størst!

BRAND
Gaar en det største udenom,
al Resten mildner ej hans Dom.

MODEREN

Jeg lægger Sølv i Kirkeblokk!

BRAND

Alt?

MODEREN

Søn, er meget ikke nok?

BRAND
For dig er intet Bodsværk, før,
som Hjob paa Askens Hob, du dør.

MODEREN vrider Hænderne
Mit Liv forspildt, min Sjæl forstødt,
om stakket Tid mit Gods forødt!
Saa hjem og kryste tætt i Favn
alt, hvad af mit endnu bær Navn!
Mit Gods, mit Smertens Barn, mit Gods, –
for dig jeg rev mit Bryst tillblods; –
nu hjem og græde som en Moer
ved Vuggen for sit syge Noer. –
Hvi blev min Sjæl da født i Kjød,
naar Kjødets Elsk er Sjælens Død? –
Bliv nær mig, Prest! – jeg ved ej nu
hvad Sind jeg faar i Timens Gru.
Maa alting jeg ilive miste, –
jeg vil dog vente till det sidste.
(gaar)

BRAND ser efter hende
Ja, din Søn skal nær sig holde,
bie paa din Bodsstunds Bud,
varme opp din gamle kolde
Haand, saa fort den rækkes ud.
(gaar nedover till Agnes)
Kvelden blev ej Morgnen lig.
Da stod Sind og Hug till Krig;
fjernt jeg hørte Slagsang klinge,
Vredens Sverd jeg vilde svinge,
knuse Løgnen, dræbe Trolde,
klemme Verden mellem Skjolde.

AGNES har vendt sig om og ser lyst opp till ham

Morgnen var mod Kvelden bleg.

Da jeg vilde Løgn og Leg,
vilde vinde, vilde skabe,
hvad min Vinding var at tabe.

BRAND
Stærke Drømme, fagre Drømme
kom i Flok som vilde Svaner,
løfted mig paa brede Vinger.
Udad saa jeg mine Baner; –
Slægtens, Tidens, Skyldbetvinger
stævned stor paa Støjens Strømme.
Kirkeprocessioners Pragt,
Hymner, Virak, Silkefaner,
gyldne Skaaler, Sejersange,
Løftnings-Jublen fra de mange
lyste, om mit Livsværk lagt. –
Alt laa lokkende og rigt; –
men det hele var et Digt,
kun et Viddens Glimmersyn,
halvt i Solblink, halvt i Lyn. –
Nu jeg staar, hvor graat det kvælder
længe førend Dagen hælder, –
staar imellem Urd og Sund,
udestængt fra Verdensvrimlen,
med en Strime kun af Himlen, –
men jeg staar paa Hjemmets Grund.
Sunget er mit Søndagsdigt;
af maa Vingehesten sadles;
men jeg ser et større Maal,
end en Dyst med Ridderstaal, –
Slidets Dagværk, Yrkets Pligt,
skal till Søndagsgjerning adles.

AGNES

Og hin Gud, som skulde falde?

BRAND
Han skal falde ligefuldt, –
men i Løndom, dulgt og skjult,
ikke aabenlyst for alle.
Grant jeg ser, at fejl jeg tolked
Frelsens Helsebod for Folket.
Ingen bramfuld Storværkshandling
løfter Slægten till Forvandling;
Vækkelsen af rige Evner
bøder ej dens Sjælerevner.
Det er Viljen, som det gjælder!
Viljen frigjør eller fælder,
Viljen, hel, i alt det spredte,
i det tunge som det lette. –

(vender sig indover mod Byggden, hvor Aftenskyggerne begynder at falde)

Kom da, Mænd, som vandrer sløve
i min Hjembyggds lukte Dale; –
Sjæl mod Sjæl i Tomandstale
vil vort Luttringsværk vi prøve,
Halvhed fælde, Løgnen døve,
vække Viljens unge Løve!
Haand om Hakken, som om Sverdet,
enes kan med Mandeværdet;
et er Maalet, – det at blive
Tavler, hvorpaa Gud kan skrive.

Han vil gaa. Ejnar møder ham.

EJNAR

Stands og giv mig, hvad du tog!

BRAND

Er det hende? Der hun sidder.

EJNAR till Agnes
Vælg imellem lyse Vidder
og den skumle Sorgens Krog!

AGNES

Jeg har intet Valg at gjøre.

EJNAR

Agnes, Agnes, laan mig Øre!

Kom ihug den gamle Lære:

lett at løftes, tungt at bære.

AGNES
Gaa med Gud, du fagre Frister;
jeg skal bære till det brister.

EJNAR

Tænk paa alle dine kjære!

AGNES
Hils till Syskend, hils till Moer;
Brev jeg skikker, faar jeg Ord.

EJNAR
Ude paa de blanke Vande
skjær de hvide Sejl fra Strand; –
Længsler lig paa drømfyldt Pande
høje, perlestænkte Stavne
jager, flygter, for at havne
fjernt ved et forgjettet Land!

AGNES
Sejl i Vester eller Øster; –
tænk paa mig som en begravet.

EJNAR

Agnes, følg mig som en Søster!

AGNES ryster paa Hovedet

Mellem os er Verdenshavet.

EJNAR

O, saa hjem da till din Moer!

AGNES stille

Ej fra Lærer, Ven og Broer.

BRAND kommer et Skridt nærmere
Unge Kvinde, vogt dig vel.
Klemt imellem Fjeld og Fjeld,
skygget om af Tagg og Tinde,
stængt i Revnens Halvnatt inde,
skal mit Liv fra nu af rinde
som en stur Oktoberkveld.

AGNES
Mørket skræmmer ikke længer;
Stjernen gjennem Skyen trænger.

BRAND
Husk at jeg er streng i Kravet,
fordrer intet eller alt;
hvis paa Vejen fra du faldt,
var dit Liv som slængt i Havet.
Ingen Prutningsmon i Nøden,
ingen Eftergivt i Brøden; –
strækker ikke Livet till,
maa du villigt gaa i Døden!

EJNAR

Flygt fra dette vilde Spil!

Slipp den mørke Lovens Mand;
lev det Liv, du ved, du kan!

BRAND
Vælg; du staar paa Vejens Skille.
(gaar)

EJNAR
Vælg imellem Storm og Stille!
Valget mellem gaa og bliv
Valg er mellem Fryd og Sorgen,
Valg imellem Natt og Morgen,
Valg imellem Død og Liv!

AGNES rejser sig og siger langsomt
Ind i Natten. Gjennem Døden. –
Bagom dæmrer Morgenrøden.

Hun følger efter, hvor Brand gik. Ejnar ser en Stund som fortabt efter hende, bøjer Hovedet og gaar udover mod Fjorden igjen.

Teppet falder.

TREDJE HANDLING

Tre Aar senere. En liden Have ved Prestegaarden. Høj Fjeldvægg ovenfor, Stengjærde omkring. Fjorden ligger trang og lukket i Baggrunden. Husdøren gaar ud till Haven. Eftermiddag.

Brand (staar paa Trappen udenfor Huset); Agnes (sidder paa Trinet nedenfor).

AGNES
Min elskte Husbond, atter foer
dit Øje angstfuldt over Fjord –

BRAND

Jeg venter Bud.

AGNES

Du er urolig!

BRAND

Jeg venter Bud ifra min Moer.

Tre Aar har nu jeg ventet trolig
det Bud, som aldrig blev mig bragt.

Imorges blev for visst mig sagt,
at hendes Time snart er omme.

AGNES sagte og kjærligt

Brand, uden Bud du skulde komme.

BRAND ryster paa Hovedet
Har hun ej Anger for sin Brøst,
jeg ved ej Ord, jeg har ej Trøst.

AGNES

Hun er din Moer.

BRAND
Jeg har ej Rett
at dyrke Guder i min Ætt.

AGNES

Brand, du er haard!

BRAND

Mod dig?

AGNES

O, nej!

BRAND

Jeg spaade dig en Trængselsvej.

AGNES smiler
Det slog ej ind; du har ej holdt
dit Ord.

BRAND
Jo, her er hvasst og koldt;
her bleges Skjæret paa din Kind;
det isner i dit veke Sind.
Vort Hus er ingen Trivsel ved;
det ligger midt i Urd og Skred.

AGNES
Her ligger det desmere tryggt.
Saa yderligt har Bræen byggt,
at naar ved Løvsprættstid den gaar,
den skrider udenover os,
og Prestehuset urørt staar,
som inde i en Hulfaldsfoss.

BRAND

Og Sol, som aldrig rækker hid.

AGNES
Den danser jo saa varm og blid
paa Bergets Skulder bent imod –

BRAND
Tre Uger, ja, – ved Sommertid, –
men vinder aldrig till dets Fod.

AGNES ser visst paa ham, rejser sig og siger

Brand, der er et, som gjør dig rædd!

BRAND

Nej, dig!

AGNES

Nej, dig!

BRAND
Du bær en Gru,
en løndomsfuld.

AGNES

Brand, ogsaa du!

BRAND

Du svimler som ved Stupets Bredd!

Tal ud! Nævn alt!

AGNES
Jeg stundom skalv – –
(standser)

BRAND

Du skalv? Hvem skalv du for?

AGNES

For Alf.

BRAND

For Alf!

AGNES

Du ogsaa!

BRAND

Stundom, ja!

Men nej, han tages os ej fra!

Gud er jo god! Min lille Gut
sig voxer stor og stærk tillslutt.

Hvor er han nu?

AGNES

Han sover.

BRAND ser ind gjennem Døren
Se;
han drømmer ej om Sot og Ve;
den lille Haand er trind og rund –

AGNES

Dog bleg.

BRAND

Ja bleg; men det gaar over.

AGNES

Hvor sødt og kvægende han sover.

BRAND
Gud signe dig; sov nu dig sund!
(lukker Døren)
Med dig og ham blev Lys og Fred
om alt mit Kaldsværk sænket ned;
hver Sorgens Stund, hver Gjerning svær,
blev lett at bære mellem jer;
hos dig mig aldrig Modet sveg,
mig Styrke gav hans Barneleg.
Mit Kald jeg tog som Martyrdom;
men se, hvor alt har vendt sig om,
hvor Held har fulgt mig paa min Færd –

AGNES
Ja, Brand; men du er Heldet værd.
O, du har kjæmpet, lidt og stridt,
har døjet ondt, har slæbt og slidt, –
jeg ved, at stillt du Blod har grædt –

BRAND
Ja vel; men alt mig tyktes lett;
med dig drog Kjærligheden ind,
som solklar Vaardag, i mit Sind.
Den havde før jeg aldrig kjendt;
ej Faer, ej Moer, den havde tændt;
de dulmed helst den Flyvegnist,
som sprang af Asken her og hist.
Det var som al den Sum af mildt,
jeg havde baaret dulgt og stillt,
blev sparet till en Glorieglød
om ham og dig, min Hustru sød.

AGNES
Ej os alene; alle dem,
som nu er Lemmer af vort Hjem,
hver Sorgens Søn, hver Nødens Broer,
hvert Barn som græd, hver Moer, som led,
et kvægsomt Sæde finder ved
dit Hjertes fulde, rige Bord.

BRAND
Men gjennem dig og ham. I to
slog Mildhedsaandens Himmelbro.
Ej nogen Sjæl kan alle favne,
hvis ikke først han elsked en;
jeg maatte længte, maatte savne,
saa Hjertet hærded sig till Sten –

AGNES
Og dog – din Kjærlighed er haard;
den, som du klappe vil, du slaar.

BRAND

Dig, Agnes?

AGNES
Mig? O nej, du kjære;
lett var hvad mig du bød at bære; –
men mangen Sjæl ifra dig faldt
ved Kravet: intet eller alt!

BRAND
Hvad Verden kalder Kjærlighed,
jeg ikke vil og ikke ved.
Guds Kjærlighed jeg kjender till,
og den er ikke vek og mild;
den er till Dødens Ræddsel haard,
den byder klappe, saa det slaar.
Hvad svarte Gud i Oljelunden,
da Sønnen laa i Sved og Skrækk
og bad og bad: tag Kalken væk!
Tog han ham Smertens Kalk fra Munden?
Nej, Barn, den maatte ud till Bunden.

AGNES
O, maalt med slig en Maalestokk,
er dømt al Jordens Sjæleflok.

BRAND
Ej nogen ved, hvem Dommen naaer;
men i en evig Ildskrift staaer:
vær tro till Prøvens sidste Sluttning,
Livskronen vindes ej ved Prutning!
Ej nok i Angstens Sved at bades;
du maa igjennem Martrens Ild.
At ej du kan, dig vist forlades, –
men aldrig at du ikke vil.

AGNES
Ja, det skal være, som du siger.
O, løft mig, løft mig, hvor du stiger;
led mig mod dine høje Himle;
stærk er min Hug, men sløvt mit Mod;
tidt Angst mig slaar, mig tykkes svimle,
og trætt og jordtung er min Fod.

BRAND
Se, Agnes, for den hele Hjord
er Kravet: ingen fejg Akkord!
I alt sit Værk en Mand er dømt,
hvis halvt det øves og paa Skrømt.
Den Lære skal till Lovbud hæves,
ej gjennem Ord, men ved at leves.

AGNES kaster sig om hans Hals

Jeg gaar, hvor du har Foden satt!

BRAND

For to er ingen Klev for bratt.

Doktoren er kommen nedover Vejen og standser udenfor Havegjærdet.

DOKTOREN
Hej, øves Leg af kjælne Duer
paa disse ørkenbrune Tuer!

AGNES

Min gamle Doktor, er du her!

O, kom dog indom!

(løber ned og aabner Havegrinden)

DOKTOREN

Ej till jer!

Du ved jo godt, at jeg er vred.

At knytte sig till sligt et Sted,
hvor Viddens Vejr og Vintrens Vind
skjær iskoldt gjennem Sjæl og Skind –!

BRAND

Ej gjennem Sjælen.

DOKTOREN
Ikke? Naa!
Nej-nej, det lader næsten saa.
Det synes, som jer Hastværkspagt
staa lige fuldt og fast ved Magt,
skjønt ellers efter gammel Skikk
en skulde tro, at fort forgik,
hvad skabt blev i et Øjeblik.

AGNES
Et Solskjærs Kyss, et Klokkeslag,
kan vække for en Sommerdag.

DOKTOREN

Farvel. Jeg ventes hos en syg.

BRAND

Min Moer?

DOKTOREN

Ja. Skal De samme Vej?

BRAND

Nu ikke.

DOKTOREN

Var der kanske?

BRAND

Nej.

DOKTOREN
Prest, De er haard. I Sludd og Fyg
jeg sled mig over Vidden frem,
skjønt godt jeg ved, hun er af dem,
der lønner som et Fattiglem.

BRAND

Gud signe Deres Kløgt og Flid.

Lett, om De kan, den tunge Strid.

DOKTOREN
Min Vilje signe han; jeg kom
saa fort i Nød det spurgtes om.

BRAND
Dem har hun budsendt; jeg er glemt; –
jeg venter, venter hjerteklemt.

DOKTOREN

Kom uden Bud!

BRAND
Før Bud hun sender,
jeg intet Hverv dernede kjender.

DOKTOREN till Agnes
Du veke Stakkel, som blev lagt
i slige haarde Hænders Magt!

BRAND

Jeg er ej haard.

AGNES
Sit Blod han gav,
hvis hendes Sjæl det tvætted af!

BRAND
Som hendes Søn i Arv jeg tog
frivillig hendes Skyldnerbog.

DOKTOREN

Klar Deres egen!

BRAND
Manges Mén
for Gud kan klares gjennem en.

DOKTOREN
Ej gjennem en, der selv som Tigger
i Skyld oppover Øret ligger.

BRAND
Rig eller Tigger; – helt jeg vil, –
og dette ene strækker till!

DOKTOREN ser stivt paa ham
Ja, Mandeviljens qvantum satis
staar bogført som din Rigdoms Rad; –
men, Prest, din conto caritatis
er Bogens hvide Jomfrublad!
(gaar)

BRAND følger ham en Stund med Øjnene
Ej noget Ord blev sølet ned
i Løgn som Ordet Kjærlighed; –
det lægger de med Satans List
som Slør udover Viljens Brist;
med det de dækker svigfuldt till,
at Livet er et Leflespil.
Er Stien trang og bratt og skred,
den knappes af – i Kjærlighed;
gaar en ad Syndegaden bred,
han har dog Haab – i Kjærlighed;
saa en sit Maal, og dog ej stred,
han sejre kan – i Kjærlighed;
gaar en sig vild, skjønt rett han ved, –
der er et Ly – i Kjærlighed!

AGNES
Ja, det er falskt, og endda maa
jeg tidt mig spørge: er det saa?

BRAND
Et springes over; Viljen først
maa læske Lovens Rettfærdstørst.
Først maa du ville, ikke blot
hvad gjørligt er i stort og smaat,
ej blot hvor Daaden i sig bær
en Sum af Møje og Besvær, –
nej, ville maa du stærk og glad
igjennem alle Ræddslers Rad.
Det er ej Martyrskab, i Ve
at dødes paa et Korsets Træ;
først det at ville Korsets Død,
at ville midt i Kjødets Nød,
at ville midt i Aandens Angst,
først dette er din Frelses Fangst.

AGNES klynger sig tætt till ham
Naar Kravet skræmmer med sin Gru, –
min stærke Husbond, tal da du!

BRAND
Vandt Viljen Sejr i slig en Strid,
da kommer Kjærlighedens Tid,
da daler den som Duen hvid
og bringer Livets Oljeblad;
men her, mod Slægten slapp og lad,
ens bedste Kjærlighed er Had!
(i Skrækk)
Had! Had! En Verdenskamp at ville
det enkle Ord, det lette, lille!
(gaar ilsomt ind i Huset)

AGNES ser gjennem den aabne Dør
Han knæler hos sin søde Dreng
og vugger Hodet som i Graad;
han knuger sig till Barnets Seng,
som en, der ej ved Hjælp og Raad. –
O, hvilken Sum af Kjærlighed
i denne stærke Mandesjæl!
Alf tør han elske; Barnets Hæl
endnu ej Verdensslangen bed.
(udbryder forfærdet)
Opp springer han med Hænders Vrid!
Hvad ser han? Han er askehvid!

BRAND ud paa Trappen

Kom der ei Bud?

AGNES

Nej, intet Bud.

BRAND ser tillbage ind i Huset

Det brænder i hans stramme Hud;
hans Tinding hamrer, Pulsen banker –!

O, frygt ej, Agnes!

AGNES

Gud, hvad Tanker –!

BRAND
Nej, frygt blot ej –
(raaber udover Vejen)
Der ser jeg Budet!

EN MAND gjennem Havegrinden

Nu faar du komme, Faer!

BRAND ilsomt

Ja strax!

Hvad Hilsning bær du?

MANDEN
Ugrej Slags;
hun sad i Sengen, frem hun luded
og sagde: gaa; faa Presten hentet;
mit halve Gods for Sakramentet.

BRAND viger tillbage

Det halve! Nej! Sig nej!

MANDEN ryster paa Hovedet
Da var
ej Budet ærligt bragt dig, Faer.

BRAND

Det halve! Halve! Alt var ment!

MANDEN
Kanhænde det; men lydt og rent
blev Ordet sagt. Jeg glemmer sent.

BRAND griber ham om Armen
Paa Herrens Dag, for Dommen stævnt,
du vidne tør, det Ord blev nævnt?

MANDEN

Ja.

BRAND fast
Gaa og sig, det Svar blev sendt, –
ej kommer Prest, ej Sakrament.

MANDEN ser uvisst paa ham
Du har nok ikke skjønt mig da;
det er din Moer jeg kommer fra.

BRAND
Jeg kjender ingen tvedelt Rett
for Fremmedfolk og egen Ætt.

MANDEN

Haardt Ord er det.

BRAND
Hun ved, det gjaldt
at byde intet eller alt.

MANDEN

Prest!

BRAND
Sig, at mindste Guldkalvstump
er lige fuldt en Afgudsklump.

MANDEN

Med Svarets Svøbe skal jeg slaa
saa lett og lindt jeg kan og maa.

For hende gror den Trøst endnu:

Gud er ej fuldt saa haard, som du!

(gaar)

BRAND
Ja, denne Trøst har tidtnok blæst
sin Aadselluft till Verdens Pest.
Den Løgntrøsts Grød i Skrækkens Stund
blir kaldt for Mad af Naadens Mund.
Naturligvis! Det saa sig bør!
De kjender jo sin Mand fra før; –
fra alt sit Værk de godt jo ved,
at Gubben laer sig prutte med.

Manden har ude paa Vejen mødt en anden; de kommer begge i Følge tillbage.

BRAND

Nyt Budskab!

FØRSTE MAND

Ja!

BRAND

Hvad bringer du?

DEN ANDEN

Ni tiende Dele lød det nu.

BRAND

Ej alt?

DEN ANDEN

Ej alt.

BRAND
Mit Svar er kjendt; –
ej kommer Prest, ej Sakrament.

ANDEN MAND

Haardt har i Ve og Værk hun bødt –

FØRSTE

Prest, kom ihug, hun har dig født!

BRAND knuger Hænderne
Jeg tør ej bruge to Slags Vægt
for Avindsmænd og egen Slægt.

ANDEN MAND
Den syges Nød er vild og stor;
kom, eller send et Soningsord.

BRAND till første Mand

Gaa; sig den syge som jeg bød:

rent Bord for Naadens Vin og Brød.

Mændene gaar.

AGNES klynger sig opp till ham
Brand, tidt jeg ræddes for din Færd;
du flammer som et Herrens Sverd.

BRAND med Graad i Stemmen
Staar Verden ej mod mig igjen
med sverdtom Slire ved sin Lænd?
Slaar ikke den min Sjæl tillblods
med al sin slappe Sejgheds Trods.

AGNES

Haardt er det Vilkaar, du har stillt.

BRAND

Byd, om du tør, et mere mildt.

AGNES
Lægg sligt et Maal paa hvem du vil,
og see om nogen strækker till.

BRAND
Nej, der du har till Ræddsel Rett.
Saa vrangt, saa tomt, saa fladt, saa slett
er hele Slægtens Livssyn blevet.
Det regnes højt, faar en det drevet
till, som en lovprist ubekjendt,
at offre sit ved Testament.
Byd Helten stryge ud sit Navn
og nøje sig med Sejrens Gavn;
giv Kejser, Konge, samme Kaar,
og se hvad stort du øvet faar.
Byd Digteren i Løndom smugle
af Buret sine Skjønhedsfugle,
saa ingen aner, det var ham,
der gav dem Røst og Guldfjærs Bram.
Frist frodig eller vindtørr Gren;
Hengivelsen er ej hos en.
Igjennem alt gaar Jordtræls-Tanken; –
udover Stupet vildt og hvasst
hver klamrer sig till Støvlivsranken, –
og svigter den, – i Trevl og Bast
han klorer sig med Negler fast.

AGNES
Og till en Slægt, som raadløst faldt,
du raaber: intet eller alt!

BRAND
Hvo Sejr vil fange, faar ej vige;
fra dybest Fald maa højst du stige. –
(tier lidt; Stemmen slaar over)
Og dog, naar for den enkle Sjæl
jeg staar og stiller Rejsningskravet,
da er det, som jeg svam i Havet
stormslagen paa en Vragstumps Fjæl.
I Kval og Graad jeg lønligt bed
den Tunge, som jeg tugted med, –
og løfted Armen jeg till Slag,
jeg tørsted mod et Favnetag! –
Gaa, Agnes, se till ham, som sover;
syng ham i lyse Drømme ind;
en Barnesjæl er klar og lind
som Tjern i Sommersolens Skin;
en Moder stryge kan derover
lig Fuglen, der sig spejler smukt
i dybest Dyb paa lydløs Flugt.

AGNES bleg
Hvad er det, Brand? Hvorhelst du sender
din Tankes Pil, – mod ham den vender!

BRAND

O, intet. Vogt ham godt og stillt.

AGNES

Giv mig et Ord.

BRAND

Et stærkt?

AGNES

Et mildt.

BRAND favner hende

Den, som er uden Skyld, skal leve.

AGNES ser lyst opp paa ham og siger
Et ejes, som ej Gud tør kræve!
(gaar ind i Huset)

BRAND ser stille frem for sig
Men hvis han turde? Herren tør,
hvad «Isaachs Ræddsel» turde før.
(ryster Tankerne af)
Nej, nej; mit Offer har jeg bragt.
Mit Livskald har jeg fra mig sagt, –
at runge som en Herrens Torden
og vække sovende paa Jorden.
Løgn! Intet Offer laa deri;
det glapp, da Drømmen var forbi,
da Agnes vakte mig – og fulgte
till samme Gjerning i det dulgte.
(ser udover Vejen)
Hvi nøler dog den syges Bud
om Offervillighed og Bod,
som rykker Brøden opp med Rod,
med dybest Trevl med vildest Skud! –
Se der –! Nej, det er Fogden kun,
velvillig, væver, rask og rund,
med Hænderne i begge Lommer,
lig Klammer om en Parentés.

FOGDEN gjennem Havegrinden
Goddag! Kun skjelden vi to ses,
og sagtens jeg i Utid kommer –

BRAND viser mod Huset

Træd indenfor.

FOGDEN
Takk; her er godt;
og vandt mit Ærind Indgang blot,
saa mener jeg for sandt og visst,
det alles Baade blev tillsidst.

BRAND

Nævn Deres Ærind.

FOGDEN
Deres Moer
er haabløs syg, saavidt jeg tror; –
det gjør mig ondt.

BRAND

Jeg tvivler ej.

FOGDEN

Det gjør mig meget ondt.

BRAND

Tal ud!

FOGDEN
Dog, hun er gammel; – Herregud,
vi skal jo alle samme Vej.
Og da jeg netopp foer forbi,
saa tænkte jeg: det springes i
saa lett som krybes; ydermere
saa blev det mig fortalt af flere,
at hun med Dem, fra De kom hid,
har levet i Familjesplid –

BRAND

Familjesplid?

FOGDEN
Der siges jo,
hun holder stærkt og sejgt paa sit.
De finder vel, det gaar for vidt.
Man maa ej glemme eget Tarv.
Hun sidder i uskiftet Bo
med hele Deres Fædrearv –

BRAND

Uskiftet Bo; – ja, det er sandt.

FOGDEN
Saa kommer Skyldfolk lett paa Kant.
Og da jeg nu med skjellig Grund
formoder De med kjølig Barm
forventer hendes Afgangsstund,
saa haaber jeg De uden Harm
vil høre mig, skjønt visstnok Tiden
er ilde valgt.

BRAND
Nu eller siden,
det kommer ud for mig paa et.

FOGDEN
Ja, saa till Sagen slett og rett.
Saa saare Deres Moer er død,
og salig lagt i Jordens Skjød, –
hvad snart vel times, – blir De rig –

BRAND

Det tror De?

FOGDEN

Tror? Nej, det er sikkert.

Hun ejer Grund i hver en Vik,
saa langt De øjne kan med Kikkert.

Rig blir De, Prest!

BRAND

Trods Skifteretten?

FOGDEN smiler
Hvad skal den her? Den skiller Trætten,
hvor der er fler om Gjæld og Arv;
men her ej trues nogens Tarv.

BRAND
Og dersom dog till Gods og Gjæld
Medarving mødte lige vel
og sagde: jeg er rette Manden?

FOGDEN
Det maatte være selve Fanden!
Ja, se kun paa mig; – ingen anden
har her et Ord at sige med;
lid tryggt paa mig; jeg ved Besked.
Nu altsaa; De blir Velstandsmand,
rig Mand endogsaa; ikke længer
till denne Afkrogs Kald De trænger;
Dem aabent staar det hele Land.

BRAND
Hør, Foged, er ej, fattet kort,
al Talens Kjærne den: rejs bort!?

FOGDEN
Omtrent. Till alle Parters Bedste
jeg tror det blev. Hvis De vil fæste
oppmærksomt Øje paa de Folk,
for hvem De nu er Ordets Tolk,
saa vil De se, saalidt De passer
blandt os, som Ulv blandt Gjæs og Gasser.
Forstaa mig vel! De ejer Evner
till større Samfunds Gavn og Brug,
men fast till Mén for den, som nævner
sig Odelsmand till Klippens Revner
og Ættling af en Dalbunds Slug.

BRAND
Ens Fædrebyggd for Mandens Fod
er, hvad for Træet er dets Rod; –
er der ej till hans Gjerning Trang,
hans Daad er dømt, og endt hans Sang.

FOGDEN
Det er al Idrætts første Lov,
at lempes efter Lands Behov.

BRAND
Men Lands Behov ses bedst fra Højden,
ej fra en fjeldklemt Krog i Byggden.

FOGDEN
Det er de store Samfunds Tale,
ej Ord for Folk i fattige Dale.

BRAND
O, I med eders Grænseskjell
imellem Sletteland og Fjeld!
I kræver Rett som Verdensriger,
mens hver en Samfundspligt I sviger;
I mener fejgt, det skal jer fri,
det Nødskrig: vi er Smaafolk, vi!

FOGDEN
Alt har sin Tid, hver Tid sit Hverv,
hver Slægt sin egen Dont at passe.
Vor Byggd har ogsaa lagt sin Skjærv
i Verdens store Formaals Kasse;
forstaar sig, det er længe siden;
men Skjærven var ej ganske liden.
Se, nu er Byggden tom og snever;
dens Ry dog end i Sagnet lever;
dens svundne Storheds Dage falder
samtidigt med Kong Beles Alder; –
der meldes endnu mangt et Ord
om Brødreparret Ulf og Thor
og Snese gjæve Mænd, som foer
paa Herjetog till Brettlands Kyst
og plyndred, saa det var en Lyst.
Sydboen skreg, af Ræddsel kold:
Gud fri os for de grummes Vold!
Og disse grumme var, tilltrods
for alle Tvivlsmaal, Mænd fra os.
Og som de Karle kunde hævne,
og slaa ihjæl i Brandværks-Stævne!
Ja, Sagnet ved endnu at nævne
en Herrens Helt, som Korset tog; –
dog meldes ej, at ud han drog –

BRAND
Der stammer visst en Sønneflok
fra denne Løftets Mand?

FOGDEN
Sandt nok;
men hvoraf ved De –?

BRAND
Aa, fordi
mig tykkes Ætten kjendes i
de Løftets Helte nutilldags,
hvis Korstog er af samme Slags.

FOGDEN
Ja, Slægten rækker lige hid.
Men vi var i Kong Beles Tid!
Først slog vi altsaa udenlands,
saa gjæsted vi vor Grandemands
og Frændes Grund med Øxe-Egg;
i Knas vi tramped Akren hans,
sved Kirkespir og Stuevægg
og fletted os en Stordaads-Krans. –
Af alt det Blod, som slig er flydt,
er kanske lidt formeget skrydt;
dog, efter hvad jeg her har sagt,
jeg troer jeg vover, fuldt beskeden,
at pege bagud paa vor Magt
i Storhedstiden, længst forleden,
og paastaa, denne Byggd har lagt
sin Skjærv med baade Ild og Staal
till Verdens Fremgangs store Maal.

BRAND
Dog tykkes mig, som om I svigter
det Ord, at Adelskab forpligter, –
som om, med Hakke, Plog og Harv,
I mulder ned Kong Beles Arv.

FOGDEN
Paa ingen Maade. Gaa blot ud
i Sognefolkets Gjestebud,
hvor jeg og Lensmand, Klokker, Dommer,
som Hæderslemmer er at finde,
saa skal De se, naar Punchen kommer,
at dødt ej er Kong Beles Minde.
I Skaaler, Bægerklang og Sang,
i Tale, baade kort og lang,
han ihukommes, lades leve.
Jeg selv har tidt en dybtfølt Trang
fornummet till om ham at væve
mit Tankespind till blomstret Dug,
og løftet mangen indfødts Hug.
Jeg liker godt lidt Poesi.
Det gjør igrunden alle vi
fra denne Byggd; – dog alt med Maade;
i Livet bør den aldrig raade, –
kun mellem Klokken syv og ti
om Aftenen, naar Folk er fri,
naar man, af Dagens Gjerning trætt,
kan trænge till en Løftnings-Tvætt.
Den Forskjell er der mellem os
og Dem, at De med Vold og Trods
paa engang pløje vil og slaas.
Saa vidt jeg ser, er Deres Mening:
vort Livs og dets Idees Forening, –
Guds Krig, med Dyrkning af Poteter
i Enhed stillet frem tillslutt,
saa inderligt, som af Salpeter
med Kul og Svovel vorder Krudt.

BRAND

Omtrent.

FOGDEN
Men sligt er her ugjørligt.
I store Samfund lød det hørligt; –
gaa did med Deres høje Krav;
lad os saa pløje Myr og Hav.

BRAND
Pløj allerførst i Havet ned
jer Pral om Fædres Herlighed;
ej Dverg blir mandshøj, skjønt han har
en Goliath till Oldefaer.

FOGDEN

Der ligger Væxt i store Minder.

BRAND
Naar Mindet sig till Livet binder;
men I af Mindets Gravhoug hul
har byggt jer Sløvheds Skalkeskjul.

FOGDEN
Mit første blir mit sidste Ord; –
bedst var det, om herfra De foer.
Her vil ej Deres Gjerning grønnes,
her vil ej Deres Livssyn skjønnes.
Den Smule Flugt, som er fornøden, –
den Løftning, som behøves kan
fra Tid till Tid for Slæbets Mand,
skal jeg besørge ufortrøden.
Igjennem al min Embedstid
staar vakkre Vidner om min Flid;
ved mig er Folkets Tal fordobblet,
ja øget fast till tre mod en, –
idet jeg har till Stedet kobblet
snart hin snart denne Næringsgren.
Mod trodsende Natur i Kamp
er frem vi skredet som med Damp;
her brydes Vej, her bygges Bro –

BRAND

Men ej imellem Liv og Tro.

FOGDEN

Imellem Fjord og Viddens Sne.

BRAND

Ej mellem Gjerning og Idé.

FOGDEN
Først farbart mellem Grænd og Grænd,
først Fremkomst mellem Mænd og Mænd, –
det var der kun en Mening om,
før De som Prest till Byggden kom.
Nu har De blandet alt i et,
vort Grubebluss med Nordlysflammen;
hvem kan i sligt et Tveskjær se,
hvad der er vrangt, hvad der er rett,
hvad der er Bod, hvad der er Ve?
Hvert Forhold har De filtret sammen;
De splittet har i fiendske Lejre
den Flok, som samlet skulde sejre.

BRAND

Her blir jeg dog tilltrods for Dem.

En vælger ej sit Virkes Hjem.

Den Mand, som Maalet ved og vil,
fornummet har i Skrift af Ild
det Gudsraab: her du hører till!

FOGDEN
Saa bliv, men inden egne Grænser;
jeg gjerne ser De Folket renser
for Synd og Last, som gaar isvang;
Gud ved, det trænges mangen Gang!
Men gjør blot ingen Helligdag
af Yrkets sex, – og ton ej Flag,
som om Vorherre var ombord
paa hver en Jagt, der skar vor Fjord.

BRAND
Hvis Deres Raad mig skulde nytte,
jeg maatte Sjæl og Sjælssyn bytte;
men Kaldet er, sig selv at være,
sin egen Sag till Sejr at bære,
og jeg skal bære Sagen frem,
saa det skal lyse om mit Hjem!
Det Folk, jer hele Styrertropp
har dysset ind, skal vækkes opp!
I længe nok i Trangheds Bur
har pint dets Rest af Fjeldnatur;
fra eders Smaaheds Sultekur
hver Mand gaar ud forstemt og stur;
I tappet har hans bedste Blod,
har hulet Margen af hans Mod;
I pukket har i Stumper smaa
hver Sjæl, som malmstøbt skulde staa; –
men endnu kan et Rejsnings-Skrig
i eders Øre tordne: Krig!

FOGDEN

Krig?

BRAND

Krig!

FOGDEN
Hvis De till Vaaben kalder,
De blir den første Mand, der falder!

BRAND
Med Klarsyn skjønnes skal en Dag,
at største Sejr er Nederlag!

FOGDEN
Betænk Dem, Brand; De staar paa Skillet;
sætt alt ej paa det ene Kort.

BRAND

Og dog jeg gjør det!

FOGDEN
Tabes Spillet,
er Deres Jordliv ødslet bort.
De ejer alle Verdens Goder,
er Arving till en grundrig Moder,
De har et Barn at leve for,
en elsket Hustru; – Lykkens Kaar
blir rakkt Dem som af milde Hænder!

BRAND

Og hvis jeg endda Ryggen vender,
till hvad De Lykkens Kaar har kaldt?

Ifald jeg maa?

FOGDEN
Fortabt er alt,
hvis her, i Verdens Udmarks Vik,
De aabner Deres Verdenskrig!
Drag sørpaa, mod de rige Strande,
hvor Mænd tør staa med løftet Pande;
der kan med Rett De lyse Møde
og byde Menigheden bløde;
vort Offer er ej Blod, men Sved
i Kamp for Brød blandt Klippeskred.

BRAND
Her blir jeg dog. Her er mit Hjem,
og i mit Hjem min Krig skal frem.

FOGDEN
Husk, hvad De taber, hvis det glipper; –
og først og fremst, husk, hvad De slipper!

BRAND

Mig selv jeg taber, hvis jeg viger.

FOGDEN

Brand, haabløs er en ensom Kriger.

BRAND

Min Flok er stærk; jeg har de bedste.

FOGDEN smiler
Ja, muligt det, – men jeg de fleste.
(gaar)

BRAND ser efter ham
Der gaar en fuldblods Folkets Mand,
rettsindigt tænkende, velvillig,
paa sin Vis virksom, varm og billig, –
og dog en Svøbe for sit Land.
Ej Jordfald, Flom og Vinterblæst,
ej Hungersnød, ej Frost og Pest,
forvolder halvt det Nederlag,
som slig en mellem Aar og Dag.
Af Landeplagen Liv kun røves; –
men han –! Hvor mange Tanker kløves,
hvor mange friske Viljer sløves,
hvor mange stærke Sange døves
af slig forklemt, trangbrystig Sjæl!
Hvor mangt et Smil paa Folkemunde,
hvor mangt et Lyn i Folkebarm,
hvor mangen Løftnings Lyst og Harm, –
der frem till Daad sig voxe kunde, –
slog ikke blodløst han ihjæl!
(pludselig i Angst)
Men Budet! Budet! – Ingen kommer!
Jo, Doktoren!
(iler ham imøde)
Tal, tal! Min Moer –?

DOKTOREN

Nu er hun stedet for sin Dommer.

BRAND

Død! – Men i Bod?

DOKTOREN
Det knappt jeg tror;
hun hang ved sit paa denne Jord,
till Timen slog, og de blev skillt.

BRAND ser stille rystet frem for sig

Er her en vildsom Sjæl forspildt?

DOKTOREN
Kan hænde vel hun dømmes mildt, –
ej efter Lov, men efter Skjøn.

BRAND sagte

Hvad talte hun?

DOKTOREN

Hun mumled stillt:

Gud er ej haardhændt, som min Søn!

BRAND synker i Smerte ned paa Bænken
I Brødens Kvalm, paa Dødens Fjæl,
den samme Løgn, som slaar hver Sjæl!
(skjuler Ansigtet i Hænderne)

DOKTOREN gaar nærmere, ser paa ham og ryster paa Hovedet

De vil en gjennemlevet Tid
i et og alting flytte hid.
De tror endnu hin Lovens Pagt
for Gud og Godtfolk staar ved Magt; –
hver Slægt har dog sin egen Vis;
vor skræmmes ej med Flammeris,
med Ammesnakk om Sjæleran; –
dens første Bud er: vær human!

BRAND ser opp
Human! Ja, dette slappe Ord
er Feltraab for den hele Jord!
Med det hver Stymper hyller till,
at ingen Daad han tør og vil;
med det hver Skrælling dækker over,
at ej han alt for Sejren vover;
i Ly af det blir lettvindt brudt
hver Uslings Løfte, fejgt fortrudt; –
I Puslingsjæle gjør tillsidst
af Mennesket en Humanist!
Var Gud human mod Jesus Krist?
Hvis eders Gud fik dengang raade,
han under Korset raabte Naade, –
og Soningsværket sagtens blev
et diplomatisk Himmelbrev!
(skjuler Hovedet og sidder i stum Sorg)

DOKTOREN sagte
Ras ud, ras ud, du Sjæl i Storm; –
bedst, om du kunde Taarer fange.

AGNES er kommen ud paa Trappen; bleg og forfærdet hvisker hun till Doktoren

Her ind! Følg med!

DOKTOREN

Du gjør mig bange!

Hvad er det, Barn?

AGNES
En Angstens Orm
har koldt sig om mit Hjerte lagt –!

DOKTOREN

Hvad er det?

AGNES drager ham med sig

Kom! – Guds evige Magt!

De gaar ind i Huset; Brand mærker det ikke.

BRAND stille hen for sig
Død uden Bod. Død, som hun leved.
Er ikke der Guds Fingerpeg?
Igjennem mig skal vorde hævet
den Skatt, som hun har fra sig skrevet; –
nu tifold ve mig, om jeg sveg!
(rejser sig)
Med Sønnens Pligt, paa Hjemmets Grund,
uryggelig fra denne Stund
som kaaret Korsmand slaa jeg skal
for Aandens Sejr i Kjødets Fald.
Gud har mig rakkt sin Tunges Staal,
har tændt i mig sin Vredes Baal; –
nu staar jeg i min Viljes Vælde,
nu tør, nu kan jeg knuse Fjelde!

DOKTOREN efterfulgt af Agnes kommer hurtigt ud paa Trappen og raaber

Beskikk dit Hus og drag herfra!

BRAND

Om Jorden skalv, jeg blev endda!

DOKTOREN

Saa er dit Barn till Døden dømt.

BRAND forvildet
Alf! Barnet! Alf! Hvad Ræddsels Skrømt
er dette her! Mit Barn!
(vil ind i Huset)

DOKTOREN holder ham tillbage
Nej bliv! –
Her er ej Lys, her er ej Sol,
her skjær en Luft, som Pust fra Pol, –
her sænker Skodden klamt sig ned; –
en Vinter till paa dette Sted
vil vissne bort hans spæde Liv.
Rejs, Brand, og Deres Barn er frelst;
men gjør det snart, imorgen helst.

BRAND

Ikveld, idag, i denne Stund!

O, han skal voxe stærk og sund; –
ej Gufs fra Bræ, ej Sno fra Kyst,
skal isne mer hans lille Bryst.

Kom, Agnes, løft ham lindt i Blund!

Paa Flugt, paa Flugt langs alle Sund!

O, Agnes, Agnes, Dødens Garn
sig spinder om vort lille Barn!

AGNES
Jeg lønligt aned, lønligt skalv, –
og dog jeg saa kun Faren halv.

BRAND till Doktoren

Men Flugt ham frelser? Saa De lover!

DOKTOREN
Det Liv, en Fader vaager over
ved Natt og Dag, er sejerstryggt.
Vær alt for ham, og sundhedssmykkt
De snart skal se ham; nær ej Frygt.

BRAND
Takk, Takk!
(till Agnes)
Hyll tætt i Dun ham ind;
langs Fjorden stryger Aftnens Vind.

Agnes gaar ind i Huset.

DOKTOREN betragter i Taushed Brand, som ubevægelig ser ind gjennem Døren, gaar derpaa hen till ham, lægger Haanden paa hans Skulder og siger

Mod Verdens Flok saa ubønhørlig,
og mod sig selv saa lett medgjørlig!
For den ej gjælder lidt, ej meget, –
kun Lovens intet eller alt;
men fra en selv er Modet veget
i samme Stund som Loddet faldt
og Offerlammet var ens eget.

BRAND

Hvad mener De?

DOKTOREN
Till Deres Moer
De tordned Lovens haarde Ord:
fortabt, hvis alt ej lægges af,
hvis ej du nøgen gaar i Grav!
Og samme Raab har runget tidt
naar Folkets Flok, som tyngst, har lidt!
Nu er De Havsnødsmanden selv
i Skjæbnens Storm paa Baadens Hvælv;
nu kaster De fra krænget Kjøl
tillhavs hvert Brev om Straffens Pøl, –
tillhavs, tillhavs den tunge Bog,
hvormed De Brødres Bringer slog;
nu gjælder det i Kuling stiv
at berge egen Afkoms Liv.
Paa Flugt, paa Flugt langs Fjord og Vik, –
paa Flugt fra egen Moders Lig, –
paa Flugt fra Sjælehjord og Kald; –
nu lyser Presten Messefald!

BRAND griber sig forvildet om Hovedet som for at samle Tankerne

Er nu jeg blind! Var jeg det før!

DOKTOREN
De handler, som en Fader bør.
Tro ej, jeg laster, hvad De gjør; –
for mig De er i stækket Stand
mer stor, end før som Styrkens Mand. –
Farvel! Nu har jeg rakkt Dem Spejlet,
brug det, og sukk saa: Herregud,
slig ser en Himmelstormer ud!
(gaar)

BRAND stirrer en Stund frem for sig, pludselig udbryder han

Nu eller før, – naar er her fejlet?!

Agnes kommer ud af Døren med Kaabe over Skuldrene og Barnet paa Armen; Brand ser hende ikke; hun vil tale, men standser ligesom slagen af Skrækk, da hun bemærker Udtrykket i hans Ansigt. I samme Øjeblik kommer en Mand ilsomt ind gjennem Havegrinden. Solen gaar ned.

MANDEN

Hør, Prest, du har en Avindsmand!

BRAND knuger Haanden mod Brystet

Ja, her.

MANDEN
Vær paa din Post mod Fogden.
Din Sæd skjød frodigt over Land
till han med Rygtets Brandpest slog den.
Alt ofte har han ymtet om,
at Prestegaarden snart staar tom, –
har sagt, at os du Ryggen vender,
saa fort din rige Moer er død.

BRAND

Og hvis saa var –?

MANDEN
Prest, jeg dig kjender
og ved, hvi slige Giftord lød;
du staar jo ham og hans imod,
han aldrig fik din Vilje bøjet, –
se, det er Rygtets rette Rod –

BRAND usikker

At sandt er sagt – sig tænke lod.

MANDEN

Da har du styggt for alle løjet.

BRAND

Har jeg –?

MANDEN
Hvor tidt har ej du sagt,
at Gud har selv till Strid dig vakkt, –
at mellem os du har dit Hjem,
at her din Krig skal føres frem,
at ingen Mand tør Kaldet svige,
at slaa han skal, men aldrig vige.
Og Kaldet har du! Stærkt og lyst
din Ild har fængt i mangt et Bryst.

BRAND
Mand, her er Mængdens Øre døvt;
fast hvert et Sind er slukkt og sløvt!

MANDEN
Du bedre ved; – i mangt et Sind
nu glittrer Himlens Solskin ind.

BRAND

I tifold flere er der Natt.

MANDEN
Du er som Lys i Natten satt.
Men lad det være, som det vil;
at tælle trænges her ej till;
thi her staar jeg, den ene Mand,
og siger: rejs, ifald du kan!
Jeg har en Sjæl saa fuldt som nogen;
jeg kan ej hjælpe mig med Bogen;
du har mig opp af Dybet draget, –
prøv, om du nu tør slippe Taget!
Du kan det ej; jeg holder fast;
min Sjæl var tabt, hvis Taget brast! –
Farvel! Jeg venter tryggt det Bud,
min Prest ej slipper mig og Gud.
(gaar)

AGNES sky
Din Kind er hvid, din Mund er bleg;
det er, som du i Hjertet skreg.

BRAND
Hvert klangfuldt Ord, mod Bergvægg sagt,
mig slaar med tifold Gjenlyds Magt.

AGNES gjør et Skridt frem

Jeg er beredt!

BRAND

Beredt? Hvortill?

AGNES med Styrke

Till hvad en Moder maa og vil!

Gerd løber forbi udenfor paa Vejen og standser ved Havegrinden.

GERD klapper i Hænderne og raaber med forvildet Glæde

Har I hørt det? Bort fløi Presten! –
Ud af Bakken, opp af Houg,
myldrer baade Trold og Draug,
svarte, stygge, store, smaa, –
hu, hvor hvasst de kunde slaa –!
Øjet rev de af mig næsten;
halve Sjælen har de taget; –
aa, jeg hjælper mig med Resten;
der er nok igjen af Vraget!

BRAND
Pige, vildt din Tanke gaar;
her du ser jeg for dig staar.

GERD
Du? Ja du, men ikke Presten!
Ned fra Svartetind min Høg
rapp bortover Lien strøg;
bidslet, sadlet, vild og vred
hvæste han i Mørkningsblæsten,
og en Mand paa Ryggen red, –
det var Presten, det var Presten!
Nu staar Byggdens Kirke tom,
stængt med baade Laas og Bom;
Styggekirkens Tid er omme;
nu skal min till Ære komme.
Der staar Presten, stærk og stor,
i sit hvide Messeklæde,
vævt af Vintrens Dryp og Væde; –
vil du være med, saa kom;
Byggdens Kirke staar jo tom;
Presten min har slige Ord,
at det runger over Jord!

BRAND
Brudte Sjæl, hvo bød dig fange
vildsomt mig med Afgudssange!

GERD kommer indenfor Havegrinden

Afgud? Hvad er det for noget?

Afgud? Aa, jeg ved det godt;
stundom stort og stundom smaat;
altid gyldent, altid broget.

Afgud! Hør, du; ser du hende?

Kan du under Klædet kjende

Barnehænder, Barneben?

Kan du see, hvor fint og broget

Svøbet folder sig om noget,
der er ligt et Barn, som sover?

Rædd hun viger, – dækker over!

Afgud? – Mand, der ser du en!

AGNES till Brand

Har du Taarer, har du Bønner?

Ud har Ræddslen mine brændt!

BRAND
Agnes, Hustru, – ve, jeg skjønner,
hende har en større sendt!

GERD
Hør; nu ringer alle Klokker
sammen paa den vilde Hej!
Se, hvad Menighed der flokker
sig till Færd paa Kirkevej!
Kan du se de tusind Trolde,
Byggdens Prest har sænkt i Havet?
Kan du se de tusind Dverge?
Indtill nu de laa begravet,
med hans Segl som Gravbrudds-Værge.
Hav og Grav dem kan ej holde;
frem de myldrer vaade, kolde; –
skindødt Troldbarn ser jeg grine,
vælte af sig Bergskredsblokken.
Hør, de skriger: Moer og Faer!
Mænd og Kvinder giver Svar;
Byggdens Mand gaar mellem sine,
som en Faer i Sønneflokken;
Byggdens Kvinde taer sin døde,
rækker ham sit Bryst till Føde; –
aldrig før saa stout hun knejste
naar hun Barn till Daaben bar.
Her blev Liv, da Presten rejste!

BRAND
Vig ifra mig! Fast jeg ser
værre Syner –

GERD
Hør! Han ler,
han, som sidder langsmed Vejen,
der den svinger opp mod Hejen;
ind han skriver i sin Bog
hver en Sjæl, som oppad drog; –
hej, han har dem alle næsten;
Byggdens Kirke staar jo tom,
stængt med baade Laas og Bom, –
og paa Høgens Rygg fløj Presten!

(springer over Havegjærdet og taber sig i Urden. Stillhed)

AGNES nærmer sig, og siger dæmpet

Lad os gaa; nu er det Tid.

BRAND stirrer paa hende

Hvilken Vej?

(peger først mod Havegrinden, siden mod Husdøren)

Did? – eller did?

AGNES viger forfærdet

Brand, dit Barn, – dit Barn!

BRAND følger efter
Giv Svar;
var jeg Prest, før jeg blev Faer?

AGNES viger længere tillbage
Blev end spurgt med Tordnens Brag, –
intet Svar i denne Sag!

BRAND følger igjen
Svare skal du; du er Moer;
du har her det sidste Ord!

AGNES
Hustru er jeg; tør du byde,
skal jeg bøje mig og lyde!

BRAND vil gribe hende om Armen

Valgets Kalk mig tag ifra!

AGNES viger bagom Træet

Aldrig var jeg Moder da!

BRAND

Der er Dom i dette Svar!

AGNES stærk

Spørg dig selv, om Valg du har!

BRAND

Styrket Dommen atter lød!

AGNES

Tror du fuldt paa Herrens Kald?

BRAND
Ja!
(griber hende fast om Haanden)
Og nu du sige skal
Ordet over Liv og Død!

AGNES

Gaa den Vej, din Gud dig bød!

Opphold.

BRAND

Lad os gaa; nu er det Tid.

AGNES toneløst

Hvor gaar Vejen?

Brand tier.

AGNES peger mod Havegrinden og spørger

Did?

BRAND peger mod Husdøren

Nej, – did!

AGNES løfter Barnet højt paa Armene
Gud! Det Offer, du tør kræve,
tør jeg mod din Himmel hæve!
Led mig gjennem Livets Gys!
(ind i Huset)

BRAND stirrer en Stund frem for sig, brister i Graad, slaar Hænderne sammen over Hovedet, kaster sig ned paa Trappen og raaber

Jesus, Jesus, giv mig Lys!

Teppet falder.

FJERDE HANDLING

Juleaften i Prestegaarden. Det er mørkt i Stuen. Paa Bagvæggen er Udgangsdør; Vindu paa den ene Side, Dør paa den anden.

Agnes (staar sørgeklædt ved Vinduet og stirrer ud i Mørket).

AGNES
Endnu ikke! Endnu ikke! –
O, hvor tungt det er at vente, –
Længsels Raab paa Raab at skikke, –
aldrig noget Svar at hente! –
Sneen falder blødt og tætt,
har, som med et Linskaut klædt
Taget paa den gamle Kirke – –
(lytter)
Hyss! Jeg hører Grinden knirke!
Fodtrin; faste Mandetrin!
(iler till Døren og lukker opp)
Er det dig? Kom ind, kom ind!

Brand kommer ind, tillsneet, i Rejseklæder, som han under det følgende kaster af sig.

AGNES slaar Armene om ham
O, hvor du blev længe borte!
Gaa ej fra mig, gaa ej fra mig;
ensom kan jeg ej de sorte
Natteskygger ryste af mig!
Hvilken Natt og hvilke Dage,
disse to og denne Natt!

BRAND

Barn, nu har du mig tillbage.

(tænder et enkelt Lys, som kaster et svagt Skjær over Stuen)

Du er bleg.

AGNES
Og trætt og matt.
Jeg har længtet, spejdet, stundet, –
og saa har lidt grønt jeg bundet, –
lidt; men det var, hvad jeg ejed,
alt ifra isommer plejet
till at pynte Juletræet.
Busken kaldte jeg for hans;
ja, han fik den og – som Krans!
(brister i Graad)
Se, nu er den halvvejs sneet
ned – o Gud –

BRAND

Paa Kirkegaarden.

AGNES

O, det Navn!

BRAND

Tørr af dig Taaren.

AGNES
Ja, jeg skal, men vær taalmodig;
endnu er min Sjæl som blodig;
Saaret er saa friskt og nyt,
ud min Styrkes Væld er flydt.
O, men det skal snart bli bedre;
er jeg over disse Dage,
skal du aldrig se mig klage.

BRAND

Er det Herrens Helg at hædre?

AGNES
Nej, jeg ved –; men vær taalmodig!
Husk, ifjor saa sund og frodig,
og iaar ifra mig baaren,
baaren ud –
(gyser tillbage for Ordet)

BRAND stærkt

Paa Kirkegaarden!

AGNES skriger

Nævn det ej!

BRAND
Med fulde Lunger
maa det nævnes, er du rædd!
Nævnes maa det, saa det runger
lig en Bølge mod en Bredd!

AGNES
Selv du lider under Ordet
mer, end du vil kjendes ved;
paa din Pande ser jeg Sporet
af den Sved, det kjøbtes med.

BRAND
Duggens Draaber paa min Pande
er kun Sprøjt fra Fjordens Vande.

AGNES
Er og Draaben i dit Øje
smeltet Sneflok fra det høje?
Nej, o nej, den er for varm;
Kilden er din egen Barm!

BRAND
Agnes, Hustru, lad os begge
være stærke, staa imod,
sammen vore Kræfter lægge,
vinde fremad Fod for Fod. –
O, jeg var en Mand derude!
Sjøen skylled over Fluen,
Maagen taug i Uvejrsgruen,
Hagglen slog min skrale Skude;
midtfjords laa vi, Vandet fræste,
Mast og Takkel hugg og hvæste,
Sejlet, slidt i Pjalter, blæste
langt i Læ for Havraaksfraaden,
hver en Nagle skreg i Baaden; –
udfor Stup og udfor Lider
gik der Skred fra begge Sider,
otte Mænd med hvilte Aarer
sad som otte Lig paa Baarer.
O, da voxte jeg ved Roret;
jeg var den, som førte Ordet,
kjendte godt, en stor mig døbte
till mit Kald, det dyrekjøbte.

AGNES
Lett at staa i Stormen stiv,
lett at leve Kampens Liv;
o, men tænk paa mig, som sidder
stillt i Sorgens Spurvekvidder,
mig, som ej kan døve Tiden,
om jeg nok saa gjerne vil;
tænk paa mig, som, stængt fra Striden,
ej faar Glimt af Daadens Ild;
tænk paa mig, hvem kun en liden
snever Gjerning hører till;
tænk paa mig; jeg sidder hjemme,
tør ej mindes, kan ej glemme!

BRAND
Har du liden Gjerning, du?
Aldrig var den stor som nu.
Hør; jeg vil dig sige noget,
som i Sorgen er mig mødt.
Ofte blir mit Øje taaget,
Tanken ydmyg, Sindet blødt;
det er, som der laa en Glæde
i at kunne græde, græde.
Agnes, – tænk, da ser jeg Gud
nær, som aldrig før jeg saa ham, –
o, saa nær at det ser ud,
som om det var lett at naa ham.
Og jeg tørster mod at kaste
mig som funden till hans Barm,
mod at trykkes af hans faste
stærke varme Faderarm.

AGNES
Brand, – o, se ham altid saa, –
som den Gud, du mægter naa, –
mere Fader, mindre Herre!

BRAND
Tør ej, Agnes; tør ej spærre
Vejen for hans eget Værk;
jeg maa se ham stor og stærk,
himmelstor, – saa kræver Tiden,
just fordi den selv er liden.
O, men du kan se ham nær,
se ham som en Fader kjær,
i hans Favn dit Hoved bøje,
hvile, hvile, er du trætt,
gaa ifra ham, sund og lett,
med hans Afglans i dit Øje,
bære Glansens Glorie med
ned till mig, som led og stred.
Ser du, Agnes, slig at dele
er just Ægteskabets Kjærne;
en skal stride, storme, værne,
en skal alle Dødshugg hele;
da først kan med Sandheds Rett
siges, at de to er et.
Alt ifra du Verdens Liv
vendte Ryggen, blev min Viv,
kasted kjækkt din Skjæbnes Terning,
hviler paa dig dette Kald;
jeg skal slaa til Sejr og Fald,
slaa i Dagens hede Straaler,
staa paa Vagt i Nattens Kulde,
du skal række mig de fulde
Kjærlighedens Læskningsskaaler,
slynge Mildheds Kappefold
varmt indunder Bringens Skjold; –
liden er ej denne Gjerning!

AGNES
Hver en Gjerning, spejdet efter,
er for tung for mine Kræfter;
mine Tankers tusind Grene
slynges sammen i den ene.
Alt er endnu som et Digt.
Lad mig klage, lad mig græde,
hjælp mig saa at finde Rede
paa mig selv og paa min Pligt. –
Brand, inatt, mens du var borte,
kom han i mit Kammer ind; –
sundhedssmykket var hans Kind;
tyndklædt i sin lille Skjorte
stavred han med Barnetrin
frem till Sengen, hvor jeg hvilte,
rakkte mod mig sine Arme,
kaldte paa sin Moer og smilte, –
men som om han bad om Varme!
Ja, jeg saa det! O, jeg gøs –!

BRAND

Agnes!

AGNES

Jo, du, – Barnet frøs!

O, det maa han jo derude
paa de kolde Spaaners Pude!

BRAND
Liget ligger under Sneen;
Barnet er till Himlen baaret.

AGNES viger fra ham
O, hvi river du i Saaret,
grusomt, midt i Ræddselsveen!
Det, som haardt du Liget kalder,
Barnet er for mig endnu.
Sjæl og Legem sammen falder;
end ej mægter jeg, som du,
mellem disse to at dele;
begge er for mig det hele;
Alf, som under Sneen sover,
er min Alf hist ovenover!

BRAND
Mangt et Saar maa blodigt rives,
før du læges for din Sot.

AGNES
Ja, men vær taalmodig blot; –
jeg kan ledes, ikke drives.
Staa mig nær og styrk mig, Brand;
tal det mildeste du kan.
Du, som ejer Stormens Tone
i de store Øjeblikke,
naar en Sjæl skal drage Brikke
om sin egen Livsenskrone, –
har du ikke Sangens Mildhed
till at døve Smertens Vildhed?
Har du ej et Ord, som kvæger,
et, som ud i Dagen peger?
Gud, som du mig lærte kjende,
er en Konge paa sin Borg; –
hvor tør jeg till ham mig vende
med min lille Modersorg?

BRAND
Tror du, bedre du dig vendte
till den Gud, som før du kjendte?

AGNES
Aldrig, aldrig did igjen!
Og dog er det tidt, som drages
jeg af Længsel ud, derhen,
hvor det lysner, hvor det dages.
Lett at løftes, tungt at bære;
lød ej saa den gamle Lære?
Dine Riger er for store,
alt er her for stort for mig,
du, dit Kald, dit Maal, din Fore,
al din Vilje, hver din Vej,
Fjeldet, som udover hænger,
Fjorden, som for Foden stænger,
Sorgen, Mindet, Mørket, Striden, –
ikkun Kirken er for liden.

BRAND slaaet

Kirken? Atter denne Tanke!

Ligger den i Landets Luft?

Hvi for liden?

AGNES ryster sørgmodig paa Hovedet
Kan jeg sanke
Grunde sammen med Fornuft?
Kommer ikke Stemnings-Strømmen
som med Vindens Strøm en Duft?
Hvorfra kom den, hvorhen gaar den?
Mig er nok, at jeg forstaar den,
og jeg ved foruden Viden –
Kirken er for mig for liden.

BRAND
Der er Syn i Folkedrømmen.
Hundred Sjæle, som jeg mødte,
af sig samme Tanke fødte,
selv hos hin, som vildt forreven
skreg paa Vidden, stod den skreven.
«Der er styggt, for der er smaat»
lød det; hun ej heller kunde
rede Tanken ud med Grunde.
Hundred Kvinder sagde siden:
Byggdens Kirke er for liden!
Dette Raab fra Kvindemunde
tolker Trangen till et Slot. –
Agnes, – o, jeg ser det godt,
du er Kvinden, Herren kaared
till sin Engel paa min Sti; –
trygg og sikker, skjønt iblinde,
ved du Vejen rett at finde,
hvor jeg Skillet gaar forbi.
Aldrig Blaalysblink dig daared;
første Dag du pegte lige
mod det sande Skabningsrige, –
standsed mig, som vilde stige
paa min Flugt mod Himlens Hvælv,
retted Synet paa mig selv,
indad mod det inderlige. –
Agnes, atter har du sagt
Ord, som slog med Lysets Magt, –
ført mig, hvor jeg uviss foer,
kastet Dagskjær paa mit Virke.
Liden er Vorherres Kirke; –
godt; saa skal den tømres stor!
Aldrig saa jeg grant som nu,
hvad i dig min Skaber gav mig;
derfor tryggler jeg, som du:
gaa ej fra mig, gaa ej fra mig!

AGNES
Jeg skal ryste af mig Sorgen,
jeg skal tørre Taaren af,
jeg skal stænge Mindeborgen,
som det sømmer sig en Grav;
jeg skal lægge Glemsels Hav
aabent mellem den og mig;
jeg skal viske Lykkefærden
af min lille Billedverden,
være Hustru helt for dig!

BRAND

Vejen gaar imod det store.

AGNES

O, men brug ej Strængheds Spore.

BRAND

Gjennem mig en større byder.

AGNES
En, om hvem du selv har sagt,
at han Viljen ej forskyder,
skjønt den savner Evnens Magt.
(vil gaa)

BRAND

Hvorhen, Agnes?

AGNES smiler
Husets Skjøttsel
faar ej glemmes, mindst ikveld.
Forrige Jul du husker vel,
at du sagde, jeg var ødsel.
Lys var tændt i alle Stager;
her var grønt og smukke Sager,
Legetøj paa Juletræet;
her blev sunget, her blev leet.
Brand, iaar skal atter tændes
alle Lys, saa Helgen kjendes;
her skal pyntes opp som bedst
till den stille store Fest.
Titter Gud i Stuen ind,
skal han se en straffet Datter,
refset Søn, med ydmygt Sind,
Børn, som lydigt ved og fatter,
at de ej for Fadervreden
tvært tør skyde fra sig Glæden. –
Ser du nu vel Spor af Taaren?

BRAND trykker hende till sig og slipper hende atter

Barn, tænd Lys; det er dit Virke!

AGNES smiler sørgmodigt
Bygg saa du din store Kirke; –
o, men faa den rejst før Vaaren!
(gaar)

BRAND ser efter hende
Villig, villig midt i Vaanden,
villig midt i Martrens Ild;
svigter Evnen, segner Aanden,
sker det, skjønt hun Offret vil.
Herre, lægg din Styrke till; –
og fra mig tag Hvervets Kalk,
bittrest Kalk, at maatte skikke
Lovens grumme Høg og Falk
over hende for at drikke
Hjertets fulde varme Flod.
Jeg har Kræfter, jeg har Mod;
læss paa mig din Vægt for tvende, –
vær barmhjertig blot mod hende!

Det banker paa Gangdøren; Fogden kommer ind.

FOGDEN

Her gjester Dem en slagen Mand.

BRAND

En slagen Mand?

FOGDEN
Som slig jeg kommer.
De husker sagtens, da isommer
jeg vilde drive Dem fra Land,
jeg spaade Dem just ej det bedste
af Krigens Udfald mellem os –

BRAND

Nu ja?

FOGDEN
Men al min Rett tilltrods
jeg vil ej længer med Dem slaas.

BRAND

Hvorfor?

FOGDEN

Fordi De har de fleste.

BRAND

Har jeg?

FOGDEN
Det tænker jeg De ved;
Dem søger Folk jo langt af Led;
her er, især paa sidste Tiden,
en Aand i Byggden kommen ind,
som Gud skal vide ej er min,
og deraf tør jeg slutte da,
at det er Dem, den kommer fra.
Her er min Haand; vi ender Striden!

BRAND
En Krig, som vor, faar ikke Slutt,
er end den enes Modstand brudt.

FOGDEN
Hvad skal der mer till Slutt paa Krig,
end Fred og mindeligt Forlig?
Jeg er ej den, som staar mod Brodden;
man er, som Folk er flest, jo skabt;
naar for sit Bryst man kjender Odden
af Fiendens Vaaben, gier man tabt;
har man kun Kjæpp mod Landsespids,
bør Marken rømmes i betids,
og staar man som en ensom Kriger,
er det fornuftigst, at man viger.

BRAND
To Ting jeg tror er her at mærke;
først at De kalder mig den stærke;
jeg har de fleste –

FOGDEN

Ganske visst!

BRAND
Ja muligt endnu; men tillsidst,
paa Offrets store Alvorsdag, –
hvem har da Magten for sin Sag?

FOGDEN
Paa Offrets Dag? Men Herregud,
det er jo den, som ikke kommer!
I værste Fald gaar Offret ud
paa Lossning af de Godtfolks Lommer;
human er Tiden, vil ej Offer
af mere dyrebare Stoffer.
Og ærgerligst det er ved Sagen,
at selv jeg hører mellem dem,
som bragte det humane frem
og derved hindred Offerdagen,
saa det kan siges paa en Vis,
jeg givet har mig selv till Pris, –
iallefald, at jeg bandt Ris
till Rapp paa eget Livsværks Ende.

BRAND
At Rett De har, kan muligt hænde.
Men for det andet kan jeg knappt
forstaa, at De tør give tabt.
Om riset eller ikke riset,
en Mand er for sin Gjerning skabt;
hans Maal for ham er Paradiset;
om mellem ham og det sig hvælved
et Hav, mens Satans Land laa nær, –
tør derfor raabes: væk, Besvær, –
her er jo kortere till Helved?!

FOGDEN
Jeg hertill svarer ja og nej;
etsteds maa Mennesket jo havne, –
og ser man Møjen ej kan gavne,
hvem vil vel gaa forgjæves Vej?
Det er nu saa, vi vil Erstattning
for liden eller stor Befattning;
kan Sejr ej vindes ved at kjæmpe,
saa faar man fare frem med Læmpe.

BRAND

Men aldrig sort dog vorder hvidt!

FOGDEN
Min kjære Ven, det hjælper lidt
at kalde noget hvidt som Bræen,
naar Mængden raaber: sort som Sneen!

BRAND

De raaber kanske med?

FOGDEN
Naa, naa, –
jeg raaber ikke sort men graa.
Human er Tiden; Folk maa mødes,
ej bums imod hinanden stødes.
Husk paa, at dette Land er frit;
her skal jo alles Mening gjælde; –
hvor tør da en mod alle fælde
sin Særdom over sort og hvidt? –
Kort sagt, da De har Fleretallet,
saa er De første Mand i Kaldet;
jeg slutter mig, som alle andre,
till Dem saa godt jeg kan og ved,
og haaber ingen Sjæl vil klandre,
at ej jeg till det sidste stred.
Folk dømmer nu, det ser jeg godt,
mit Virke kun som spredt og smaat;
de kalder en Ting mer fornøden
end aarligaars at øge Grøden,
man er ej villig nu, som før,
at yde Skjærven, hvor sig bør, –
og er ej Viljen med i Legen,
da er en Gjerning sejerssvegen. –
Det falder tungt, det maa De tro,
at slippe Plan om Vej og Bro,
om Tappning ud af Myr og Fjære,
og meget mer, som var igjære.
Men Herregud, hvad skal man sige;
kan ej man sejre, faar man vige,
taalmodigt haabe alt af Tiden
og bøje klogeligt till Siden.
Nu, – Folkets Yndest har jeg tabt
paa samme Vej, hvor den blev skabt;
ja, ja; saa maa paa andre Veje
jeg komme till mit fordums Eje.

BRAND
Men var det da for Folkegunst
De øved Deres Kløgt og Kunst?

FOGDEN
Nej, det ved Gud det ikke var.
Det alment bedste har jeg villet
till Byggdens Nytte blot og bar.
Dog nægtes ej, at med i Spillet
kom Haabet om et Vederlag
for velgjort Værk paa Yrkets Dag.
Det er nu saa; en virksom Mand
med Evner og med god Forstand
vil Frugten af sin Gjerning se,
ej stønne gjennem Slidets Ve
till Fromme for en bar Idé.
Jeg kan ej, selv med bedste Vilje,
forsømme egen Velfærds Røgt
og offre andre al min Kløgt.
Jeg sidder med en stor Familje;
jeg har jo Kone, mange Døttre,
som skal forsørges allerførst; –
Ideen læsker ingens Tørst,
Ideen slukker ingens Sult,
hvor man, som jeg, har Huset fuldt;
og dersom nogen skulde yttre
Forundring, har jeg blot det Svar,
han er en slett Familjefaer.

BRAND

Og nu er Deres Agt –?

FOGDEN

At bygge.

BRAND

At bygge, siger De?

FOGDEN
Ja vel, –
till eget som till Byggdens Held.
Først vil jeg bygge opp det Ry,
jeg stod i for ej længe siden; –
det lakker stærkt mod Thingvalgstiden;
thi maa till noget stort jeg ty
og bringe Foretag paa Bane,
saa jeg blir Kurvens første Hane
og hindrer Valget af en ny.
Nu har jeg tænkt som saa, – man kan
fornuftigvis ej ro mod Flommen.
Folk vil, som nu det heder, hæves;
den Gjerning er for mig forgjæves;
jeg kan kun hjælpe Folk paafode;
men sligt maa gjøres med det gode,
og her staar mod mig alle Mand.
Se, derfor er jeg modent kommen
till Forsætt om, hvis det gaar an,
at søge Bod mod Armodsdommen.

BRAND

Den vil De rydde ud?

FOGDEN
Nej visst; –
den er jo en nødvendig Brist
i alle Samfund; den maa døjes;
men med lidt Klogskab kan den bøjes
i visse Former, strængt begrænses,
saafremt itide blot den ændses.
Vi ved jo, Armod er det Dynd,
som gjødsler bedst al Landsens Synd; –
for Dyndet vil jeg Dæmning sætte.

BRAND

Paa hvilken Vis?

FOGDEN
Ja, kan De gjætte?
Afhjælpes skal et dybtfølt Savn,
idet jeg till Distriktets Gavn
faar byggt et Armodsdommens Pesthus;
ja, Pesthus siger jeg, fordi
det skal for Brødens Smitte fri.
Og denne Byggning, har jeg tænkt,
forbindes nemt med et Arresthus,
saa Virkning blir med Aarsag stængt
bag samme Bom og samme Laas,
med Vægg kun mellem Baas og Baas.
Og da jeg engang er paa Gled,
saa er min Agt at bygge med
en Fløj indunder samme Tag,
som bruges kan till Valg og Lag,
till Alvorshandling som till Fester,
med Talerstol og Rum till Gjæster, –
kort sagt, et pent politisk Festhus.

BRAND
Sligt trænges haardt; især det sidste;
dog ved jeg et, som trænges mere.

FOGDEN
De tænker paa en Daarekiste?
Ja, ganske visst; den trænges haardt.
Den ogsaa var min første Tanke;
men efter Overlægg med flere
jeg ganske kom fra Tanken bort;
thi hvorfra skal vi Midler sanke
till noget overvættes stort?
Og tro De mig, en saadan Kiste
vil kræve en alvorlig Sum,
hvis hver og en skal der faa Rum,
som Trang og Værdighed beviste.
Man tænke maa paa Tidens Elv
og ej blot bygge for sig selv; –
alt gaar jo frem med Kjæmpeskridt;
ifjor tillpass, iaar forlidt; –
De ser i hvilke Dimensioner
hvert folkeligt Behov har Væxt;
med Syvmilsstøvler, rent forhext,
udvikkles Kraft og alslags Evne
i hvilket Fag De saa vil nævne.
Det altsaa blev for dyr en Spas
at skaffe Efterslægten Plads
for sig og sine Børn og Koner.
Jeg siger derfor: Herregud;
den Tand, den faar vi nok slaa ud!

BRAND
Og teer sig nogen altfor gal,
saa har De jo den store Sal.

FOGDEN fornøjet
Ja, Rummet staar som oftest ledigt!
Det Indfald, Brand, var ganske snedigt!
Vil Byggeplanen blot ej briste,
saa har vi gratis Daarekiste,
har samlet under fælles Tag,
beskyttet af det samme Flag,
de væsentligste Elementer,
hvorfra vor Byggd sin Farve henter; –
vi har vor hele Armodsdom
samt Slyngelflokkens Syndeflom
og Daarerne, som før gik om
foruden Røgt og uden Tugt, –
og saa har vi vor Friheds Frugt
med Valgkamp og med Talers Flugt;
vi har vor Raadssal, hvor vi drøfter,
hvad gjøres kan till Byggdens Tarv, –
vor Festsal, hvor vi giver Løfter
om Skjøttsel af vor Fortids Arv.
Hvis altsaa blot ej Sagen faldt,
saa faar jo Klippesønnen alt,
hvad han med Billighed kan kræve,
for rett sit eget Liv at leve.
Gud ved, vort Strøg er ikke rigt;
dog, staar først Fælledsgaarden byggt,
saa tror jeg, det kan kaldes tryggt
et vel organisert Distrikt.

BRAND

Men Midlerne –?

FOGDEN
Ja, det er Knuden
i denne som i hver en Sag;
till Ydelser er Viljen svag,
og staar jeg Deres Hjælp foruden,
jeg ved, at jeg maa stryge Flag.
Men støtter De med Ordets Magt
min Tanke, vil den lettvindt fremmes, –
og faar jeg den till Modning bragt,
skal Deres gode Hjælp ej glemmes.

BRAND

Det sige vil, De gad mig kjøbe?

FOGDEN
Med andet Navn jeg vilde døbe
min Plan, – till fælles Gavn og Brug
at fylde ud det Splidens Slug,
som hidtill mellem os har gabt,
og hvorved begge to har tabt.

BRAND

Da har De ilde Tiden kaaret –

FOGDEN
Ak ja; jeg ved den store Sorg,
som nys har Dem og Deres saaret;
men Deres Mandighed mig daared;
og Trangen till Distriktets Borg –

BRAND
I Sorgens som i Glædens Stund
jeg staar tillrede, naar det kræves;
men af en anden gyldig Grund
De dennegang dog gaar forgjæves.

FOGDEN

Og hvilken Grund –?

BRAND

Jeg selv vil bygge.

FOGDEN

Hvad! Bygge? Tage min Idé?

BRAND

Ej ganske.

(peger ud af Vinduet)

Foged, kan De se –?

FOGDEN

Der?

BRAND

Ja.

FOGDEN

Det store stygge Træhus?

Det er jo Prestegaardens Fæhus!

BRAND

Nej, ikke det; – det lille stygge –

FOGDEN

Hvad! Kirken!

BRAND nikker

Den vil stor jeg bygge.

FOGDEN

Nej, det skal Fanden ikke ske!

Ved Kirken skal ej nogen rygge; –
det var at krydse min Idé!

Min Plan er færdig og den haster;
men Deres mig af Sadlen kaster.

To Ting paa engang er formeget, –
vig altsaa –!

BRAND

Jeg har aldrig veget.

FOGDEN
Her maa De, Mand! Bygg mit Arresthus
med Pesthus og politisk Festhus,
altsammen, kortsagt, – Daarekisten, –
saa spørges ej om Kirkebristen.
Og hvorfor skal den nu i Muld?
Den var dog god nok før i Tiden.

BRAND

Ja, muligt; nu er den forliden.

FOGDEN

Da har jeg aldrig set den fuld!

BRAND
Selv for en enkelt Sjæl derinde
er ikke Løftningsrum at finde.

FOGDEN ryster forundret paa Hovedet
Ved sligt den enkle Sjæl beviste
Nødvendigheden af min Kiste.
(slaar over)
Lad Kirken staa, det vil jeg raade;
den kan jo kaldes paa en Maade
et Stykke ædelt Arveguld.
Den er et ædelt Arvestykke; –
den skal ej falde for en Nykke!
Ja, gaar min Byggeplan i Vasken,
jeg som en Fønixfugl af Asken
skal rejse mig i Mængdens Naade!
Jeg træder opp som Riddersmand
for Mindesmærket ved vor Strand!
Her stod engang et Gudehov, –
det var nok i Kong Beles Tider;
saa rejste Kirken sig omsider
ved fromme Heltes Ran og Rov.
Ærværdig ved sin simple Pragt,
højhellig i sin Oldtidsdragt
den knejste indtill vore Dage –

BRAND
Men hine Tegn paa fordums Magt
er visst forlængst i Graven lagt; –
nu staar igjen ej mindste Flage.

FOGDEN
Just netopp det! Saa gammel er den,
at ej den mer er till i Verden;
men i min Bedstefaders Dage
et Hul i Væggen stod tillbage!

BRAND

Et Hul?

FOGDEN

Vidt, som en Tøndesækk!

BRAND

Men Væggen selv?

FOGDEN
Ja, den var væk.
Se, derfor maa jeg rentud sige,
at Kirkens Rivning er umulig; –
det var en skammelig, en grulig
barbarisk Handling uden Lige!
Og Midlerne, – hvor faar vi dem?
Tror De, at her man er saa ødsel
at lokke Udgiftsposter frem
ved ufuldbaarne Forslags Fødsel,
naar med en liden Smule Skjøttsel
man saavidt støtte kan det gamle,
at det i vor Tid ej vil ramle?
Men gaa De ud og spejd i Lejren, –
jeg blir dog den, som vinder Sejren.

BRAND
Jeg agter ej at presse ud
en Hvid till Husly for min Gud.
Af egne Midler vil jeg bygge; –
min Arv, alt mit till sidste Skjærv
skal gives ud till dette Hverv.
Nu, Foged, er De end saa djerv
at mene, De kan Tanken rygge?

FOGDEN med foldede Hænder
Jeg staar som falden ned fra Skyerne!
Sligt spørges knappt engang fra Byerne; –
og her i Byggden, – her hos os,
hvor Pungens Lukkning længst var Lov
mod hvert et trængende Behov, –
her aabner De en Rundheds Foss,
som rissler, blinker, sprøjter, skummer –!
Nej, Brand, som sagt, jeg rent forstummer!

BRAND
Jeg længst i Tanken fra mig skrev
min Arv –

FOGDEN
Ja her er ymtet meget,
som hen paa noget sligt har peget,
men jeg har tænkt at det var Væv.
Hvem pleier vel at offre alt,
naar ej det synbar Fordel gjaldt?
Dog, det blir Deres egen Sag; –
gaa foran De, saa gaar jeg bag.
De er i Skuddet; De kan virke,
og jeg kan skridtvis frem mig lirke. –
Brand, sammen vil vi bygge Kirke!

BRAND

Hvad? Vil De Deres eget slippe?

FOGDEN
Det ved den søde Gud jeg vil!
Jeg var jo gal, om ej jeg gjorde.
Hvem tror De Mængden flokkes till,
naar en vil gjøde, mæske, fore,
en anden malke, flaa og klippe?
Ja Død og Plage er jeg med!
Jeg er af Tanken ganske hed,
bevæget, greben, synlig rørt;
en heldig Skjæbne har mig ført
i denne Kveld till Prestegaarden;
thi jeg tør tro, at uden min
var Deres Plan knappt faldt Dem ind, –
ialfald ej till Verden baaren.
Det altsaa er mit eget Virke
at bygge Byggdens nye Kirke!

BRAND
Men kom ihug, vi kan ej skaane
hin Oldtids knejsende Ruin!

FOGDEN ser ud
Betragtet her i Dobbeltskin
af Nyfaldssne og Nyets Maane
den taer sig ud som noget Skrammel.

BRAND

Hvad, Foged?

FOGDEN
Brand, den er for gammel!
Det er mig ganske uforklarligt,
at ej jeg saa det før ikveld, –
men Hanebjælken staar paaheld;
at bruge den var uforsvarligt.
Og hvor er Stil, Architektur,
naar rett man gransker Loft og Mur?
Hvad skal man kalde slige Buer?
En Fagmand vil dem kalde fæle; –
ja, jeg maa samme Mening dele!
Og Tagets mosbeklædte Tuer, –
de er minsæl ej fra Kong Bele.
Nej, Pietet kan gaa for vidt!
Det maa dog Hvermand se og skjønne,
at denne gamle raadne Rønne
i et og alt er noget Skidt!

BRAND
Men dersom Mængdens Røst sig hæved
till Vægring ved at faa den revet –?

FOGDEN
Vil ingen anden, saa vil jeg.
I Helgen skal, jo før jo heller,
jeg ordne alt, hvad Formen gjælder,
og sætte Sagen glatt ivej.
Jeg ivre skal og virke, skrive;
jo, jo, – De kjender Fogden nok;
og kan jeg Hjælp ej sammendrive
till Rivning blandt den dumme Flok,
skal jeg med egne Hænder rive
den ned till Grunden, Stokk for Stokk.
Ja, om jeg saa skal ta’e min Kone
og alle mine Døttre med,
saa skal den Død og Plage ned!

BRAND
Det er en ganske anden Tone,
end den, som blev fra først af brugt.

FOGDEN
Det er Humanitetens Frugt
at faa med alt ensidigt Bugt;
og dersom Digteren ej lyver,
saa er det netopp noget smukt,
at Mandens Tanke ejer Flugt, –
med andre Ord, – at Tanken flyver. –
Farvel!
(tager sin Hatt)
Nu faar jeg se till Banden.

BRAND

Till hvad?

FOGDEN
Aa, tænk Dem, jeg, selv anden,
idag paa Byggdegrænsen kneb
et Fantefølge, styggt som Fanden;
jeg fik da Hjælp med Toug og Reb; –
nu sidder de forvart hos Granden
her nærmest Nord; men Pokker ta’e mig,
om ikke to-tre løb ifra mig –

BRAND

Nys ringtes ind dog Fredens Tid.

FOGDEN
Hvi kom det Djævelskab da hid?
Dog, det forstaar sig, paa en Maade
de hører sagtens Sognet till –
(leende)
ja endog Dem! Hør her en Gaade;
løs den, ifald De kan og vil:
Folk findes, som er till i Kraft
af den, De har till Udspring havt,
og dog de till er, slett og rett,
fordi de er af anden Ætt!

BRAND ryster paa Hovedet
O Gud, der er saa mangen Gaade
en stirrer paa, men ej kan raade.

FOGDEN
Da er dog denne lettvindt gjættet.
De har vel tidtnok hørt berettet
i Byggden et og andet Ord
om Fattiggutten, han, her vester,
der var saa lært som fire Prester; –
han friede til Deres Moer –

BRAND

Hvad mer?

FOGDEN
Tænk, till en grundrig Jente!
Dog hun naturligvis ham sendte
till Bloksberg, som han maatte vente.
Men ved De saa, hvad Fyren gjør?
Han sørger halvt sig fra Forstanden
og fæster sluttelig en anden
af Taterslægt; – og før sin Død
han med en Afkom øged Banden,
som stryger om i Synd og Nød.
Ja, en af disse Slegfredtrolde
fik Sognet rigtignok beholde
till Minde om hans vakkre Færd –

BRAND

Og det er –?

FOGDEN

Taterungen Gerd.

BRAND dæmpet

Ja saa!

FOGDEN munter
Hvad? Gaaden er ej slett!
Hans Afkom er jo till i Kraft
af den, De har till Udspring havt;
thi Ynglens indre Opphav var,
at Elsk till Deres Moer han bar.

BRAND
Sig, Foged, kan De nævne et,
som rummed Hjælp for disse Sjæle?

FOGDEN
Pyt, de maa ind bag Tugthusdørene.
De er fortabt opp over Ørene;
at frelse dem, det var at stjæle
fra Fanden, som maa gaa fallit,
hvis ej han faar af Verden sit.

BRAND
De tænkte jo at bygge stort
et Hus till Ly mod Nød og Klage?

FOGDEN
Det Forslag, – fort, som det blev gjort, –
tog Forslagsstilleren tillbage.

BRAND

Men hvis det dog –; det var dog smukt –

FOGDEN smilende
Nu taler De i anden Tone,
end den, som blev fra først af brugt.
(klapper ham paa Skulderen)
Lad dødt kun være dødt og glemt;
en Mand skal handle fast bestemt.
Farvel! Jeg tør ej længer tøve;
nu maa jeg ud igjen og prøve
at finde Rømlingernes Skjul.
Vi mødes snart. Fornøjet Jul!
Farvel, farvel; hils Deres Kone!
(gaar)

BRAND efter en tankefuld Taushed
O, endeløst er her at sone. –
Saa vildt, saa broget filtres ind
de tusind Skjæbnetraades Spind, –
saa ligger Skyld med Skyldfrugt blandet,
det ene smittende det andet,
at den, som ser derind, ser Rett
og blodigst Urett vorde et.
(gaar till Vinduet og ser længe ud)
Mit lille Barn, skyldløse Lam,
du fældtes for min Moders Gjerning;
en brusten Sjæl bar Bud fra ham,
som troner over Skyens Kam,
og bød mig kaste Valgets Terning; –
og denne brustne Sjæl blev till,
fordi min Moders Sjæl foer vild.
Saa bruger Herren Skyldens Grøde
till Ligevægts og Rettfærds Føde;
saa slynger han fra Højden ned
Hjemsøgelsen i tredje Led.
(viger forfærdet fra Vinduet)
Ja, Lovens Gud er over Slægten!
Det første Maal er Ligevægten.
I Offervillighedens Magt
er Rejsningsmuligheden lagt;
men Ordet lyves ud af Tiden;
thi Flokken ræddes for sin Viden.
(gaar længe opp og ned i Stuen)
At bede? Bede? Hm, – et Ord,
som glatt nok over Læben foer, –
som ruttes med i alle Stænder.
Bøn er for dem at skrige Naade
i Vind og Vejr till Gaaders Gaade,
at tigge Plads paa Kristi Læss,
at strække oppad begge Hænder –
og staa i Tvivlens Pøl tillknæs.
Haha, var dermed Sagen gjort,
da turde jeg, som Hvermand, vove
at hamre paa den Herres Port,
der er «forfærdelig at love»!
(standser og tænker stille)
Og dog – i Angstens værste Dage,
i Sorgens store Ræddselsstund,
da Barnet sov den sidste Blund,
da intet Kyss af Modermund
bar Smilet paa hans Kind tillbage, –
hvad var det –? Bad jeg ikke da?
Hvad kom den søde Svimlen fra,
den Sangens Strøm, den Melodi,
som langvejs lød og jog forbi
og bar mig højt og bar mig fri?
Bad jeg? Blev jeg i Bønnen svalt?
Har jeg med Gud herinde talt?
Har han mig hørt? Og saa han ned
i Sørgehuset, hvor jeg græd? –
Hvad ved jeg! Nu er lukkt og stængt,
og Mørket atter om mig sænkt, –
og intet, intet Lys at finde – –
Jo, Agnes, – hun, som ser iblinde –!
(raaber i Angst)
Lys, Agnes, – Lys, ifald du kan!

Agnes aabner Døren og træder ind med de tændte Feststager; et klart Skjær falder over Stuen.

BRAND

Lys!

AGNES

Ser du Julelyset, Brand?

BRAND sagte

Ha, Julelyset!

AGNES sætter Stagerne paa Bordet

Blev jeg længe?

BRAND

Nej, nej!

AGNES
O, hvor du har det koldt;
du maa jo isne –

BRAND stærkt

Nej!

AGNES smilende

Hvor stolt!

Du vil ej Lys og Varme trænge.

(lægger i Ovnen)

BRAND gaar opp og ned

Hm, vil ej!

AGNES stille for sig selv idet hun pynter opp i Stuen

Her skal Stagen staa.
Ifjor han greb med Fingre smaa
mod Julelysets klare Blink.
Han var saa glad og frisk og flink;
han strakk sig fra sin lille Stol
og spurgte, om det var en Sol.
(flytter lidt paa Stagen)
Nu falder Lysets fulde Skjær
ud over – over Stedet der.
Nu kan han gjennem Rudens Glas
se Blinket fra sin Soveplads;
nu kan han glytte stillt herind
i Julestuens Glans og Skin. –
Men Ruden staar som taareslørt; –
vent lidt, vent lidt; snart skal den smile –
(tørrer Vinduet af)

BRAND har fulgt hende med Øjnene og siger sagte

Naar lægger sig till Fred og Hvile
det Sorgens Hav, fra Bunden rørt!

Det maa till Hvile.

AGNES for sig selv
Se, hvor klar!
Det er som Skillet borte var,
som Stuen vided ud sig stor,
som om den stygge kolde Jord
med et blev till en lun Alkove,
hvor Barnet sødt og godt kan sove.

BRAND

Hvad gjør du, Agnes?

AGNES

Stille; hys!

BRAND nærmere

Hvi trakk Gardinet fra du nys?

AGNES

O, kun en Drøm; nu er jeg vakt.

BRAND

I Drømmen er der Snarer lagt.

Stæng atter!

AGNES bønligt

Brand!

BRAND

Stæng tætt, stæng tætt!

AGNES

O, vær ej haard; det er ej rett!

BRAND

Stæng, stæng!

AGNES trækker Skodderne for
Nu har jeg lukkt og stængt.
Men tryggt jeg tror, Gud er ej krænkt,
om end i Drømmens korte Frist
jeg drakk af Trøstens Væld –

BRAND
Nej visst!
Han er en mild, medgjørlig Dommer;
du rager ej med ham paa Kant,
om i din Dyrkelse der kommer
lidt Afgud hist og her iblandt.

AGNES brister i Graad
O, sig mig da, hvor langt gaar Kravet!
Min Fod er dødstrætt, – Vingen faldt –

BRAND
Jeg har dig sagt, at slængt i Havet
hvert Offer er, som ej er alt.

AGNES

Men mit var alt; jeg har ej mere!

BRAND ryster paa Hovedet

Dit Offer følges maa af flere.

AGNES smiler

Kræv! Jeg har Fattigdommens Mod!

BRAND

Giv!

AGNES

Tag! Ak, Brand, du intet finder!

BRAND
Du har din Sorg og dine Minder, –
du har din syndige Længsels Flod –

AGNES fortvivlet

Jeg har mit pinte Hjertes Rod!

Riv ud! Riv ud!

BRAND
I Afgrundsgabet
unyttigt du dit Offer slang,
ifald du hyler over Tabet!

AGNES gyser

Din Herres Vej er bratt og trang.

BRAND

For Viljen er der kun den ene.

AGNES

Men Naadens –?

BRAND afvisende

Byggt af Offerstene.

AGNES stirrer frem for sig og siger rystet
Nu aabnes, lig en Afgrund stor,
det Skriftens Ord, som aldrig før
jeg kom tillbunds i.

BRAND

Hvilket Ord?

AGNES

Hver den, som ser Jehova, dør!

BRAND slaar Armene om hende og trykker hende tætt opp till sig

O, skjul dig, skjul dig! Se ham ej!

Lukk dine Øjne –

AGNES

Skal jeg?

BRAND slipper hende

Nej!

AGNES

Du lider, Brand.

BRAND

Jeg elsker dig.

AGNES

Haard er din Kjærlighed.

BRAND

For haard?

AGNES

Ej spørg; jeg følger, hvor du gaar.

BRAND
Tror du, at meningsløst jeg drog dig
af Dansen og af Legen ud, –
at for en Halvheds Skyld jeg slog dig
med Offerlydighedens Bud?
Ve dig og mig; for dyrt og stort
var da det Offer, her blev gjort.
Du er min Hustru; jeg tør kræve
dig helt, for Kaldets Liv at leve.

AGNES

Ja, kræv; men gaa ej fra mig!

BRAND
Jo;
jeg trænger Stillhed, trænger Ro.
Snart skal den store Kirke bygges –

AGNES

Min lille Kirke sank i Grus.

BRAND
Var den dit Hjertes Afgudshus,
saa maatte den i Stormen rygges.
(favner hende som i Angst)
Al Fred om dig, – og gjennem dig
till mig, till mit, den lige Vej!
(gaar mod Sidedøren)

AGNES

Brand, maa jeg flytte ganske stille
paa Vindueslugens stygge Skille?

Kun lidt? Paa Klem? Brand, maa jeg?

BRAND i Døren
Nej.
(gaar ind i sit Kammer)

AGNES
Lukket, lukket, – alting lukket!
Selve Glemslen lukket af!
Bom for Klagen, Segl for Sukket,
Laas for Himmel og for Grav!
Jeg vil ud; jeg kan ej aande
her i Ensomhedens Vaande!
Ud? Hvorhen? Ser ej fra Højden
strenge Øjne paa mig ned!
Kan jeg vel paa Flugt fra Byggden
føre Hjertets Eje med?
Kan jeg flygte, om jeg vilde,
fra min Ræddsels tomme Stille?
(lytter ved Døren till Brands Stue)
Lydt han læser; till hans Øre
rækker ikke frem min Røst.
Ingen Hjælp! Ej Raad, ej Trøst!
Julens Gud har nok at gjøre
med at lytte till de riges,
børneriges, lykkeliges
Takk og Sang og Leg og Dans.
Jul er Jublens Tid og hans.
Ej han ser mig, ej han agter
paa en ensom Moders Fagter.
(nærmer sig varsomt till Vinduet)
Skal jeg aabne Skillets Rammer,
saa det klare fulde Lys
jager Nattens Skrækk og Gys
fra hans sorte Sovekammer? –
Nej, dernede er han ikke!
Julen er jo Barnets Tid; –
han faar Lov at komme hid; –
kanske staar han nu derude,
strækker Armen for at pikke
paa sin Moders stængte Rude. –
Lød der ikke Barnegraad?
Alf, jeg ved ej Hjælp og Raad!
Her er stængt; din Fader stængte; –
Alf, jeg tør ej aabne nu!
Lydigt lidet Barn er du;
aldrig du og jeg ham krænkte.
O, flyv hjem igjen till Himlen;
der er Lys og der er Glæde;
der er Leg i Børnevrimlen.
Men lad ingen se dig græde, –
sig ej, at din Fader lukked,
da du kom og banked paa.
Lidet Barn kan ej forstaa,
hvad vi store voxne maa.
Sig, han sørged, – sig, han sukked;
sig dem, det var ham, som plukked
smukke Blade till en Krans.
Kan du se den? Den er hans!
(lytter, tænker sig om og ryster paa Hovedet)
O, jeg drømmer! Mer end Rammen
staar som Skille mellem os.
Først i Glød af Luttringsflammen
falder Skillevæggen sammen,
revner Hvælv og brister Stængsler,
hviner Fængselsdørens Hængsler,
springer opp den store Laas!
Meget, meget her maa gjøres,
før vi to kan sammen føres. –
Jeg skal virke, virke stille,
for at fylde Kravets Svælg;
jeg skal hærdes, jeg skal ville. –
Men iaften er det Helg.
Fra ifjor hvor vidt forskjellig –!
Hys, – den højt skal holdes hellig;
frem jeg henter mine Skatte, –
dem, hvis endeløse Pris,
fra min Lykkes Livsforlis,
kun en Moders Sjæl kan fatte.

Hun knæler ned ved Kommoden, aabner en Skuffe og tager forskjellige Ting frem. I samme Øjeblik lukker Brand paa Døren og vil tale till hende, men da han bemærker, hvad hun foretager sig, holder han inde og bliver staaende. Agnes ser ham ikke.

BRAND sagte
Evig samme Flugt om Graven,
samme Leg i Dødninghaven.

AGNES
Her er Sløret. Her er Kaaben,
han blev baaren i till Daaben. –
Her i Knyttet har jeg Kjolen –
(holder den ivejret, ser paa den og ler)
Herre Gud, hvor sød og butt!
Dejlig var min lille Gut,
da han sad i Kirkestolen. –
Her er Skjærfet, her er Kuften,
han var klædt i første Gang
han fik komme ud i Luften.
Dengang var den altfor lang,
men den blev ham snart for liden –;
den skal lægges her ved Siden. –
Vanter, Strømper, – hvilke Ben! –
og hans nye Silkekyse,
som han fik for ej at fryse –;
den er ubrugt, ren og pen. –
O, der ligger Langfærdsdragten,
han blev svøbt i lunt og tætt,
for at rejse lindt og lett; –
da jeg atter havde lagt den
bort, jeg var till Døden trætt.

BRAND knuger Hænderne i Smerte
Spar mig, Gud! Jeg kan ej knuse
hendes sidste Afgudshuse;
skikk en anden, er det rett!

AGNES
Den er plettet; – har jeg grædt? –
Hvilken Rigdom! Perlestukken,
smertekrammet, taaredrukken,
glansomstraalt af Valgets Gru,
hellig! Den er Kroningskaaben,
som han bar i Offerdaaben!
O, hvor jeg er rig endnu!

Det banker hvasst paa Gangdøren; Agnes vender sig med et Skrig og ser Brand i det samme. Døren rives opp og en Kvinde, forrevent klædt, træder ilsomt ind med et Barn paa Armen.

KVINDEN ser Børnetøjet og raaber till Agnes

Del med mig, du rige Moer!

AGNES

Du er tifold mere rig!

KVINDEN
Haa, du er de andre lig;
altid Munden fuld af Ord!

BRAND nærmer sig

Nævn mig, hvad du søger her.

KVINDEN
Ikke dig, for du er Presten!
Heller ud igjen i Blæsten,
end at høre Præk om Brøde;
heller flygte sig tilldøde,
drukne, raadne paa et Skjær,
end at staa for Svartemanden,
som ved Vejen ned till Branden!
Kan jeg hjælpe, jeg, for Fanden,
at jeg blev till den jeg er?

BRAND sagte
Denne Røst og disse Trækk
isner mig med Aningsskrækk!

AGNES
Hvil dig, varm dig, hvis du fryser.
Sulter Barnet, skal det mættes –

KVINDEN
Taterungen tør ej sættes,
hvor det luner, hvor det lyser.
Vore Folk har Landevejen,
Urden, Skogen, Fjeldet, Hejen; –
vi skal færdes, vi skal vandre;
Hus og Hjem er for jer andre.
Lynsnar maa jeg ud igjen;
de er efter mig som Hunde!
Foged, Lensmand, Lovens Mænd,
gad mig binde, hvis de kunde.

BRAND

Her du skal ej røres.

KVINDEN

Her?

Under Tag og mellem Vægge?

Nej, du; Vinternatten bær
bedre Luftning till os begge.

Men et Plagg till Svøb for Barnet!

Ældste Broder hans, det Skarnet,
er som Tyv ifra mig strøgen
med den Klud han svøbtes i.

Ser du, han er halvvejs nøgen,
blaa, forfrossen, gjennemføgen
af den Rim, som røg forbi.

BRAND
Kvinde, gjør din spæde fri
for din vilde Dødsfærds Sti; –
lad ham løftes, lad ham lettes;
af kan Brændemærket tvættes –

KVINDEN
Jo, du kjender godt till Tingen!
Sligt et Under mægter ingen, –
skal ej mægte det engang!
Krig med jer, som har forstødt ham!
Ved du hvor hans Moer har født ham?
Jo, paa Grøftekantens Hælding
under Drikk og Spil og Sang.
Han blev døbt i Sluddets Vælling,
korset med et Kul af Asken,
læsket med en Klunk af Flasken; –
samme Stund han slapp sin Moer,
stod der om os Folk, som svor; –
ved du hvem det var? Gudbedre; –
Ungens Faer – og Ungens Fædre!

BRAND

Agnes?

AGNES

Ja.

BRAND

Du ser din Pligt.

AGNES med Ræddsel

Brand! Till hende! Aldrig sligt!

KVINDEN

Giv mig, giv mig! Giv mig alt!

Silkevæv og vraget Pjalt!

Intet er for slett, for godt,
kan det lindes om ham blot.

Snart hans Aande slipper opp;
han skal dø med tinet Kropp!

BRAND till Agnes

Nu du hører Valget runge!

KVINDEN
Du har nok till egen Unge;
sig mig, – har du ej till min
Livets Plagg og Dødens Lin?

BRAND
Lyder ej fra denne Tunge
maningsfulde Varslers Hvin?

KVINDEN

Giv mig!

AGNES

Det er Helligbrøde!

Blodskyld mod den lille døde!

BRAND
Gavnløst han i Døden sendtes,
hvis paa Tærsklen Vejen endtes.

AGNES brudt
Viljen ske. Mit Hjertes Rødder
skal jeg træde under Fødder.
Kvinde, kom og tag imod; –
deles skal min Overflod –

KVINDEN

Giv mig!

BRAND

Deles? – Agnes; deles?

AGNES med vild Styrke
Heller dræbes jeg, end stjæles
alt ifra! Se, jeg har veget
Fod for Fod! Jeg kan ej længer!
Halvt er nok; ej mer hun trænger!

BRAND
Var det hele da formeget,
da det kjøbtes till dit eget?

AGNES giver
Kvinde, kom; se her, tag Kaaben,
som mit eget bar i Daaben.
Her er Kjolen, Skjærfet, Kuften;
den er god mod Natteluften;
her den lille Silkekyse;
under den han skal ej fryse;
tag det; tag till sidste Pjalt –

KVINDEN

Giv mig!

BRAND

Agnes, gav du alt?

AGNES giver igjen
Kvinde, her er Kroningskaaben,
som han bar i Offerdaaben!

KVINDEN

Saa! nu ser jeg der er tømt.

Den som nu var langvejs rømt!

Jeg vil svøbe ham paa Trappen; –
saa paa Flugt med hele Lappen!

(gaar)

AGNES staar i stærk indre Kamp; endelig spørger hun

Sig mig, Brand, om det er billigt
at der kræves mer endnu?

BRAND
Sig mig først om det var villigt
at du gik till Gravens Gru?

AGNES

Nej.

BRAND

Din Skjænk er slængt i Havet.

Over dig er endnu Kravet.

(vil gaa)

AGNES tier till han er nær ved Døren, da raaber hun

Brand!

BRAND

Hvad vil du?

AGNES
Jeg har løjet; –
se, jeg angrer; jeg er bøjet.
Ej du aned, ej du vidste
andet end jeg gav det sidste.

BRAND

Nu?

AGNES tager en sammenlagt Børnekappe frem fra Brystet

Se, et er i Behold.

BRAND

Kappen?

AGNES
Ja, med Taarer vædet,
fugted af hans Dødssved kold, –
siden ved mit Hjerte fredet!

BRAND
Bliv i dine Guders Vold.
(vil gaa)

AGNES

Stands!

BRAND

Hvad vil du?

AGNES
O, du ved det!
(rækker Kappen mod ham)

BRAND nærmer sig og spørger uden at tage den

Villigt?

AGNES

Villigt!

BRAND

Rækk mig Kappen.

Kvinden sidder end paa Trappen.

(gaar)

AGNES
Røvet, røvet, – alting røvet, –
sidste Baand, som bandt till Støvet!

(staar en Stund ubevægelig stille; lidt efter lidt gaar Udtrykket i hendes Ansigt over till høj straalende Glæde. Brand kommer tillbage; hun flyver ham jublende imøde, kaster sig om hans Hals og raaber)

Jeg er fri! Brand, jeg er fri!

BRAND

Agnes!

AGNES

Mørket er forbi!

Alle Ræddsler, som har tynget
lig en Mare paa mit Bryst,
ligger nu i Sluget slynget!

Der er Sejr i Viljens Dyst!

Af er alle Taager strøget,
bort er alle Skyer føget;
gjennem Natten, over Døden
ser jeg Skimt af Morgenrøden!

Kirkegaarden, Kirkegaarden!

Ordet aabner ej for Taaren.

Navnet river ej i Saaret; –

Barnet er till Himlen baaret!

BRAND

Agnes! Ja, nu har du sejret!

AGNES
Ja, tillvisse sejret nu, –
sejret over Grav og Gru!
O, se oppad, se ivejret!
Ser du Alf for Tronens Fod,
lysglad som i Livets Dage,
strække Armen os imod?
Om jeg ejed tusind Munde,
om jeg turde, om jeg kunde,
ikke en jeg dog opplod
for at kræve ham tillbage.
O, hvor stor, hvor rig er Gud
till at finde Midler ud.
Barnets Offer, Offerbrøden,
baaret har min Sjæl fra Døden;
han mig fødtes for at mistes;
frem til Sejr jeg maatte fristes! –
Takk, at du min Haand har ledet;
du har trofast for mig stredet;
o, jeg saa din Hjertekval.
Nu staar du i Valgets Dal;
over dig nu Vægten faldt
af dets intet eller alt!

BRAND
Agnes, gaadefuldt du taler; –
endt er alle Stridens Kvaler!

AGNES

Glemmer du det Ord fra før:

den, som ser Jehova, dør!

BRAND viger tillbage
Ve mig, hvilket Lys du tænder! –
Nej! og tusind Gange nej!
Jeg har kjæmpestærke Hænder;
gaa ifra mig skal du ej!
Lad kun alt paa Jorden glippe;
hver en Vinding kan jeg slippe, –
o, men aldrig, aldrig dig!

AGNES
Vælg; du staar paa Vejens Skille!
Slukk det Lys, som i mig brænder,
stæng for Juletankens Kilde;
giv mig mine Afgudsklude, –
Kvinden sidder end derude, –
lad mig atter gaa tillbage
till de himmelblinde Dage,
sænk mig atter ned i Dyndet,
hvor, till nu, jeg sløvt har syndet, –
alt du kan; det staar dig frit;
jeg mod dig kun mægter lidt;
stækk min Vinge, stæng for Sjælen,
Døgnets Blylodd hæng om Hælen,
bind mig, trækk mig atter ned,
did, hvorfra du selv mig hæved, –
lad mig leve som jeg leved,
da i Mørket jeg mig vred!
Hvis du dette vil og tør,
jeg din Hustru er som før; –
vælg; du staar paa Vejens Skille!

BRAND
Ve mig, ve mig, hvis jeg vilde!
O, men langt fra dette Sted,
langt fra alle Sorgens Minder,
Liv og Lys som et du finder!

AGNES
Glemmer du at her dig binder
Kaldets Daab – og Offrets med?
Glemmer du de tusind Sjæle,
som dit Hverv er her at hele, –
dem, Gud Herren bød dig føre
fremad, hjem, till Frelsens Kilde?
Vælg; du staar paa Vejens Skille!

BRAND

Jeg har intet Valg at gjøre.

AGNES kaster sig om hans Hals

Takk for alt, – og Takk for dette!

Du har ledet tro den trætte!

Over mig er Tungheds Taage, –
du vil tro ved Lejet vaage.

BRAND

Sov! Nu er dit Dagværk endt.

AGNES

Endt, og Nattelyset tændt.

Sejren tog min Styrkes Skatt;
jeg er mødig, jeg er matt;
o, men Gud er lett at love!

Brand, Godnatt!

BRAND

Godnatt!

AGNES

Godnatt!

Takk for alt. Nu vil jeg sove.

(gaar)

BRAND knuger Hænderne mod Brystet

Sjæl, vær trofast till det sidste!

Sejrens Sejr er alt at miste.

Tabets alt din Vinding skabte; –
evigt ejes kun det tabte!

Teppet falder.

FEMTE HANDLING

Halvandet Aar senere. Den nye Kirke staar fuldfærdig og smykket till Indvielsen. Elven rinder tætt forbi. Det er tidlig taaget Morgen.

Klokkeren er ifærd med at hænge Kranse opp udenfor Kirken; lidt efter kommer Skolemesteren.

SKOLEMESTEREN

Se, alt paa Pletten?

KLOKKEREN

Det kan trænges.

Tag Haand i med; her Løv skal hænges
fra Stav till Stav som Hegn for Toget.

SKOLEMESTEREN
Ved Prestegaarden rejses noget,
som slutter med en Aabning rund –

KLOKKEREN

Javisst, javisst!

SKOLEMESTEREN

Hvad skal det være?

KLOKKEREN
Et saakaldt Skildt till Prestens Ære,
med Prestens Navn paa gylden Grund.

SKOLEMESTEREN

Jo, der blir Stads idag i Sognet!

Helt langvejs fra de strømmer hid;
af Sejl er Fjorden næsten hvid.

KLOKKEREN
Ja, nu er Menigheden vaagnet;
i Prestens salig Formands Tid
der spurgtes aldrig Splid og Strid;
da sov man selv, da sov ens Næste; –
jeg ved ej hvad der er det bedste.

SKOLEMESTEREN

Liv, Klokker, Liv!

KLOKKEREN
Men jeg og I
gaar urørt Livelsen forbi;
hvad kan det komme af?

SKOLEMESTEREN
Fordi
vi virked till de andre sov;
og da de vaagned, sovned vi, –
thi da var ej for os Behov.

KLOKKEREN

Men dog I sagde Liv var bedst?

SKOLEMESTEREN
Det samme siger Provst og Prest;
jeg selv ej siger andet heller, –
men, vel at mærke, naar det gjælder
den hele store Folkets Rest.
Dog vi to har en anden Lov,
end den, som læses rundt i Lierne;
vi er Distriktets Embedsmænd;
se, vi skal holde stramt igjen,
skal skjøtte Kirketugt og Videnskaber,
og ej befatte os med Lidenskaber, –
kort sagt, staa udenfor Partierne.

KLOKKEREN

Men Presten selv staar midt i Sagen.

SKOLEMESTEREN
Det er just det, han ikke burde.
Jeg ved, hans Foresattes Kreds
er med hans Gjerning utillfreds,
og dersom de for Folket turde,
de havde længst alt vendt ham Bagen.
Men han er fin; han lugter Lunten;
han ved nok hvad som binder Bundten.
Han bygger Kirken. Alle smøres
med Blindhed her, naar noget gjøres.
Hvad der blir gjort, det rager ingen;
at der blir gjort, – se, det er Tingen; –
vi allesammen, Flok og Førere,
kan kaldes for en Slægt af Gjørere.

KLOKKEREN
I har jo været Storthingsmand,
saa I maa kjende Folk og Land;
men en, som rejste gjennem Sognet
kort efter at man her var vaagnet,
har sagt at fordum var vi Sovere,
saa vaktes vi – og blev till Lovere.

SKOLEMESTEREN
Ja, lovende er dette Folk, –
et Folk, som lover saare meget, –
et Folk, som er i kort Tid steget,
saa Hvermand snart er Løftets Tolk.

KLOKKEREN
Paa et jeg tidt har spekuleret;
hør, sig mig, I, som har studeret, –
hvad er et saakaldt Folkeløfte?

SKOLEMESTEREN
Et Folkeløfte, kjære Klokker?
Det blev vidtløftigt her at drøfte;
men det er noget, alle flokker
sig om i Kraft af en Idé;
det noget stort er, som skal ske –
i Folkets Fremtid notabene.

KLOKKEREN
Saa Takk; nu skjønner jeg det ene;
men der er en Ting till, jeg maa
i Hastighed faa Rede paa.

SKOLEMESTEREN

Tal frit.

KLOKKEREN
Sig mig, hvad Aarstal kommer
den Tid, som kaldes Fremtid?

SKOLEMESTEREN

Ej!

Den kommer aldrig!

KLOKKEREN

Aldrig?

SKOLEMESTEREN
Nej,
det er naturligt i sin Orden;
thi naar den kommer, er den vorden
till Nutid, – er ej Fremtid mer.

KLOKKEREN

Ja, det er rigtigt, som jeg ser;
om den Ting kan ej Ordstrid voldes.

Men naar skal saa et Løfte holdes?

SKOLEMESTEREN
Nu har jeg jo fornylig sagt,
et Løfte er en Fremtidspagt;
i Fremtid skal det holdes.

KLOKKEREN
Ja, –
men sig, naar kommer Fremtid da?

SKOLEMESTEREN sagte
Det er en Klokker!
(højt)
Kjære Ven,
skal nu jeg rippe opp igjen
at Fremtid kan umuligt komme;
thi naar den kommer, er den omme.

KLOKKEREN

Takk!

SKOLEMESTEREN
Bag om alle Tings Begreb
der noget staar, som ligner Kneb,
men som er ganske ligefrem, –
at sige da for alle dem,
der tælle kan till mer end fem.
At love er tillsidst at lyve,
skjønt Loveren er lige ærlig;
al Holden kaldtes før besværlig,
men den kan kaldes rent umulig,
hvis i Logiken man er duelig. –
Naa, lad saa Løftefuglen flyve.
Hør, sig mig –?

KLOKKEREN

Hys!

SKOLEMESTEREN

Hvad er det?

KLOKKEREN

Stille!

SKOLEMESTEREN
Min Tro, jeg hører nogen spille
paa Orgelværket.

KLOKKEREN

Det er ham.

SKOLEMESTEREN

Hvad? Presten?

KLOKKEREN

Netopp.

SKOLEMESTEREN
Faa mig Skam, –
saa har han været tidligt ude!

KLOKKEREN
Knappt tror jeg han i denne Natt
har krammet Prestesengens Pude.

SKOLEMESTEREN

Hvad!

KLOKKEREN
Det er aldrig rigtig fatt.
Han gnages af en lønlig Tand
alt siden han blev Enkemand;
han gjemmer Sorgen, det er visst;
men ud den bryder her og hist;
det er som om hans Hjerte var
et overfyldt og utætt Kar; –
saa spiller han. Hør, hver en Tone
er som han græd for Barn og Kone.

SKOLEMESTEREN

Det er som om de taltes ved –

KLOKKEREN

Som en der trøsted, en der led –

SKOLEMESTEREN

Hm, – den, som turde blive rørt!

KLOKKEREN

Ja, den, som ej var Embedsmand!

SKOLEMESTEREN
Ja, den, som ej var klemt og snørt
af alslags Hensyn till sin Stand!

KLOKKEREN
Ja, den, som turde give Pokker
og Fanden baade Pen og Bog!

SKOLEMESTEREN
Og den, som slapp at være klog;
og den, som turde føle, Klokker!

KLOKKEREN

Ven, ingen ser os, – lad os føle!

SKOLEMESTEREN
Det var usømmeligt at søle
sig ned i Menneskenes Sfære.
En Mand skal, efter Prestens Lære,
paa engang ikke to Ting være;
selv den som vil, ej være kan
et Menneske og Embedsmand;
man være bør – i alt som noget –
en Efterligning af vor Foged.

KLOKKEREN

Hvi just som han?

SKOLEMESTEREN
I mindes vel
den store Brand i Fogedgaarden,
da ud Arkivets Skatt blev baaren
og reddet?

KLOKKEREN

Ja, det var en Kveld –

SKOLEMESTEREN
En Uvejrskveld, og Fogden stræved;
det var som om han tifold leved; –
men Fanden stod og lo i Stuen;
og flux hun saa ham, hylte Fruen:
o, frels din Sjæl, min kjære Ven, –
den onde staar dig efter Livet!
Da raabte Fogden gjennem Luen:
min Sjæl? Till Helvede med den, –
hjælp blot at bære bort Arkivet! –
Se, han er Foged ud og ind,
med Hud og Haar, i Sind og Skind,
og derfor ved jeg visst han vinder
didhen, hvor han sin Livsløn finder.

KLOKKEREN

Og hvor er det?

SKOLEMESTEREN
Naturligvis
i gode Fogders Paradis.

KLOKKEREN

Min lærde Ven!

SKOLEMESTEREN

Hvad godt?

KLOKKEREN
Jeg tror
jeg bagom hvert af jeres Ord
formærker Tegn paa Tidens Gjæring;
thi Gjæring er her, det er visst;
den kjendes gjennem alles Brist
paa Agt for gammel hævdet Sed.

SKOLEMESTEREN
Det muggne maa i Muldet ned;
det raadne er det færskes Næring; –
her hules Slægtens Bryst af Tæring,
og kan ej Ondet hostes opp, –
saa ned i Kisten med dens Kropp.
Ja, Gjæring er her, det er sikkert,
det observeres uden Kikkert.
Hin Dag, den gamle Kirke faldt,
det var som tog den med sig alt,
hvori vort Liv till samme Stund
slog Rod og Trevl og fandt sin Grund.

KLOKKEREN
Der kom en Stillhed over Mængden.
De havde raabt: riv ned, riv ned!
Men Skriget holdt ej ud i Længden,
og mangen blev om Øret hed
og skotted sky og stod betænkelig,
da Byggdens gamle Gudehus
for Alvor skulde ned i Grus, –
og mange fandt, den var ukrænkelig.

SKOLEMESTEREN
Men Mængden mente, tusind Baand
dem knytted till det gamles Aand,
saalænge ej det nye Slot
var viet ind solid og godt;
og derfor, under Angst og Spænding,
de agtede paa Tingens Vending
og blinked mod den store Dag,
da stryges skal det slidte Flag,
da friske Farver frit skal flomme; –
dog, alt som Spiret opad steg,
blev Flokken mere taus og bleg, –
Og nu, – ja nu er Tiden omme.

KLOKKEREN peger ud till Siden
Se Myldret! Baade stor og liden
er stimlet hid.

SKOLEMESTEREN
I tusindvis. –
Hvor stillt det er!

KLOKKEREN
Og dog det dønner,
som Havet dønner før en Bris.

SKOLEMESTEREN
Det Folkehjertet er som stønner; –
det er som om der gik den Viden
igjennem dem, at stor er Tiden;
det er som om de stævntes ud
till Thing og skulde bytte Gud.
Hør, hvor er Presten? Jeg er klemt; –
jeg skulde ønske jeg var gjemt!

KLOKKEREN

Jeg med, jeg med!

SKOLEMESTEREN
I slig en Stund
en lodder ej sin egen Bund;
hvert Dyb et dybere har under;
en vil, en viger og en stunder!

KLOKKEREN

Ven!

SKOLEMESTEREN

Ven igjen!

KLOKKEREN

Hm!

SKOLEMESTEREN

Tal! – I nøler?

KLOKKEREN

Jeg tror bogstaveligt vi føler!

SKOLEMESTEREN

Hvad! Ikke jeg!

KLOKKEREN

Jeg ikke heller!

Et Vidnesbyrd ej nogen fælder!

SKOLEMESTEREN

Vi to er Mænd, ej dumme Jenter.

Godmorgen! Skolens Ungdom venter.

(gaar)

KLOKKEREN
Nys saa jeg Syner som et Fjog;
nu er jeg atter kjølig, klog
og lukket som en Spændebog.
Till Arbejd hist; – her er det ude,
og Lediggang er Fandens Pude.
(gaar till den anden Side)

Orgelet, som under det foregaaende har lydt dæmpet, bruser paa engang stærkt og ender med en skjærende Mislyd. Lidt efter kommer Brand ud.

BRAND
Nej! jeg kan ej Tonen tvinge,
saa den høres fuldt at klinge.
Orgelsangen blir till Skrig;
Loftets Buer, Hvælv og Vægge,
tykkes knugende sig lægge,
tykkes trangt og træhaardt møde,
lukke rundt om Sangen, lig
Kistelaaget om den døde!
Jeg har prøvet, jeg har fristet;
Orglet har sit Mæle mistet.
Røsten hæved jeg till Bøn;
men den drev tillbage, brusten,
som en Klokkes, sprukken, rusten,
i et dumpt, hulbrystet Støn.
Det var som Gud Herren stod
øverst tronende i Koret,
slog med Haanden vredt imod,
visende ifra sig Ordet!
Herrens Hus skal bygges stort;
saa det var jeg trøstig loved;
rydde, jævne, feje bort,
rive ned jeg glatt nok voved; –
nu staar Værket færdiggjort.
Alle korser sig i Kor,
skriger: nej, hvor stor, hvor stor! –
Er det dem, som bedre ved det, –
eller mig, som ej kan se det?
Er den stor? Er dette Hus
fuldt og helt, hvad jeg har villet?
Er i den hin Anings Brus,
som har født den af sig, stillet?
Ligner den det Tempelbilled,
som jeg skimted stort i Aanden,
hvælvet over Verdensvaanden? –
Hm, hvis Agnes havde levet,
var det anderledes blevet;
stort i smaat hun kunde se,
lyse fra mig Tvivlens Ve,
favne Jord og Himmel sammen,
lig et Løvtag over Stammen.
(bemærker Anstalterne till Festen)
Grønne Kranse, Flag paa Stang;
Skolen øver ind sin Sang;
Prestegaarden snart er fuld;
alle Folk vil hilse paa mig; –
de har rejst mit Navn i Guld!
Gud, giv Lys, – hvis ej, saa slaa mig
tusind Alen under Muld! –
Om en Time aabnes Festen;
alles Tanker gjælder Presten;
Presten er i alles Munde!
Deres Tanker kan jeg kjende,
deres Ord jeg føler brænde;
Lov og Pris gaar trolddomsbaaret
som en Isstrøm gjennem Haaret!
Den som kunde, den som kunde
kaste Glemsel om sig, skjule
Hodet i et Vilddyrs Hule!

FOGDEN kommer i fuld Uniform og hilser straalende fornøjet

Nu har vi da den store Dag,
Sabbaten efter Ugens sex;
nu firer vi vort Sejl tilldækks,
og hejser højt vort Søndagsflag,
og gaar for Strømmen lunt og smaat,
og ser at alt er saare godt!
Till Lykke, ædle, store Mand,
hvis Ry snart bæres vidt om Land!
Till Lykke; jeg er synlig rørt,
og dog uhyre glad tillige!
Men De –?

BRAND

Jeg er som strubesnørt.

FOGDEN
Ej, den Fornemmelse maa vige.
Nu maa De præke saa det dundrer; –
maal Hjorden Skjæppen fuld tillrands.
Der er jo slig en Resonants,
at alle, jeg har talt med, undrer
sig højlig –

BRAND

Saa?

FOGDEN
Ja selve Provsten
har undret sig og højlig rost den.
Og hvilken ædel Stil i Værket!
Og hvilken Mægtighed der bor
i Formerne –

BRAND

Det har De mærket?

FOGDEN

Hvad mærket?

BRAND

At den tykkes stor?

FOGDEN
Ej blot den tykkes, – nej, den er,
i Frastand set saavel som nær.

BRAND

Den er det? Virkelig? De tror –?

FOGDEN
Ja Død og Plage er den stor, –
for stor for Folk saa langt mod Nord.
I andre Lande ved jeg nok
man bruger større Maalestokk;
men her hos os, som knebent bor
paa Brakkmark og paa golde Hauser,
paa Strimlen mellem Fjeld og Fjord, –
her er den stor, saa det forbauser!

BRAND
Ja, saa det er, og vi har byttet
en gammel Løgn kun for en ny.

FOGDEN

Hvad nu?

BRAND
Vi Folkets Hug har flyttet
fra Mindesmærkets muggne Ly
till Nutidsspiret under Sky.
Før skraalte Koret: hvor ærværdig!
Nu brøler Koret: se hvor stor, –
dens Mage findes ej paa Jord!

FOGDEN
Min kjære Ven, jeg maa ihærdig
betegne hver som lovlig grov,
der till en større har Behov.

BRAND
Men hver skal eje klart den Viden,
at Kirken, som den staar, er liden;
at dølge dette, var at lyve.

FOGDEN
Nej, hør, – lad slige Griller flyve!
Hvad skal det till, at kalde styggt,
hvad selv en har med Møje byggt?
Folk er saa inderlig tillfredse;
de tykkes alt er gjildt og rigt,
at aldrig før de øjned sligt; –
o, lad dem tænke saa for stedse!
Hvi skal vi pirke ved de Stakler
og pine dem med tændte Fakkler,
hvis Lysning ingen skjøtter om?
Alt kommer an paa Troens Dom.
Det gjør ej till, ej fra, en Snus,
om Kirken er et Hundehus,
naar Folk kun uforstyrret tror,
at den er overmaade stor.

BRAND

I alle Forhold samme Lære!

FOGDEN
Idag er her desuden Fest;
hver Sjæl er paa en Vis vor Gjæst;
det vilde utillbørligt være,
om ej vi stelled alt som bedst.
Og mest for Deres egen Skyld
det var urimeligt at røre
ved Lidenhedens Sandhedsbyld.

BRAND

Hvorledes det?

FOGDEN
Nu skal De høre.
Først har vort Formandskab besluttet
at skjænke Dem en Sølvpokal,
hvis Indskrift vilde blive gal,
om Kirkens Storhed af blev pruttet;
og Sangen, som er skreven till, –
og Talen, som jeg holde vil,
blev ogsaa begge lige gale,
hvis Værkets Storhed skulde dale.
De altsaa ser, De maa Dem give
og holde begge Ører stive.

BRAND
Jeg ser, hvad tidt mig skar i Øjne, –
en Løgnerfest till Pris for Løgne.

FOGDEN
Men Gudbevares, kjære Ven, –
saa stærke Ord; hvor vil De hen!
Dog, for at faa den Smagssag endt,
saa hør mit andet Argument; –
som hint var Sølv er dette Guld;
thi vid, som Kjælebarn De sidder
i Naadens Yndest, Agt og Huld;
kort sagt, – De udnævnt er till Ridder!
Idag De skal, som Ordensmand,
gaa stolt med Korset midt paa Brystet.

BRAND
Jeg alt af tyngre Kors er krystet;
tag det ifra mig, hvo som kan.

FOGDEN
Hvad nu? De blir ej mærkbart rystet
af Rørelse ved slig en Naade?
De er i et og alt en Gaade!
Men tænk Dem dog for Guds Skyld om –

BRAND stamper
Den hele Snakk er spildt og tom; –
jeg fra Dem gaar saa klog jeg kom;
De har ej fattet mindste Spor
af hvad der laa bag mine Ord.
Jeg har ej ment den Storhed, som
i Fod og Tommer ud kan maales,
men den, som dulgt tillbagestraales,
som isner og som ildner Sjælen,
som vinker ind till Drøm og Dvælen,
som løfter lig en Stjernenatt,
som, som – gaa fra mig! Jeg er matt; –
bevis, forklar, tal till de andre –
(gaar oppover mod Kirken)

FOGDEN for sig selv
Hvo kan i sligt et Virvar vandre
og finde Rede? Storhed satt
i noget, som tillbagestraales,
som ikke tommevis kan maales?
Og Stjernenatt? Saa faldt jo Ordet? –
Har Presten prøvet Frokostbordet?
(gaar)

BRAND kommer ned over Pladsen
Saa ensom paa de vilde Vidder
jeg aldrig gik, som her jeg gaar;
hvert Spørgsmaal gjenlydsfattigt slaar
tillbage de med Kvækk og Kvidder.
(ser ud, hvor Fogden gik)
Ham gad jeg knuse med min Hæl!
Hver Gang jeg prøver paa at højne
hans Syn udover Kneb og Løgne,
han spytter ud sin raadne Sjæl,
uvorent, midt for mine Øjne! –
O, Agnes, hvi var du for vek?
Mig trætter denne tomme Leg,
hvor ingen vinder, ingen viger –.
Ja, haabløs er en ensom Kriger!

PROVSTEN kommer
O, mine Børn! O, mine Faar –!
Nej, om Forladelse, – jeg mener
min Embedsbroder! Festens Scener, –
Prediknen mig till Hodet slaar;
jeg indstuderte den igaar,
men færsk den end i Halsen staar.
Dog, nok om den Ting. – Tag min Takk,
De, som saa mandigt Isen brakk,
som stolpred gjennem Skraal og Snakk,
som rev hvad der var faldefærdigt,
og bygged stort og nyt og værdigt!

BRAND

Langt frem endnu.

PROVSTEN

Hvad, kjære Ven?

Staar mer end Vielsen igjen?

BRAND
I nybyggt Hus maa flytte ind
en gjenfødt Aand, et tvættet Sind.

PROVSTEN
Sligt kommer ganske af sig selv.
Saa stort og pent panelet Hvælv,
saa lyst et Rum vil trække med sig
at Folket tvættet lader se sig.
Og denne skjønne Resonants,
som af hvert Prestens Ord gjør to,
maa øge Menighedens Tro
med hundrede Procent tillmands.
Det er i Sandhed Resultater,
som ikke selv de store Stater
skal kunne vise bedre frem. –
Alt dette skyldes ene Dem;
tag derfor af en Embedsbroder
en dybtfølt Takk, som jeg formoder
ved Middagsbordet følges efter,
paa denne Deres Hædersdag,
af mangt bevinget Foredrag
ifra Provstiets yngre Kræfter. –
Men, kjære Brand, De er saa bleg –?

BRAND

Alt længe Magt og Mod mig sveg.

PROVSTEN

Begribeligt; – saa mangt at skjøtte,
og alting uden Hjælp og Støtte.

Men nu er jo det værste over,
og alt en herrlig Dag os lover.

Kun ej forknytt; det glider nok!

Paa flere Tusinder en Flok
fra fjerne Prestegjæld er samlet; –
gaa i Dem selv, og sig – hvem hamled
med Dem i Talegaver opp?

Se, Deres Embedsbrødres Tropp

Dem møder nu med aabne Arme,
og alle Menighedens Barme
for Dem er fyldt med Takk og Varme!

Og Værket, som saa godt er lykket!

Og alt, som er saa prægtigt smykket!

Og Dagens Text, – hvor høj, hvor stor!

Og saa det mageløse Bord!

Jeg var just indom Prestegaarden,
hvor netopp Kalven opp blev skaaren.

I Sandhed, De, et dejligt Dyr!

Jeg lover, det har voldt Bestyr
at faa sligt lækkert Stykke fundet
i denne vanskelige Tid,
da Kjødet staar i ni Mark Pundet.

Men lad den fare indtil vidre.

Et andet Ærind drev mig hid.

BRAND

Tal kun; skjær opp, stikk, riv og slid!

PROVSTEN
Min Fremgangsmaade, Ven, er blidre.
Dog kort; thi knapp er begges Tid.
Der er et enkelt lidet Punkt,
som De fra denne Dag bør rette,
og det vil visst ej falde tungt.
Ja, jeg formoder De kan gjætte
saa halvt om halvt hvorhen jeg sigter?
Det gjælder Deres Embedspligter.
De hidindtil har stundom lagt
paa Skikk og Brug forliden Magt;
og Skikk og Brug er dog det første,
om ikke egentlig det største.
Naa, Herregud, jeg vil ej skjænde;
man er jo ung og man er ny;
man kommer fra den store By
og kan ej Landsens Forhold kjende.
Men nu, min Ven, nu er det vigtigt
at fatte Sagen mere rigtigt.
De hidtill har formeget plejet
hver enkelts særlige Behov;
den Fejl er, mellem os sagt, grov.
Lad dem i massevis bli vejet;
kjæm alle med den samme Kam;
tro mig, De faar ej deraf Skam.

BRAND

Forklar Dem bedre!

PROVSTEN
Ser De vel, –
De har nu byggt till Sognets Held
en Kirke. Den er Klædebon
for Fredens og for Lovens Aand;
thi Staten ser i Religionen
den Magt, som bedst forædler Tonen, –
det Værn, hvori dens Trygghed bor, –
kort sagt, Moralens Rettesnor.
Se, Statens Forraad er kun tyndt;
den vil Valuta for sin Mynt.
God Kristen, siges der, god Borger.
Tror De den øser Penge ud
till Gavn for Godtfolk og for Gud,
og for sig selv at skaffe Sorger?
Nej, Staten, Faer, er ikke gal;
og Hvermands Tillstand snart blev skral,
hvis ikke Staten strængt og nøje
kun havde dette Liv for Øje.
Men dette Statens Formaal, Ven,
kun naaes ved dens Embedsmænd,
og det vil sige her, dens Prester –

BRAND

Hvert Ord er Visdom! Tal!

PROVSTEN
Der rester
kun ganske lidt. Nu har De skjænket
till Statens Nytte denne Kirke,
og følgelig maa Deres Virke
till Statens Opphjælp være lænket.
I denne Aand jeg ser den Fest,
som fejres skal i næste Time,
i denne Aand skal Klokken kime,
i den blir Gavebrevet læst.
Med Gaven følger da et Løfte,
hvis Kjærne De bør nøje drøfte –

BRAND

Ved Gud, saa var det aldrig ment!

PROVSTEN

Ja nu, min Ven, det er for sent –

BRAND

For sent? For sent! Det skal vi se!

PROVSTEN
Vær sindig! Jeg maa næsten le!
Hvad er da her at hyle over?
Det er jo intet ondt De lover!
Hver Sjæl kan skjøttes lige godt,
om Staten tjenes med det samme;
to Herrers Tarv De nemt kan ramme,
hvis De Dem ter fornuftigt blot.
De er ej Prest, for Peer og Paal
at fri fra Syndestraffens Baal,
men for at hele Præstegjældet
kan nyde godt af Naadevældet;
dog, frelses Sognet, er det klart,
hver enkelt faar sin Frelsens Part.
Se, Staten er, hvad knappt De aner,
nøjagtigt halv Republikaner;
den hader Frihed som en Sot,
men ynder Lighed saare godt;
dog Lighed vindes aldrig, før
hver Ujevnhed er nivelleret, –
og det er det, De ikke gjør!
De tvertimod har stærkt formeret
den Ujevnhed i Syn paa Sagen,
som aldrig forhen kom for Dagen.
Før var enhver et Kirkens Led,
nu er han en Personlighed;
og det er Staten ikke tjent med;
og derfor gaar det ogsaa sent med
at sammenskrabe Lighedsskatten
samt alle andre Samfundsgoder;
thi Kirken er ej længer Hatten,
som skulde passe alle Hoder.

BRAND

O, hvilket Langsyn aabnes nu!

PROVSTEN
Kun ej forknytt; det intet baader;
skjøndt ej det nægtes kan, her raader
et Virvar, saa det er en Gru.
Men er der Liv, saa er der Haab;
og gjennem Kirkegavens Daab
De øged Deres Pligt at virke
for Statens Hensigt med sin Kirke.
I alting maa en Regel till,
hvis ej de spredte Kræfters Spil
skal, som en kaad utæmmet Fole,
forstyrre baade Grind og Hegn
og Vedtægts tusind Grændsetegn.
I alle Ordnens Forhold røbes
en Lov, skjønt den forskjelligt døbes.
I Kunsten kaldes den for Skole,
og i vor Krigerstand, saa vidt
jeg mindes kan, at holde Tritt.
Ja, det er Ordet, kjære Ven!
Did er det Staten stævner hen!
Den finder, Springmarsch gaar for vidt;
paa Stedet Marsch er den for lidt; –
for Hvermand lige lange Skridt,
for Hvermand samme Takt i Foden, –
se, det er Maalet for Methoden!

BRAND
For Ørnen Rendesten; – for Gaasen
Skykløftens Svimmel over Aasen!

PROVSTEN
Vi, Gud ske Lov, er ikke Dyr; –
dog, skal vi bruge Digt og Fabel,
det bedst er vi till Skriften tyr.
Den har Belægg for alt; den kryr
fra Genesis till Aabenbaringen
af alskens vækkende Parabel.
Jeg vil nu bare minde om
hint projekterte Taarn i Babel!
Sig selv, hvor langt de Godtfolk kom?
Og hvorfor? Lettvindt er Forklaringen;
de holdt ej sammen i Geleder,
de talte hver sit eget Sprog,
de trakk ej samlet under Aag, –
kort sagt, de blev Personligheder.
Det er den halve Dobbeltkjærne,
som gjemmes under Fablens Skal, –
at ensom ingen kan sig værne,
at sondret staar enhver for Fald.
Den, Gud vil slaa i Livets Strid,
ham gjør han først till Individ.
Hos Romerne var Sattsens Ramme
at Guderne tog hans Forstand; –
men gal og ensom er det samme,
og derfor maa hver ensom Mand
till Slutt sig samme Skjæbne vente,
som den der traff, da David sendte
paa Forpost Oberst Urian.

BRAND
Vel muligt, ja; men hvad saa mer?
I Død jeg Undergang ej ser.
Og tror De da saa fuldt og visst
at hine Byggværksmænd tillsidst,
med samme Sprog og samme Sind,
var lykkedes at bygge ind
i Himlen Babelstaarnets Tind?

PROVSTEN
I Himlen? Nej, det er just Tingen,
at helt till Himlen rækker ingen.
Det er den anden halve Kjærne,
som gjemmes under Fablens Skal,
at hvert et Byggværk staar for Fald,
som toppes vil ved Himlens Stjerne.

BRAND
Till Himlen rakk dog Jakobsstigen;
till Himlen rækker Sjælens Higen.

PROVSTEN
Paa den Manér! Ja, Gudbevares!
Derom al vidre Snakk kan spares.
Naturligvis er Himlen Løn
for velført Levnet, Tro og Bøn.
Men Liv er et og Tro et andet;
det skader begge, blir de blandet; –
sex Dage skal ens Gjerning gjøres,
den syvende skal Hjertet røres;
stod Kirken aaben hele Ugen,
var det forbi med Søndagsbrugen.
De svækker Ordets Luttringsduft,
hvis ej det spares med Fornuft;
thi Religion, saa vel som Kunst,
maa ikke flyde ud i Dunst.
De tryggt kan Idealet se
fra Prækestolens hellige Læ, –
men lægg det af med Præstekjolen
saa fort De kommer ud i Solen.
Som sagt, der er en Lov i alt,
en Lov, der kræver streng Begrænsning,
og det er till fornøden Rensning
af dette Punkt at jeg har talt.

BRAND
Et er mig klart: for mig ej passer
de Statens tusind Sjælekasser.

PROVSTEN
Jo, Ven, De vil just prægtigt fylde, –
men paa en meget højere Hylde; –
De maa tillvejrs –

BRAND
Det naaes ej ved
at søle mig i Dyndet ned.

PROVSTEN
Hvo sig fornedrer, skal opphøjes;
skal Krogen gribe, maa den bøjes.

BRAND

Skal Manden bruges, maa han dødes!

PROVSTEN
Gud fri os vel, hvor kan De tro,
at jeg har sligt isinde?

BRAND

Jo!

Saa skal det være! Først forblødes!

Man passer kun som Benrad stiv
for eders gustne Blegsotliv!

PROVSTEN
Jeg vil, ved Gud, ej aarelade
en Katt engang, langt mindre Dem;
men jeg har tænkt, det ej kan skade
at lukke Døren lidt paa Klem
till Vejen, hvor jeg selv gik frem.

BRAND
Og skjønner De, hvad De har krævet?
At jeg paa Statens Hanegal
fornægte skal det Ideal,
hvorfor till denne Dag jeg leved!

PROVSTEN
Fornægte, Ven? Hvem kræver sligt?
Jeg har kun pegt paa Deres Pligt;
jeg vil at De skal i Dem sluge,
hvad Deres Samfund ej kan bruge.
Behold det hele, hvis De vil, –
men lukk det blot hermetisk till;
flyv, sværm, i Herrens Navn, indvendigt,
men ikke aabenlyst for Mængden;
tro mig, det straffer sig i Længden
at te sig envist og ubændigt.

BRAND
Ja, Skrækk for Straf og Haab om Vinding
er Kainsmærket paa din Tinding;
det skriger at du, verdensklog,
dit Hjertes rene Abel slog!

PROVSTEN sagte
Nu siger han minsandten «du»; –
Det gaar for vidt!
(højt)
Jeg vil ej nu
forlænge denne Strid, men maa
dog atter bede Dem forstaa,
at vil De frem, saa bør De vide
hvad Land De lever i, hvad Tid;
thi ingen fanger Sejr i Strid,
har han ej Tiden paa sin Side.
Se blot till Kunstnerne, se Digterne!
Tør de foragte Samtidspligterne?
Se vore Krigere! En Sabel
med sleben Egg er her en Fabel!
Hvorfor? Fordi der er en Lov,
som byder, agt dit Lands Behov.
Sin Særlighed maa Hvermand tæmme,
ej højne sig og ej gaa fremme,
men jævnt sig midt i Massen gjemme.
Human er Tiden, siger Fogden;
og dersom blot humant De tog den,
De kunde vorde noget stort.
Men af maa alle Kanter slibes,
og af maa alle Kviste knibes;
glatt maa De være, lig de andre,
og aldrig nogen Særvej vandre,
skal Værket varigt vorde gjort.

BRAND

Væk, væk herfra!

PROVSTEN
Ja, ganske visst
en Mand, som De er, maa tillsidst
ind i en bedre Virkekreds;
men skal De finde Dem tillfreds
i store Forhold, som i smaa,
maa Tidsmunduren trækkes paa.
Af Korporal med Haand om Stokken
maa Takten bankes ind i Flokken;
thi Tidens Fører-Ideal
er hertillands en Korporal.
Som Korporalen fører sine
i Kirken ind afdelingsvis,
saa skal og Presten føre sine
i sognevis till Paradis.
Alt er saa lett; till Grund for Tro
De har Auktoriteten jo;
og da den er paa Lærdom byggt,
saa kan den følges blindt og tryggt;
og hvordan Troen frem skal bæres,
af Lov og Ritual jo læres.
Altsaa, min Broder, – ej forknytt;
till Eftertanke Tiden nytt;
gransk Stillingen og ængst Dem ikke! –
Jeg vil i Kirken prøve nøjere
om jeg kan stemme Tonen højere;
man er ej vant till Resonants, –
den er saa skjelden hertillands.
Farvel, farvel; jeg skal prædike
om Menneskenaturens Splid
og Gudebilledets Forviskning.
Men nu jeg tror det er paa Tid
at tage sig en lett Forfriskning.
(gaar)

BRAND staar en Stund som forstenet i sine Tanker

Alt har jeg offret for mit Kald,
for Guds, som jeg forblindet mente;
saa skingred Døgntrompetens Skrald
og viste mig hvad Aand jeg tjente.
Nej, endnu ej! De har mig ikke!
Hin Kirketomt fik Blod at drikke;
mit Lys, mit Liv her lagdes ned; –
men Sjælen faar de ikke med!
Forfærdeligt at staa alene, –
hvorhen jeg ser at skimte Død;
forfærdeligt at rækkes Stene,
saa hedt jeg hungrer efter Brød.
Hvor sandt, hvor ræddselssandt han talte, –
og lige vel hvor afgrundshult.
Guds Klarheds Due sidder skjult;
ve, aldrig over mig den dalte. –
O, mødte mig kun en i Tro –
og gav mig Trygghed, gav mig Ro!

Ejnar, (bleg, udtæret, sortklædt, kommer forbi paa Vejen og standser ved Synet af Brand).

BRAND skriger ud

Du, Ejnar?

EJNAR

Ja, saa er mit Navn.

BRAND

Just nu jeg tørsted efter en,
hvis Bryst ej var af Træ og Sten!

O, kom, kom inderst i min Favn!

EJNAR

Behøves ej; jeg er i Havn.

BRAND
Du bærer Nag for hvad som hendte,
da sidstegang vi mødtes –

EJNAR
Nej;
du har ej Skyld. Jeg ser i dig
det blinde Redskab, Herren sendte,
da vild jeg foer paa Verdens Vej.

BRAND viger tillbage

Hvad Sprog er dette?

EJNAR
Hvilens Sprog, –
det Sprog, som læres, naar en trækkes
af Syndens Søvn og gjenfødt vækkes.

BRAND
Forunderligt! Jeg havde hørt,
at du paa ganske andre Veje
var slaaet ind –

EJNAR
Jeg var forført
af Hovmod, Tro paa egen Styrke.
De Guder, Verden plejer dyrke,
Talentet, som jeg sagdes eje,
min Sangerrøst, var lutter Farer,
som drog mig ind i Satans Snarer.
Men Gud ske Lov, han var mig god;
sit svage Faar han ej forlod;
han tog sig af mig, da det gjaldt.

BRAND

Paa hvilken Vis?

EJNAR

Jo, jeg forfaldt.

BRAND

Forfaldt? Hvortill?

EJNAR
Till Svir og Spil;
han gav mig Smag paa Kort og Tærning –

BRAND

Og det du kalder Herrens Gjerning?

EJNAR
Det var det første Skridt till Frelsen.
Derefter tog han fra mig Helsen.
Jeg misted ganske mit Talent;
min Lyst till Munterhed var endt;
jeg blev paa Hospitalet sendt, –
laa længe syg, laa som i Luer,
jeg syntes jeg i alle Stuer
saa Tusinder af store Fluer, –
kom siden ud og blev bekjendt
med nogle Søstre, tre i Antal,
som staar i Himlens Sold og Mandtal,
og disse, samt en Theolog,
fik løst mig helt af Verdens Aag
og trukket mig af Syndens Garn
og gjort mig till Vorherres Barn.

BRAND

Ja saa.

EJNAR
Forskjellige er Stierne;
en gaar i Dalen, en i Lierne.

BRAND

Men siden?

EJNAR
Siden? Det er sandt;
saa blev jeg Afholdsprædikant;
men dette Væsen stundom er
med Fristelser formeget blandet;
jeg derfor greb til noget andet
og rejser nu som Missionær –

BRAND

Hvorhen?

EJNAR
Till Halenegerlandet.
Men det var bedst, om af vi brakk;
min Tid er dyr –

BRAND

Du vil ej dvæle?

Se, her er Fest idag.

EJNAR
Nej Takk;
min Plads er hos de sorte Sjæle.
Farvel!
(vil gaa)

BRAND
Og intet Mindes Skimmer
dig standser her og byder spørge –?

EJNAR

Hvorom?

BRAND
Om en, som vilde sørge
ved Svælget mellem nu og sidst –

EJNAR
Nu aner jeg; du tænker vist
paa dette unge Fruentimmer,
som holdt mig under Lystens Nett,
før jeg blev ren i Troens Tvætt.
Ja, hvordan staar det till med hende?

BRAND

Hun blev min Hustru Aaret efter.

EJNAR
Det er uvæsentligt; jeg hefter
ej min Oppmærksomhed ved sligt;
det vigtige jeg kun vil kjende.

BRAND
Vort Samliv blev velsignet rigt
med Sorg og Glæde; Barnet døde –

EJNAR

Det er uvæsentligt.

BRAND
Aa ja;
Det var jo mere Laan end Gave,
og engang dages jo et Møde.
Men siden gik hun selv herfra;
derinde grønnes begges Grave.

EJNAR

Det er uvæsentligt –

BRAND

Det med?

EJNAR
Om sligt jeg kræver ej Besked;
jeg vide vil hvordan hun døde.

BRAND
Med Haabet om en Morgenrøde,
med Hjertets hele rige Skatt,
med Viljen stærk till sidste Natt;
med Takk for alt, hvad Livet gav
og Livet tog, hun gik i Grav.

EJNAR
Alt saadant er kun Tant og Skrømt;
nævn, hvordan hendes Tro saa ud.

BRAND

Uryggelig.

EJNAR

Paa hvem?

BRAND

Paa Gud!

EJNAR

Ak, kun paa ham, saa er hun dømt.

BRAND

Hvad siger du?

EJNAR

Fordømt, desværre.

BRAND rolig

Gaa, Slyngel!

EJNAR
Helveds Overherre
faar ogsaa dig i sine Klør; –
saa fuldt som hun, du evigt dør.

BRAND
Du, Usling, dømme tør till Pølen!
Nys laa du selv i Syndesølen –

EJNAR
Ved mig der klæber ingen Plett;
jeg skyllet er i Troens Tvætt;
afgneden er hver Søleskvætt
paa Hellighedens Vaskebrett;
jeg renset har min Adams-Ble
ved Hjælp af Vaktheds Banketræ;
jeg som en Messesærk ser ud
ved Brug af Bønnens Sæbelud.

BRAND

Tvi!

EJNAR
Tvi igjen. Her lugter Svovl,
og jeg ser Glimt af Djævlens Horn.
Jeg er et Himlens Hvedekorn, –
du Avnen er paa Dommens Skovl.
(gaar)

BRAND ser en Stund efter ham; med engang lyser hans Øjne opp og han udbryder

Det var Manden, som jeg trængte!

Nu er alle Lænker sprængte;
eget Flag skal om mig bølge,
selv om ikke en vil følge!

FOGDEN kommer ilsomt
Kjære Pastor, skynd Dem bare!
Kirkeprocessionens Skare
er i Orden till at fare –

BRAND

Lad den komme.

FOGDEN
Uden Dem!
Husk Dem om og skynd Dem hjem!
Folket vil ej vente længer;
hele Menigheden trænger,
lig et Elvebrudd om Vaaren,
stimlende till Præstegaarden,
raaber, de vil Presten se.
Hør kun; atter Raab paa Presten!
Skynd Dem; thi jeg frygter næsten
de skal inhumant sig te!

BRAND
Aldrig jeg mit Aasyn dølge
vil i eders Flok og Følge;
her jeg bliver.

FOGDEN

Er De gal?

BRAND

Eders Vej er mig for smal.

FOGDEN
Den blir smalere jo længer
Menigheden frem sig trænger.
Se, der stormer de minsandten!
Provst og Prester, Embedsmænd,
trænges ud paa Grøftekanten –;
kom dog, kom dog, kjære Ven;
brug Indflydelseskrabasken!
Ha, for sent; de bryder Hegnet;
Processionen gaar i Vasken!

Mængden strømmer ind og bryder sig i vild Uorden Vej gjennem Festtoget fremover till Kirken.

ENKELTE STEMMER

Prest!

ANDRE peger opp mod Kirketrappen, hvor Brand staar, og raaber

Se der!

ATTER ANDRE

Giv Aabningstegnet!

PROVSTEN klemt i Trængselen

Foged, hold dem inden Grænser!

FOGDEN

Ej min Myndighed de ændser!

SKOLEMESTEREN till Brand
Tal og kast en Lysning ind
i de urofyldte Sind!
Er det styggt, hvad heller stort,
det, som her skal vorde gjort?

BRAND
O, saa gaar der dog en Strømning
over Folkets Lummerstille! –
Mænd, I staar paa Vejens Skille!
Helt I maa det nye ville, –
alle raadne Værkers Rømning, –
før den store Tempelhal
rejses, som den bør og skal!

EMBEDSMÆND

Presten raser!

PRESTER

Han er gal!

BRAND
Ja, jeg var det, da jeg mente
I paa Sætt og Vis dog tjente
ham, som Aand og Sandhed vil!
Og jeg var det, da jeg tænkte,
at jeg ham till eder lænkte,
gjennem Prutnings Leflespil.
Liden var den gamle Kirke,
og jeg slutted fejgt som saa:
dobbelt opp, det maa forslaa;
femfold opp, – jo, det maa virke!
O, jeg saa ej, at det gjaldt
enten intet eller alt.
Paa Akkordens Vej jeg slingred; –
men idag har Herren talt.
Domsbasunen over Huset
har i denne Time skingret, –
og jeg lytted angstomsuset, –
knust, som David stod for Nathan, –
slagen, vejret bort af Skrækk –;
nu er alle Tvivlsmaal væk.
Folk! Akkordens Aand er Satan!

MÆNGDEN under stigende Gjæring

Bort med dem, som har os blindet!

Ned med dem, som stjal vor Marg!

BRAND
Bag jer selv boer Fienden arg,
som har listet paa jer Bindet.
Høkret har I med jer Kræfter,
kløvet eder selv itu;
derfor kommer Spredthed efter
med sin hele Hulhedsgru.
Hvad vil I ved Kirken nu?
Stadsen, Stadsen eder lokker, –
Sang af Orgel og af Klokker, –
Lysten till at gjennemrissles
af en Højtidstales Ild,
der den læspes, der den hvissles,
der den flommer, tordner, hegler
efter alle Kunstens Regler!

PROVSTEN sagte

Fogdens Snakk han sigter till!

FOGDEN ligesaa

Det er Provstens Væv han snerter!

BRAND
Helligstundens tændte Kjerter,
Ydersiden kun I vil.
Og saa hjem igjen i Sløvhed,
hjem til Slid og Slæb i Døvhed,
Sjælen klædt i Hverdagsbrogen
som jer Kropp, – og Livsensbogen
gjemt og glemt paa Kistebunden
indtill næste Helg er runden!
O, det var ej saa jeg drømte,
da jeg Offerkalken tømte!
Stor jeg vilde Kirken bygge,
saa dens Hvælving kunde skygge,
ej blot over Tro og Lære,
men udover alt i Livet,
som af Gud er Livsrett givet, –
over Døgnets Hverdagsdyst,
Kveldens Hvile, Nattens Kummer,
Ungdomsblodets friske Lyst,
alt hvad ringt og rigt et Bryst
lovligt som sit eget rummer.
Elven, som dernede skummer,
Fossen, som i Kløften brummer,
Tonerne fra Stormens Lunger,
Røsterne, hvor Havet runger,
skulde smelte sjælefangen
sammen fuldt med Orgelsangen
og med Kvad fra Folketunger.
Væk med Værket, her er gjort!
Kun i Løgnen er det stort;
alt i Aanden faldefærdigt,
eders usle Vilje værdigt.
I vil alle Spirers Kvæling
gjennem Arbejdets Fordeling;
under Ugens Dage sex
haler I Guds Flag tilldækks,
og det er kun paa den syvende,
at det ses mod Himlen flyvende!

STEMMER FRA MÆNGDEN

Før os! der er Storm i Vejret!

Før os, du, saa har vi sejret!

PROVSTEN
Hør ham ej, han har ej Tro,
som det sømmer sig en Kristen!

BRAND
Nej, der nævnte du just Bristen, –
Bristen for os begge to,
Bristen for det spredte hele!
Troen ejes kun af Sjæle;
peg paa en, som er en Sjæl!
Peg paa en, som ej har kastet
bort sin egen bedste Deel,
der han famled, der han hasted!
Gjennem Lystens Spræll og Sparken,
under Gjøglerpibers Lyd,
sløves I for Livets Fryd;
først, som udbrændt, Sjæleknarken
træder Dansen foran Arken!
Er af Krøbling og af Taabe
Bægret tømt till sidste Draabe, –
hej, da er det Tid at haabe,
Tid i Bøn og Bod at raabe.
Først I Præget af jer slider,
lever jer till Tobensdyr, –
saa till Naadens Port I tyr,
søger Gud – som Invalider!
Derfor maa hans Rige ramle.
Hvad skal han med sjælegamle
rundtom sine Fødders Skamle?
Har han ikke sagt det højt, –
kun med Blodets friske Sprøjt
gjennem alle Sjælens Aarer
han dig till sin Arving kaarer!
Kun som Barn du Riget vinder;
did faar ingen ind sig lirke.
Kom da, baade Mænd og Kvinder, –
mød med friske Barnekinder
frem i Livets store Kirke!

FOGDEN

Lukk da opp!

MÆNGDEN skriger som i Angst

Nej, ikke denne!

BRAND
Kirken har ej Maal og Ende.
Gulvet er den grønne Jord,
Vidde, Vang, og Hav og Fjord;
Himlen kun kan Hvælvet spænde
over, saa den vorder stor.
Der skal al din Gjerning gjøres,
saa det tør i Koret høres;
du med Ugens Værk kan møde,
øver dog ej Helligbrøde.
Den skal dække alt, som Barken
dækker Træets alt i Stammen;
Liv og Tro skal smelte sammen.
Den skal Døgnets Gjerning bære
enhedshelt med Lov og Lære.
Der skal Dagens Yrke være
et med Flugt paa Stjernebanen,
Barnets Leg om Julegranen,
Kongedansen foran Arken!

Der gaar som en Storm gjennem Mængden; nogle viger; de fleste stimler tætt sammen om Brand.

TUSINDE STEMMER
Lys er tændt, hvor før var Mørke; –
et er: Liv – og Gud at dyrke!

PROVSTEN

Ve, han Hjorden fra os lokker!

Foged, Skriver, Lensmand, Klokker!

FOGDEN dæmpet

Skrig dog ikke saa, for Pokker!

Hvem vil stanges med en Stud?

Lad ham først faa raset ud.

BRAND till Mængden
Bort herfra! Her er ej Gud, –
kan ej være mellem slige;
frihedsfagert er hans Rige.

(vrider Kirkedøren ilaas og tager Nøglerne i Haanden)

Her jeg er ej længer Prest.
Gaven kalder jeg tillbage; –
af min Haand skal ingen tage
Nøglerne till eders Fest!
(kaster dem ud i Elven)
Vil du ind, du Træl af Muldet, –
kryb igjennem Kjelderhullet;
myg din Rygg er, kryb og bukk;
lad i Mørkets Kvalm dit Sukk
stryge gifttungt langs med Jorden,
lig et magtløst Tæringsgisp!

FOGDEN sagte og lettet

Ha, der røg hans Ridderorden!

PROVSTEN ligeledes

Saa; nu blir han aldrig Bisp!

BRAND
Kom, du unge, – kom, du friske;
lad et Livspust af dig viske
Støvet fra den skumle Krog.
Følg mig paa mit Sejerstog!
Engang maa du vaagne dog;
engang maa du, adelsvorden,
bryde Freden med Akkorden; –
ud af Usseldommens Nød;
ud af hele Halvheds-Røret; –
slaa din Fiende paa Øret;
byd ham Krig paa Liv og Død!

FOGDEN

Holdt! Jeg læser Opprørsakten!

BRAND

Læs! Med jer jeg bryder Pagten.

MÆNGDEN

Vis du Vejen! Vi skal følge!

BRAND
Over Viddens frosne Bølge!
Gjennem Landet vil vi fare,
løse hver en Sjælesnare,
Folket sidder fanget i, –
luttre, løfte, gjøre fri, –
knuse alle Sløvhedsrester,
være Mænd og være Prester,
præge nyt det slidte Stempel,
gjøre Riget till et Tempel!

Mængden, hvoriblandt Klokkeren og Skolemesteren, stimler sammen om ham. Brand hæves i Vejret paa Mængdens Skuldre.

MANGE STEMMER
Stor er Tiden! Store Syner
gjennem lyse Dagen lyner!

Menneskemassen strømmer oppigjennem Dalen; faa blir tillbage.

PROVSTEN till de bortdragende

O, forblindede, hvad vil I!

Ser I ej at Satans Spil i
al hans Tale ligger skjult!

FOGDEN
Hej! Vend om; I hører till i
Byggdens Farvand, stillt og smult,
Godtfolk, stands, – I gaar tillgrunde! –
Hm, de svarer ej, de Hunde!

PROVSTEN

Tænk paa eders Hus og Hjem!

RØSTER FRA MÆNGDEN

Større Hus skal voxe frem!

FOGDEN
Tænk paa eders Eng og Aker;
tænk paa eders Faar og Kjør!

RØSTER
Himlens Dugg gav Mannakager,
da de kaarne hungred før!

PROVSTEN

Eders Kvinder bag jer skriger!

RØSTERNE langt borte

Ej vi kjender, dem, som sviger!

PROVSTEN

Barnet klager: Faer forlod os!

HELE SKAREN

Enten med os eller mod os!

PROVSTEN ser en Stund med foldede Hænder efter dem og siger fortabt

Uden Hjord, med Savnets Byrde,
staar den gamle Sjælehyrde
plyndret ud till bare Skjorten!

FOGDEN truer efter Brand

Hans blir Skammen; hans blir Torten!

Snart, Herr Provst, er Sejren vor!

PROVSTEN grædefærdig

Sejren? De er fra os dragne –!

FOGDEN
Ja, men vi er ikke slagne,
hvis jeg kjender mine Faar!
(følger efter)

PROVSTEN

Hvor monstro dog Fogden gaar?

Efter dem, saa sandt jeg lever!

Ha, sig atter Modet hæver.

Jeg vil ogsaa med deroppe, –
slaa i Flok og gjøre Fanger!

Lægg mig Sadlen paa min Ganger; – –
skaff en sikker fjeldvant Hoppe!

De gaar.

Ved den øverste Sæter i Byggden. Landskabet højner sig i Baggrunden og gaar over i store øde Fjeldvidder. Det er Regnvejr.

Brand, fulgt af Mængden, – Mænd, Kvinder og Børn, – kommer opover Bakkerne.

BRAND
Se fremad; did gaar Sejrens Flugt!
I Dybet ligger Byggden lukkt,
og Vejret har fra Fjeld till Fjeld
spændt over den sit Taagetjeld.
Glem Døsen i den skumle Grænd;
flyv frit, flyv højt, I Herrens Mænd!

EN MAND

Vent, vent; min gamle Faer er trætt.

EN ANDEN

Jeg fra igaar har intet ædt –

FLERE

Ja, still vor Sult og slukk vor Tørst!

BRAND

Frem, fremad over Fjeldet først!

SKOLEMESTEREN

Hvad Vej?

BRAND
Hver Vej er lige god,
naar kun den Maalet bær imod.
Følg efter her –

EN MAND
Nej, der er bratt;
vi vinder ikke frem før Natt!

KLOKKEREN

Iskirken ligger og derborte.

BRAND

Den bratte Vejen er den korte.

EN KVINDE

Mit Barn er sygt!

EN ANDEN

Min Fod er saar.

EN TREDJE

Hvor finder jeg en Læskningstaar?

SKOLEMESTEREN

Mætt Mængden, Prest; – se Modet vakkler.

MANGE STEMMER

Prest, gjør Mirakler! Gjør Mirakler!

BRAND
O, styggt jer Trældom har jer mærket;
I Lønnen vil forinden Værket.
Opp, ryst jer Dødningsløvhed af, –
hvis ej, saa gaa igjen i Grav!

SKOLEMESTEREN
Ja, han har Rett; først frem till Striden;
vi ved jo, vi faar Lønnen siden!

BRAND
Det faar I, Folk, saa sandt en Gud
ser klarsynt over Verden ud!

MANGE RØSTER

Han er Profet! Han er Profet!

FLERE I FLOKKEN

Hør, sig os, Prest, – blir Striden hed?

ANDRE

Og blir den lang? Og blir den blodig?

EN MAND

Prest, kræves det at være modig?

SKOLEMESTEREN dæmpet

Jeg kan vel være trygg for Livet?

EN ANDEN MAND

Hvad blir min Del af Sejrens Løn?

EN KVINDE

Jeg mister da vel ej min Søn?

KLOKKEREN

Er Sejren os før Tirsdag givet?

BRAND ser sig forvildet om i Flokken

Hvad spørges om? Hvad vil I vide?

KLOKKEREN
Først om hvorlænge vi skal stride; –
derefter nævn vort Stridsforlis,
og endelig – vor Sejers Pris!

BRAND

Det spørges om?

SKOLEMESTEREN
Ja vel; dernede
vi fik ej rett paa Tingen Rede.

BRAND opprørt

Saa skal I faa det nu!

MÆNGDEN stimler tættere sammen

Tal! Tal!

BRAND
Hvorlænge Striden vare skal?
Den vare skal till Livets Ende,
till I har alle Offre bragt,
og løst jer fra Akkordens Pagt, –
till I har Viljen hel ihænde,
till alle fejge Tvivlsmaal faldt
for Budet: intet eller alt!
Og Stridsforliset? Alle Guder,
hver Halvhedsaand paa Højtidshylden,
hver Jordtrælskjæde, blank og gylden,
al eders Slappheds Sovepuder!
Og Sejersprisen? Viljens Renhed,
i Troen Flugt, i Sjælen Enhed, –
hin Offerlydighed, som gav
med Jubel indtill Død og Grav, –
en Tornekrans om Hvermands Tinding, –
se, det skal vorde eders Vinding!

MÆNGDEN under rasende Skrig

Forraadt, forraadt! Bedraget! Sveget!

BRAND

Jeg har ifra mit Ord ej veget.

ENKELTE
Du Sejr har lovet os ihænde; –
nu vil du den till Offer vende!

BRAND
Jeg Sejr har lovet, – og jeg svær,
den vindes skal igjennem jer.
Men hver, som gaar i første Række,
maa falde for sin fagre Sag;
tør ej han det, saa lad ham strække
sit Vaaben inden Kampens Dag.
I Fjendevold er dømt det Flag,
som værges af en Vilje svag;
hvis du af Offerskrækken lammes, –
dødsmærket er du før du rammes!

MÆNGDEN
Vort eget Fald han kræver frækkt
till Fromme for en ufødt Slægt!

BRAND
Igjennem Offrets Ørkenvidder
gaar Vejen till vort Kanaan.
Till Sejr i Fald! Hver Slægtens Mand
jeg byder opp som Herrens Ridder!

KLOKKEREN
Jo, her vi dejligt i det sidder!
I Byggden er vi satt i Ban –

SKOLEMESTEREN

Didned vi aldrig vende kan.

KLOKKEREN

Og fremad, fremad ingen gider!

NOGLE

Slaa ham ihjæl!

SKOLEMESTEREN
Nej, det blev værre;
vi trænger jo en Overherre!

KVINDER peger forskrækkede nedover Vejen

Hu, Provsten!

SKOLEMESTEREN

Lad jer blot ej skræmme!

PROVSTEN kommer, fulgt af nogle af de tilbageblevne

O, mine Børn! O, mine Faar!

Lytt till den gamle Hyrdes Stemme!

SKOLEMESTEREN till Mængden
Ej mer vi har i Byggden hjemme;
bedst at vi over Vidden gaar!

PROVSTEN
O, at I kan saa tungt mig græmme
og slaa mit Bryst saa dybe Saar!

BRAND

Du saared Sjæle Aar for Aar!

PROVSTEN
Hør ikke paa ham! Han jer mader
med hule Løfter.

FLERE

Det er sandt!

PROVSTEN
Men vi er milde; vi forlader,
hvor vi oprigtig Anger fandt.
O, gaa dog i jer selv tillsidst
og se den sorte Helvedlist,
hvormed han Folket om sig flokked!

MANGE

Ja, det er sikkert; han os lokked!

PROVSTEN

Og tænk jer om; hvad mægter I,
en ringe Flok, i Vraaen baarne?

Er I till noget Storværk kaarne?

Kan I de bundne gjøre fri?

I har jer lille Hverdagsdont;
hvad der gaar over den er ondt.

Kan eders Arm paa Valen nytte?

I værge skal jer lave Hytte.

Hvad vil I mellem Falk og Ørn?

Hvad vil I mellem Ulv og Bjørn?

I blir kun Overmagtens Bytte, –
o, mine Faar, – o, mine Børn!

MÆNGDEN

Ja, ve os, – det er Sandheds Ord!

KLOKKEREN
Og dog, da vi fra Byggden foer,
vi lukked bag os Hyttens Dør; –
der er ej Hjemmet nu, som før.

SKOLEMESTEREN
Nej, han har lyst for Folkets Øjne,
har pegt paa Brist og Sot og Løgne;
ej længer Menigheden sover;
det Liv, som fordum var os nok,
blev Uliv for den vaagne Flok.

PROVSTEN

Ak, tro I mig, det gaar snart over.

Alt kommer i de gamle Folder,
naar blot en Stund I stillt jer holder.

Jeg borger for at Menigheden
skal snart fornemme Fortidsfreden.

BRAND

Vælg, Mænd og Kvinder!

NOGLE

Vi vil hjem!

ANDRE

For sent, for sent; langs Vidden frem!

FOGDEN kommer ilsomt

O, Lykketræff at jeg jer finder!

KVINDERNE

Aa, kjære, vakkre, vær ej vred!

FOGDEN
Ej nu, ej nu; kom bare med!
En bedre Tid for Byggden rinder; –
hvis I fornuftigt laer jer sige,
er alle Mand før Kvelden rige!

FLERE

Hvorledes det?

FOGDEN
En Fiskestim
paa Millioner staar i Fjorden!

MÆNGDEN

Hvad siger han!

FOGDEN

Gjør alt iorden!

Sky Viddens Uvejr, Sludd og Rim.

Før styred Stimen aldrig hid; –
nu, Venner, for vor Del af Norden
der rinder opp en bedre Tid!

BRAND

Vælg mellem Herrens Raab og hans!

FOGDEN

Følg eders egen sunde Sands!

PROVSTEN
O, her er et Mirakel hændt;
et Fingerpeg fra Himlen sendt!
Ak, jeg har drømt det jævnt og tidt,
men tænkte det var Mareridt; –
nu ser vi klart hvorhen det sigter –

BRAND

Jer selv I taber, hvis I svigter!

MANGE

En Fiskestim!

FOGDEN

Paa Millioner!

PROVSTEN

Brød, Guld till eders Børn og Koner!

FOGDEN
Nu ser I vel det ej er Tid
at spilde eders Kraft i Strid,
især imod en Overmagt,
som gjør Herr Provsten selv forsagt.
Nu har I andre Maal for Øje,
end tomt at hige mod det høje.
Vorherre hytter nok sig selv;
Befæstet er jo Himlens Hvælv.
Bland ej jer opp i andres Trætte,
men skynd jer Havets Skatt at lette;
det er et praktisk Gjøremaal,
som øves uden Blod og Staal;
det bringer eder Velstands-Stoffer,
og kræver ej personligt Offer!

BRAND
Just Offret staar med Lueskrift
som Herrens Krav bag Skyens Rift!

PROVSTEN
Ak, føler I till Offer Drift,
saa kom kun tryggt till mig en skjøn Dag, –
som for Exempel næste Søndag; –
jeg skal minsandten –

FOGDEN afbrydende

Ja, ja, ja!

KLOKKEREN sagte till Provsten

Beholder jeg min Post som Klokker?

SKOLEMESTEREN ligesaa

Blir Skolen tagen mig ifra?

PROVSTEN dæmpet
Ifald I Mængdens Stivsind rokker,
saa vil man vistnok være mild –

FOGDEN

Afsted, afsted; ej Tiden spild!

KLOKKEREN

Tillbaads, tillbaads, hver, som er klog!

NOGLE

Men Presten –?

KLOKKEREN

Presten! Slipp den gale!

SKOLEMESTEREN
I ser jo her Vorherres Tale,
som i en aaben prentet Bog.

FOGDEN
Svig Presten; det er Rett og Pligt;
han daared jer med Tant og Digt –

FLERE

Han løj for os!

PROVSTEN
Hans Tro er vrang;
og tænk, han har ej laud engang!

NOGLE

Hvad har han?

FOGDEN

Daarlig Karakter!

KLOKKEREN

Ja, det er sandt, det klart vi ser!

PROVSTEN
Hans gamle Moer forgjæves vented;
han nægted hende Sakramentet!

FOGDEN

Han fast tog Livet af sit Barn!

KLOKKEREN

Af Konen med!

KVINDER

Tvi, tvi, det Skarn!

PROVSTEN
Slett Søn, slett Faer, slett Ægtemand; –
mon værre Kristen gives kan!

MANGE STEMMER

Vor gamle Kirke rev han ned!

ANDRE

I Baglaas han den nye vred!

ATTER ANDRE

Han slang os paa en Havsnødsplanke!

FOGDEN

Han stjal min Daarekistetanke!

BRAND

Jeg Mærket ser paa Hvermands Pande.

Jeg ser, hvor denne Slægt vil lande.

HELE FLOKKEN brølende
Hej, hør ham ej! Af Byggden driv
den Helvedbrand med Sten og Kniv!

Brand drives med Stenkast indover i Ødemarkerne. Forfølgerne vender efterhaanden tillbage.

PROVSTEN
O, mine Børn! O, mine Faar!
Nu vender I till Hjemmets Arne;
lad Anger eders Øjne klarne,
og I skal se at godt det gaar.
Vi ved, Vorherre er saa god;
han kræver ej uskyldigt Blod; –
og vor Regjering er tillige
saa mild, som knappt i noget Rige,
og Øvrigheden, Amtmand, Foged,
vil ikke gjøre jer det broget,
og selv jeg er saa kjærlig, som
vor Tids humane Kristendom, –
jer Overmænd vil allesammen
med eder bo i Fred og Gammen.

FOGDEN
Men hvis her findes nogen Brist,
saa maa den ændres, det er visst.
Naar først vi kommer lidt till Ro,
saa vælger vi en Kommission,
som prøve skal i hvilket Mon
der bødes kan paa Lys og Tro.
Den bør bestaa af nogle Prester,
som jeg og Provsten kalder till, –
desuden, dersom saa I vil,
af Klokker og af Skolemester
samt andre Mænd af Folkets Kreds, –
saa I kan slaa jer tryggt tillfreds.

PROVSTEN
Ja, vi skal lette al jer Byrde,
som I den gamle Sjælehyrde
idag har lettet for hans Angst.
Den Tanke gjøre Hvermand stærk,
at her er hændt et Underværk.
Farvel; god Lykke till jer Fangst!

KLOKKEREN

Ak, det er Folk med kristen Mildhed!

SKOLEMESTEREN

De gaar sin Gang i bramfri Stillhed.

KVINDER

De er saa snilde og saa pene!

ANDRE

Saa rigtigt folkeligt gemene!

KLOKKEREN

De kræver ikke Ulivssaar.

SKOLEMESTEREN

De Folk ved mer end Fadervor!

Flokken drager nedover.

PROVSTEN till Fogden
Ak, dette vil forbedre Tonen.
Nu er i alt et Omslag nær;
thi, Gudskelov, der noget er,
som bærer Navn af Reaktionen.

FOGDEN
Mit Værk det var, at alt Spektakel
blev kvalt i selve Fødselstimen.

PROVSTEN

Ak, mest vi skylder hint Mirakel –

FOGDEN

Hvad for Mirakel?

PROVSTEN

Fiskestimen.

FOGDEN blæser

Det var en Løgn naturligvis!

PROVSTEN

Ja saa? En Løgn?

FOGDEN
Jeg gav till Pris
hvad Vrøvl mig først i Munden faldt; –
kan sligt vel lastes, hvor det gjaldt
en vigtig Sag?

PROVSTEN
Nej, Gudbevares;
i Nødsfald kan det godt forsvares.

FOGDEN
Og desforuden, om et Døgn,
naar Folket atter faar sig sundet,
hvad gjør det da, om Sejr blev vundet
i Kraft af Sandhed eller Løgn?

PROVSTEN
Ven, jeg er ingen Rigorist.
(ser indover i Ødemarken)
Men er det ikke Brand, som hist
sig slæber frem?

FOGDEN

Jo, ganske visst!

En enlig Kriger paa sit Tog!

PROVSTEN
Nej, vent; en till jeg øjner dog –
langt bag ham!

FOGDEN

Hvad; – det er jo Gerd!

Det Følgeskab er Karlen værd.

PROVSTEN lystig
Naar stillet er hans Offerdrift,
ham sættes bør slig Efterskrift:
her hviler Brand; hans Sejr blev skral;
en Sjæl han vandt, – og hun var gal!

FOGDEN med Fingeren paa Næsen
Men naar jeg rett mig tænker om,
det dog mig forekommer, som
lidt inhuman var Folkets Dom.

PROVSTEN trækker paa Skuldrene

Vox populi vox dei. Kom!

De gaar.

Inde paa de store Vidder. Uvejret voxer og jager Skyerne tungt over Snesletten; sorte Tinder og Toppe træder hist og her frem og sløres atter af Taagen.

Brand, (kommer blodig og forslaaet indover Fjeldet).

BRAND standser og ser tillbage
Tusind fulgte mig af Byggden;
ikke en vandt opp till Højden.
Gjennem alle Hjerter taler
Trangen till en større Tid;
over alle Sjæle daler
Ledingsbud till løftet Strid.
O, men Offret, Offret skræmmer;
Viljen vek og rædd sig gjemmer; –
en jo for dem alle døde, –
Fejghed er ej længer Brøde!

(synker ned paa en Sten og ser sig sky omkring)

Jævnt og tidt jeg maatte grue,
Skrækken rissled i mit Haar,
naar jeg gik, som Barnet gaar,
under Hyl og Hundetuden,
i den mørke Gjenfærdsstue.
Men jeg tvang min Hjertebanken,
og jeg trøsted mig med Tanken:
ude skinner Lysets Væld,
Mørket er ej Natt, ej Kveld, –
her er Skodder kun for Ruden.
Og jeg tænkte, Dagens Skin,
Sommerlivets klare Lue,
skal igjennem Dørens Bue
vælde fuldt og fagert ind
i den mørke Gjenfærdsstue.
O, hvor bittert jeg bedrog mig.
Begsort Natt imøde slog mig, –
og derude sad forstemte
spredte Mænd langs Fjord og Vik,
holdt paa Minder, aandsforglemte,
gjemte dem, som Kongen gjemte
aarvis paa sin Snefrids Lig,
løste Dødninglinets Flig,
lytted over Hjertekulen,
næred sig med Livshaabs-Smulen,
mente, nu sprang Blodets røde
Roser ud ifra den døde.
Ikke en, som han, sig hæved,
gav till Graven hvad den kræved.
Ikke en iblandt dem ved:
Liget drømmes ej tillive,
Liget maa i Muldet ned,
Ligets Hverv kun er at give
Næring till en nylagt Sæd. –
Natt, kun Natt, – og Natt igjen
over Kvinder, Børn og Mænd!
Kunde jeg med Lyn i Haanden
frelse dem fra Straadødsvaanden!
(springer opp)
Sorte Syner ser jeg jage
lig et Helridt gjennem Natten.
Tiden staar i Uvejrskofte,
maner med en Livsdaads Krav,
kræver svunget Staal for Stav,
kræver Skeden tom ved Hofte; –
Frænder ser i Strid jeg drage, –
Brødre ser jeg sidde spage,
krøbne under Gjemselshatten.
Og jeg øjner mer endnu, –
Usseldommens hele Gru,
Klynk fra Kvinden, Skrig fra Manden,
Øret stængt for Bøn og Bud, –
ser dem riste sig paa Panden
Navn af Fattigfolk ved Stranden,
Folk med Skillingspræg fra Gud.
Blege lytter de till Braget,
tror at selvgjort Afmagt skjærmer. –
Regnbue over Maivangen,
Flag, hvor er du nu at se?
Hvor er nu de Farver tre,
de, der slog og fnøs fra Stangen
under Storm af Folkesangen
till en Konge og en Sværmer
Splitt og Tunge skar i Flaget?
Tungen brugte du till Pral;
tør ej Dragen vise Tænder,
trænges ingen Splittflagsender; –
Folkeskriget kunde tiet,
Kongesaxen kunde biet;
Flag med Fredens fire Hjørner
strækker till som Nødsignal,
naar en grundstødt Skude tørner!
Værre Tider; værre Syner
gjennem Fremtidsnatten lyner!
Brittens kvalme Stenkulsky
sænker sort sig over Landet,
smudser alt det friske grønne,
kvæler alle Spirer skjønne,
stryger lavt med Giftstoff blandet,
stjæler Sol og Dag fra Egnen,
drysser ned, som Askeregnen
over Oldtids dømte By. –
Da er Slægten vorden stygg; –
gjennem Grubens krumme Gange
lyder Nyn af Drypvandssange;
Puslingflokken, travl og trygg,
frigjør Malmens bundne Fange,
gaar med pukklet Sjæl og Rygg,
glor med Dvergens gridske Øjne
efter Guldets blanke Løgne.
Sjæl ej skriger, Mund ej smiler,
Brødres Fald ej Hjerter kløver,
eget Fald ej vækker Løver; –
Flokken hamrer, mynter, filer;
rømt er Lysets sidste Tolk;
Slægten vorden er et Folk,
som har glemt, at Viljens Pligter
ender ej hvor Evnen svigter!
Værre Tider; værre Syner
gjennem Fremtidsnatten lyner!
Kløgtens Ulv med Gluff og Glam
truer Lærens Sol paa Jorden;
Nødskrig lyder opp mod Norden,
byder Leding ud langs Fjorden;
Dværgen hvæser tvær og klam, –
sligt er ikke Sag for ham.
Lad de stærke Samfund gløde;
lad de andre give Møde;
vi har ikke Raad at bløde, –
vi er smaa, vi savner Evne
till et Sandheds Styrkestævne,
kan ej offre Folkehelsen
for vor Brøk af Verdensfrelsen.
Ej for os blev Kalken drukket,
ej for os hugg Tornekransen
i hans Tinding sine Tænder,
ej for os blev Romerlandsen
i den dødes Side stukket,
ej for vor Skyld Naglen brænder,
boret gjennem Fod og Hænder.
Vi er smaa, er sidst i Laget,
byder Ledingsbudet Trods!
Ej for os blev Korset taget!
Spanrem-Slaget, Spanrem-Slaget,
Ahasveri Rapp, som ruller
Purpur om den dømtes Skulder,
er Passionens Brøk for os!

(kaster sig ned i Sneen og dækker Ansigtet till: om lidt ser han opp)

Har jeg drømt? Er nu jeg vaagen?

Alt er graat og dulgt i Taagen.

Var det syge Syner kun,
hvad jeg saa til denne Stund?

Er det Billed glemt og tabt,
hvori Mandens Sjæl blev skabt?

Er vort Opphavs Aand besejret –?

(lyttende)

Ha, det gaar som Sang i Vejret!

DE USYNLIGES KOR suser i Stormen
Aldrig, aldrig blir du lig ham,
thi i Kjødet er du skabt;
gjør hans Gjerning eller svig ham,
ligefuldt er du fortabt!

BRAND gjentager Ordene og siger sagte
Ve mig, ve mig; snart jeg tror det!
Stod han ej i Kirkekoret,
slog med Haanden vredt mod Ordet?
Tog han ikke alt mit Eje,
stængte alle Lysets Veje,
lod mig kjæmpe till det sidste,
lod mig Nederlaget friste!

KORET lyder stærkere over ham
Orm, du aldrig vorder lig ham, –
Dødens Bæger har du tømt;
følg ham efter eller svig ham,
lige fuldt din Daad er dømt!

BRAND stille
Agnes, Alf, de lyse Dage,
Liv i Fred og Liv i Hvile,
bytted jeg mod Kamp og Klage,
rev mit Bryst med Offerpile, –
fældte dog ej Folkets Drage.

KORET mildt og lokkende
Aldrig, Drømmer, blir du lig ham,
Arv og Odel har du tabt;
alt dit Offer gjør ej rig ham; –
for dit Jordliv er du skabt!

BRAND brister i sagte Graad
Alf og Agnes, kom tillbage;
ensom sidder jeg paa Tinden,
gjennemblæst af Nordenvinden,
bidt af Gjenfærd, klamme, spage –!

Han ser opp; en dæmrende Plett aabner og vider sig ud i Taagen; en Kvindeskikkelse staar der, lyst klædt, med Kaabe over Skuldrene. Det er Agnes.

SKIKKELSEN smiler og breder Armene mod ham

Brand, her har du mig igjen!

BRAND farer forvildet opp

Agnes! Agnes! Hvad er dette!

SKIKKELSEN

Alt var Feberdrøm, min Ven!

Nu skal Sottens Taager lette!

BRAND
Agnes! Agnes!
(vil ile hende imøde)

SKIKKELSEN skriger
Kom ej over!
Se dog Sluget mellem os!
Her gaar Fjeldets vilde Foss.
(mildt)
Ej du drømmer, ej du sover,
ej du mer med Syner slaas.
Du har været syg, du kjære, –
drukket Vanvids bittre Drikk,
drømt, din Hustru fra dig gik –

BRAND

O, du lever! Lovet være –!

SKIKKELSEN hurtigt

Hys, tal heller derom siden!

Følg mig, følg mig; knapp er Tiden.

BRAND

O, men Alf?

SKIKKELSEN

Ej heller død.

BRAND

Lever!

SKIKKELSEN
Lever sund og rød!
Alle Sorger har du drømt;
al din Kamp var ikkun Skrømt.
Alf er hos din gamle Moer;
hun er frisk og han er stor;
end er Byggdens Kirke till;
den kan rives, hvis du vil; –
Sognets Folk dernede slider
jævnt, som i de gode Tider.

BRAND

Gode?

SKIKKELSEN

Ja – da her var Fred.

BRAND

Fred!

SKIKKELSEN

O, skynd dig, Brand, kom med!

BRAND

Ak, jeg drømmer!

SKIKKELSEN
Nu ej længer.
Men till Røgt og Ly du trænger –

BRAND

Jeg er stærk.

SKIKKELSEN
Ak, ej endnu;
bag dig lurer Drømmens Gru.
Atter vil du taaget glide
bort fra min og Barnets Side,
atter vil din Tanke sløves, –
hvis ej Lægemidlet prøves.

BRAND

O, giv hid!

SKIKKELSEN

Du selv er Manden.

Du kun kan det, ingen anden.

BRAND

Nævn det da!

SKIKKELSEN
Den gamle Læge,
som har læst saa mangen Bog, –
han, som er till Bunden klog,
fundet har din Sygdoms Spor.
Alle Syner, stygge, blege,
mantes frem med trende Ord.
Dem maa kjækkt du overstrege,
ud af Mindebladet slette,
væk fra Lovens Tavle stryge.
De har voldt at Sotten faldt
paa dig som en Vildsinds-Byge; –
glem dem, glem dem, vil du tvætte
Sjælen ren for Sot og Syge!

BRAND

Sig dem!

SKIKKELSEN

« Intet eller alt».

BRAND viger

Er det saa?

SKIKKELSEN
Saa visst jeg lever,
og saa visst du engang dør!

BRAND
Ve os begge! Sverdet svæver
draget over os som før!

SKIKKELSEN
Brand, vær mild; min Favn er varm;
hold mig med din stærke Arm; –
lad os søge Sol og Sommer –

BRAND

Anden Gang ej Sotten kommer.

SKIKKELSEN

Ak, den kommer, Brand, vær trygg.

BRAND ryster paa Hovedet

Den er slynget bag min Rygg.

Ingen vilde Drømmes Gru, –

Livets, Livets kommer nu!

SKIKKELSEN

Livets?

BRAND

Følg mig, Agnes!

SKIKKELSEN

Staa!

Brand, hvad vil du?

BRAND

Hvad jeg maa:

leve, hvad till nu er drømt, –
gjøre sandt, hvad end er Skrømt.

SKIKKELSEN
Ha, umuligt! Husk, hvorhen
Vejen bar dig!

BRAND

Om igjen!

SKIKKELSEN
Ræddslens Ridt i Drømmetaagen
vil du ride fri og vaagen?

BRAND

Fri og vaagen.

SKIKKELSEN

Slippe Barnet?

BRAND

Slippe Barnet.

SKIKKELSEN

Brand!

BRAND

Jeg maa.

SKIKKELSEN

Blodig rive mig af Garnet?

Mig med Offersvøber slaa
indtill Døden?

BRAND

Jeg det maa.

SKIKKELSEN
Alle Lys i Natten slukke,
Dagens Solskjær udelukke,
aldrig Livets Frugter plukke,
aldrig løftes lindt af Sange?
O, jeg mindes dog saa mange!

BRAND

Jeg det maa. Spild ej din Bøn.

SKIKKELSEN

Glemmer du din Offerløn?

Alt dit Løftningshaab bedrog dig;
alle sveg dig, alle slog dig!

BRAND
Ej for egen Løn jeg lider;
Ej for egen Sejr jeg strider.

SKIKKELSEN

For et Folk i Grubens Gange!

BRAND

En kan give Lys till mange.

SKIKKELSEN

Dømt er jo dets Fremtidsslægter!

BRAND

Stort en enkelts Vilje mægter.

SKIKKELSEN
Husk at en med Flammeriset
Manden drev af Paradiset!
Porten har han lagt et Slug for;
over det du springer ej!

BRAND

Aaben lod han Længslens Vej!

SKIKKELSEN forsvinder i et Brag; Taagen vælter sig hvor den stod, og der skriges hvasst og skjærende, som fra en der flygter

Dø! Dig har ej Verden Brug for!

BRAND staar en Stund som bedøvet
Væk det jog i Skoddens Røg,
fløj paa store hvasse Vinger
over Vidden som en Høg.
Kravet var en Lillefinger
for at fange helt min Haand –!
Ha, det var Akkordens Aand!

GERD kommer med en Riffle

Saa du Høgen! Saa du Høgen?

BRAND

Ja, du; dennegang jeg saa ham.

GERD
Fort, sig Vejen, han er strøgen;
vi vil efter, vi vil naa ham!

BRAND
Intet Vaaben bider paa ham;
stundom tykkes han at fly,
hjerteramt af Dødens Bly, –
men vil Baneslag du slaa ham,
er han bag dig lige kry,
gjækker, lokker dig paany.

GERD
Rensdyrskyttens Riffle stjal jeg,
har den ladt med Sølv og Staal;
du kan tro, jeg er saa gal ej,
som de siger!

BRAND
Træff dit Maal!
(vil gaa)

GERD

Prest, du halter jo paa Foden.

Hvad har voldt det?

BRAND

Folket jog mig.

GERD nærmere
Rød, som Blod fra Hjerteroden,
er din Tinding!

BRAND

Folket slog mig.

GERD
Før du havde Sang i Røsten, –
nu kun Knirk, som Løv om Høsten!

BRAND

Alt og alle –

GERD

Hvad?

BRAND

Bedrog mig.

GERD ser med store Øjne paa ham

Haa, – nu kjender jeg dig først!

Jeg har tænkt at du var Presten; –
tvi med ham og hele Resten!

Du er Manden, som er størst.

BRAND

Daarligt mente jeg det næsten.

GERD

Lad mig se paa dine Hænder!

BRAND

Mine Hænder?

GERD
Naglesaaret!
Blodets Dryp jeg ser i Haaret, –
Biddet efter Tornetanden,
hugget vildt og hvasst i Panden.
Dig har Korsets Træ jo baaret!
Faer har sagt da jeg var liden,
det blev gjort for længe siden,
langt herfra og af en anden; –
nu jeg skjønner han mig daared; –
ja, for du er Frelsermanden!

BRAND

Vig ifra mig!

GERD
Skal jeg falde
ned og bede for din Fod?

BRAND

Vig!

GERD
Du ødte jo det Blod,
som har Magt at frelse alle!

BRAND
O, jeg ved ej Frelsens Fjæl
for min egen arme Sjæl!

GERD

Her er Rifflen! Lad dem dræbes –!

BRAND ryster paa Hovedet

Frem mod Faldet skal der stræbes.

GERD

Ej af dig; du gaar jo først!

I din Haand er Naglehullet; –
du er udvalgt; du er størst.

BRAND

Jeg er ringest Kryb i Muldet.

GERD ser oppad; Skyerne letter

Ved du hvor du staar?

BRAND stirrer frem for sig
Jeg staar
ved det første Trin af Trappen; –
højt er opp og Foden saar.

GERD vildere

Svar mig! Ved du hvor du staar?

BRAND

Ja, nu falder Taagekappen.

GERD
Ja, den falder; Svartetind
peger helt i Himlen ind!

BRAND ser opp

Svartetind? Iskirken!

GERD

Ja!

Kirkegjæst du blev endda!

BRAND
Tusind Mile bort herfra! –
O, hvor inderligt jeg higer
efter Lys og Sol og Mildhed,
efter Fredens Kirkestillhed,
efter Livets Sommerriger!
(brister i Graad)
Jesus, jeg har raabt dit Navn;
aldrig tog du mig i Favn:
tæt forbi mig er du gledet,
gammelt Ord paa Tungen lig;
lad mig nu af Frelserklædet,
med den sande Bods-Vin vædet,
fange blot en fattig Flig!

GERD bleg
Hvad er det? Du græder, du,
varmt, saa det paa Kinden ryger, –
varmt, saa Bræens Gravlin stryger
dryppende fra Topp og Tinde, –
varmt, saa Isen i mit Minde
løses opp i Graad herinde, –
varmt, saa Messekaaben glider
nedad Jøkelprestens Sider –!
(bævende)
Mand, hvi græd du ej før nu?

BRAND klar, straalende og ligesom forynget
Frostvej bær igjennem Loven, –
siden Sommersol fra oven!
Till idag det gjaldt at blive
Tavlen hvorpaa Gud kan skrive; –
fra idag mit Livsensdigt
skal sig bøje varmt og rigt.
Skorpen brister. Jeg kan græde,
jeg kan knæle, – jeg kan bede!
(synker iknæ)

GERD skotter oppover og siger sagte og sky
Se, der sidder han, den stygge!
Det er ham, som kaster Skygge,
der han pisker Tindens Sider
med sin brede Vingefjær.
Nu er Frelsens Time nær –
dersom bare Sølvet bider!

(kaster Rifflen till Kinden og skyder. Hult Drøn, som af en rullende Torden, lyder højt oppe fra Bergvæggen)

BRAND farer opp

Ha, hvad gjør du!

GERD

Ramt han glider!

Jeg har truffet; – se, han falder;
hør, han skriger saa det gjalder!

Mange tusind Fjer af Hammen
fyger ned fra Bergvæggs-Kammen; –
se, hvor han blir stor og hvid –!

Hej, han ruller ende hid!

BRAND synker sammen
Ja, hver Slægtens Søn tilldøde
dømmes maa for Slægtens Brøde!

GERD
Tifold større Himmeltelt
spændtes ud, da han blev fældt!
Se, han tumler; se han ruller –
aa, jeg vil ej længer grue;
han er hvid jo, som en Due –!
(skriger i Ræddsel)
Hu, det stygge, stygge Bulder!
(kaster sig ned i Sneen)

BRAND krymper sig under den styrtende Skred og siger oppad

Svar mig Gud, i Dødens Slug; –
gjælder ej et Frelsens Fnug
Mandeviljens qvantum satis –?!

Skreden begraver ham; hele Dalen fyldes.

EN RØST raaber gjennem Tordenbragene

Han er deus caritatis!

Teppet falder.

Innledning til Brand
ført i pennen av Vigdis Ystad

BAKGRUNN

[ Episk Brand] ble aldri mer enn en torso. Etter at Ibsen i mer enn ett år hadde kjempet med utformingen av det episke utkastet uten å kunne fullføre det, fulgte en skjellsettende opplevelse som fikk ham til å legge utkastene til side og ta fatt på det samme stoffet i ny form. I brev til Bjørnstjerne Bjørnson 12. september 1865 finner vi Ibsens berømte ord om at
det ikke vilde gaa med mit Arbejde. Saa gik jeg en dag i Peterskirken […] og der gik der med engang op for mig en stærk og klar Form for hvad jeg havde at sige. – Nu har jeg kastet overbord hvad jeg i et Aar har pint mig med uden at komme nogen Vej og i Midten af Juli begyndte jeg paa noget nyt, der gik frem saaledes, som endnu aldrig noget er gaaet frem for mig […] Det er et dramatisk Digt, Stof fra Nutiden, alvorligt Indhold, 5 Akter paa rimede Vers

Dette betyr likevel ikke at Brand ble unnfanget i Peterskirken. Stoffet hadde Ibsen levd med siden han forlot Norge i april 1864, og det hadde sysselsatt ham lenge før arbeidet med selve dramaet tok til (jf. innledningen til [ Episk Brand]).

Utviklingen hos hovedpersonen har kanskje stått som noe sentralt for Ibsen allerede mens han arbeidet med det episke utkastet. I alle fall kommer den til å prege det endelige dramaets form. Brands indre og hans livsoppfatning fremstilles nærmest monologisk, og spenningskurven er også avvikende fra det som kjennetegner et vanlig drama. Brands monologiske særpreg kan være en arv fra verkets episke forstudier.

Hverken det episke utkastets satirisk fremstilte 17. mai-feiring, hvor en stortalende dikterhøvding lovpriser nasjonens heroiske fortid, eller fortellingen om den unge gutten som hugger av seg fingeren for å slippe krigstjeneste, er tatt med i Brand. Men personene i det endelige dramaet kjenner vi allerede fra [ Episk Brand], der både Ejnar, Agnes, Gerd, Fogden og Doktoren opptrer, og der det også er tale om Brands mor i form av hans uhyggelige erindringer om henne. Det er ikke mange nye personer som kommer til i dramaet – en av de mest markante er den navnløse taterkvinnen i fjerde handling. De største forskjellene består dels i at dramaet (i motsetning til verseposet) fullfører et handlingsforløp, dels i overgangen til dramatisk form. Men i pakt med utvidelsen og omarbeidelsen er også personskildringene bedre begrunnet i relasjon til én underliggede dramatisk konflikt. Just Bing er en av de forskerne som har gått grundig inn på dette (Bing 1919).

Det har vært pekt på at omarbeidelsen har sammenheng med Ibsens særegne dramatiske fantasi. Når han ikke maktet å ferdigstille et epos, kan det skyldes at han ikke var opptatt av sammenhengende tidsforløp, der utvikling over tid måtte skildres detaljert, gjennom en lang serie kronologisk forbundne hendelser. I et drama slipper han å beskrive hvordan Brand og Agnes finner sammen, gifter seg og stifter familie. «Saa nemt gaar det i et Skuespil; et Epos er nødt til at forklare sig nøjere,» som Hans Brix formulerer det (1907–08, 404). Ibsen holder likevel fast ved stoffet og handlingslinjen fra [ Episk Brand], og når han utvider forløpet, lar han handlingen i det endelige dramaet spenne over fem år. Men han konsentrerer handlingen rundt noen få episoder, adskilt av lange tidsrom eller lakuner (tre år mellom annen og tredje akt, om lag et halvt år mellom tredje og fjerde akt og halvannet år mellom fjerde og femte akt). Det er altså bare noen få sentrale episoder innenfor et langt tidsforløp som blir belyst – men de er til gjengjeld sterkt dramatisk ladet.

Helt siden Grimstad-årene hadde Ibsen vært opptatt av de revolusjonære frigjøringsbevegelsene i Europa, og han skrev en rekke dikt med slike emner (se innledningen til [ Episk Brand]). Også flere av hans tidligere skuespill kan tolkes som kommentarer til forhold i samtiden. Dette gjelder ikke minst debutdramaet om opprøreren Catilina (1850), skrevet i forlengelse av revolusjonsåret 1848 og samtidig med den første slesvigske krig i 1849. Borgerkrigsdramaet Kongs-Emnerne (1864) ble til under kriseåret 1863, da det så ut til at den dansk-tyske konflikten om de slesvigske hertugdømmer skulle blusse opp på ny. I Kongs-Emnerne står tanken om rikets samling sentralt. Også i Brand finner vi innslag som uten vansker kan relateres til den politiske situasjonen i årene før stykket ble skrevet.

Europeisk stormaktspolitikk i første del av 1800-tallet hadde ført til kriger og revolusjoner som gjorde at hvert enkelt av de skandinaviske landene følte sin selvstendighet truet. I en slik situasjon oppfattet man et større skandinavisk fellesskap som et vern mot fremmed overmakt, og denne tanken stod sterkt, ikke minst hos de såkalte skandinavistene. Tilhengerne av den skandinavistiske bevegelsen trodde på en særegen kulturell, nordisk identitet, forskjellig fra den europeiske, klassiske og latinsk dominerte. De erstattet gresk og romersk mytologi med den norrøne, og til forskjell fra den europeiske føydale samfunnsstrukturen la de vekt på en skandinavisk samfunnsform, der folkets frihet skulle danne grunnlag for nasjonal og skandinavisk fremgang (et kulturpolitisk argument). Samtidig argumenterte de for et statsrettslig fellesskap (det skandinaviske) som en beskyttelse av disse kulturverdiene, uten at de så noen motsetning mellom den historisk-kulturelle og statsrettslige definisjonen av nasjonsbegrepet.

Skandinavismen ble altså ikke oppfattet som en motsetning til den fremvoksende nasjonalismen, men som en bekreftelse og styrkelse av fedrelandsfølelsen i hvert enkelt land og av fellesskapet mellom de skandinaviske stater. Den skandinavistiske bevegelsen vokste frem i løpet av 1840-årene og satte særlig sitt preg på livet blant studenter, akademikere og liberale politikere. Bevegelsen holdt årlige mønstringer gjennom 1840-, -50- og -60-årene, helt til ideologiens sammenbrudd som følge av den dansk-tyske krig i 1863–64, da hverken Norge eller Sverige kom sin «Broder» i sør til hjelp. Henrik Ibsen hadde lenge hatt sympati med og uttrykt sin støtte til denne samtidig nasjonale og skandinavistiske ideologien.

Da den dansk-tyske konflikten ved juletider 1863 igjen blusset opp i form av krigshandlinger i de sønderjyske områdene, var det mange som talte varmt for norsk og svensk støtte til Danmark. Bjørnson omarbeidet den første versjonen av sin fedrelandssang fra 1859, den senere «Ja, vi elsker», og føyde inn to nye strofer, der det blant annet heter:

nu vi staa tre Brødre sammen og skal saadan staa!

(Bjørnson 1863)

Allerede 12. desember 1863, mens Ibsen ennå bodde i Norge, holdt Studentersamfundet et beveget møte om situasjonen og vedtok en adresse (resolusjon) om støtte til broderfolket i sør. Studentersamfundets tradisjonelle «Fest til Fædrenes Minde» 13. januar 1864 utviklet seg til en skandinavistisk demonstrasjon, der filosofiprofessor Marcus Jacob Monrad talte om Nordens enhet, og der Ibsens venn Michael Birkeland hevdet at Danmarks sak også var Norges sak. Forsamlingen sang unisont Ibsens dikt «Til Fredrik den Syvendes Minde» og «En Broder i Nød!». I diktet om kongen priser Ibsen de danske landsoldatenes tapperhet. Slik lyder det i den opprinnelige utformingen fra 1864:

Derfor frem til Sandhedssejren; Fredrik er i Danskelejren; – Tydsken, Slaven og Kroaten Slaar ej Landsoldaten!

(Ibsen 1864b)

I «En Broder i Nød!» skriver Ibsen at de skandinavistiske løfter om støtte til Danmark kan bli som «Judaskys», hvis ikke «Hver Mand [står] paa Dæk» for å verge naboen i sør (Ibsen 1863b). De nordmenn som sviker sine løfter, gjør best i å fornekte sin egen nasjonalitet. Ifølge Just Bing utløste sangene stormende tilslutning (1919, 54).

Men begeistringen for Danmarks sak kjølnet snart i offentligheten. Stortingsmann Ole Gabriel Ueland skrev straks over nyttår i Morgenbladet under signaturen «En gammel Bonde» at Kongen ikke burde bringe det norske folk inn i striden: «Vi tillade os i al Underdanighed at henvende os til Deres Majestæt med Bøn om, at De ikke indblander de forenede Riger i den tydsk-danske Krig» (Ueland 1864a). Etter at Uelands innlegg var blitt besvart av «En gammel Student», utdypet han sitt synspunkt i et senere nummer av samme avis: Landbefolkningen (dvs. bøndene) hadde ingen grunn til å føle sterkere for Danmark enn for noe annet land, f.eks. Polen, og de hadde ingen grunn til å delta i en krig som ville innebære offer av liv og blod, og som «efter al Rimelighed [vilde] forøge Udgifterne» (Ueland 1864b). På dette grunnlag henstilte Ueland derfor til kong Karl 15. å svare nei til de mange resolusjonenes krav om norsk og svensk deltagelse på Danmarks side i konflikten.

Etter krigsutbruddet fortsatte en heftig pressedebatt. Her ble det sagt at «Norges Interesser» ikke ville bli berørt selv om Nord-Slesvig opphørte å være dansk. I et av innleggene het det også at den nødvendige følge av norsk deltagelse i krigen ville bli «skatternes forøkelse, ruin for skibsrederne, tusener af søfolk brødløse, og forøket statsgjæld. Jeg tviler paa at man er rede til at bringe Danmark saa tunge ofre» (sitert etter Bing 1919, 61).

Just Bing sammenfatter hendelsene og Ibsens reaksjon på dem med følgende ord:

fra Brand – og navnlig fra den første form for verket – fører [traader] tilbake til samtidens diskussion om Norges deltagelse i Danmarks kamp. Selve det nye syn paa Norge og paa Norges folk som fremtrær i Brand stammer derfra, og mangen enkelthet, mangen vending, mangt et slagord kjender man igjen fra Brand, naar man læser den gamle avises [dvs. Morgenbladets] gulnede spalter (Bing 1919, 69).

Den 29. mars 1864, tre dager før Ibsen forlot Norge, behandlet Stortinget spørsmålet om norsk deltagelse i krigen. I samarbeid med regjeringen, som ønsket å stagge kong Karl 15.s skandinavistiske krigslyst, anbefalte en spesialkomité å sette inn hær og flåte til Danmarks hjelp, men de ville gjøre dette avhengig av allianse med og støtte fra en av vestmaktene (England). Et slikt forbehold ble vedtatt. I Morgenbladet ble det uttrykt at «Det nytter lidet at gaa i borgen for sin broder, naar man ikke har formue til at betale hans gjæld» (sitert etter Bing 1919, 66). Etter Stortingets avstemning erklærte avisen seg tilfreds med utfallet.

Men det var fremdeles noen som ikke ville gi opp. Den 2. april holdt teologen Christopher Bruun (1839–1920) en tale i Studentersamfundet der han manet til bevarelse av Nordens enhet og understreket hva det innebar av forpliktelser. På dette tidspunkt var det klart at ingen av studentene ville melde seg til frivillig krigstjeneste, og Bruuns tale tok form av strenge ord om dem som svek de ideelle krav (Sletten 1949, 270).

«Se, således dør et menneske den åndelige død, når han sier sin idealitet farvel, og således lærer også et folk å tape troen og synke henimot sin moralske oppløsning» (1949, 57). Bruun selv tok konsekvensene av sitt standpunkt og meldte seg til frivillig krigstjeneste på Danmarks side.

Christopher Bruun skulle senere i livet bli en kjent folkehøyskolemann og prest, og forfatter av en rekke religiøse skrifter. Han hadde avlagt teologisk embetseksamen i 1862, samme år som han også deltok ved de skandinaviske studentermøtene i København og Lund. Som student var han påvirket av hegelianeren og filosofiprofessoren M.J. Monrads filosofi og hans krav om å holde fast ved de evige ideer. Bruuns biograf, Klaus Sletten, skriver at «‹midt under endelighetens jammerlighet› [var ikkje Monrad] mann for å syne korleis denne høge idealitet skulle gjennomførast i livet» (Sletten 1949, 23). Bruun selv ville nemlig forene ideal og virkelighet. Hans kristendomsforståelse stod dessuten N.F.S. Grundtvigs nær, men han hadde opplevd en religiøs krise som ifølge Sletten fikk ham til å spørre: Er kristendommen sannhet, bekreftet ved Jesu oppstandelse fra de døde? I sin søken gjorde han seg kjent med Søren Kierkegaards filosofi, som han for alvor studerte i 1863. Han «kom inn under Kierkegaards veldige åndsmakt. Det merkte han for livet» (1949, 39). Men heller ikke hos Kierkegaard fant Bruun den forening av kristendom og naturlig menneskeliv som han søkte; Kierkegaard manglet etter Bruuns syn sans for virkeligheten og elsket lidelsen for dens egen skyld (1949, 37).

Den 25-årige Bruun oppholdt seg høsten 1863 i Roma sammen med sin mor og to søsken. I et dagboksnotat fra 30. januar 1864 skriver han:

Eg undrast på om det finst eit drama som syner korleis ein idealitet som strider seg fram, kan koma til å gå imot det hjartelaget som trivst i daglegstova. Det er livsens strid […] Ofte kjem dei [dvs. idealet og dagleglivet] til å stå imot einannan, så ein lyt velja mellom dei (sitert etter Sletten 1949, 48).

Bruun var fylt av idealisme og kallsiver da han midt i februar 1864 meldte seg som frivillig og reiste nordover til dansk tjeneste. Under et midlertidig opphold i Kristiania skrev han 18. mars til sin mor: «Jeg føler meg drevet til å vitne om at der er ideer som gir livet skjønnhet og innhold, og at de vel er verd at man fastholder dem i et helt livs kamp like inntil døden.» I samme brev skriver han at han som kristen er fortrolig med tanken på martyriet (Sletten 1949, 55).

Den 4. april reiste Bruun sørover med båt fra Kristiania og ble som én av i alt 17 norske og svenske frivillige innskrevet i 10. regiments 1. kompani, med tjeneste på Als og ved Dybbøl. Han utmerket seg med sin ro og tapperhet. Under den midlertidige våpenhvilen 12. mai – 25. juni ble han overflyttet fra Als til Fyn, og etter at en ny fredsavtale var undertegnet 1. august 1864, forlot han sitt korps og vendte til fots tilbake til Roma, dit han nådde frem 9. september 1864 (tre uker før Ibsen vendte tilbake fra Ariccia). Han ble værende i Roma til midten av mai 1865, da han reiste hjem til Norge. I løpet av vinteren 1864–65 var han stadig sammen med Ibsen, men han skal aldri ha fortalt noe om samtalene dem imellom (Sletten 1949, 158).

Klaus Sletten sammenfatter Bruuns krigserfaringer, med tillegg av et sitat fra Bruun selv:

Det var ei høgare rettferd Bruun hadde fått innsyn i. Som Israels profetar kjende han seg fullt og fast overtydd om at det var Herrens krigar han førde. «Den som aldri har følt hva det vil si å stå helt alene, helt alene med den sannhet han skal verje [sic], han er ikke blitt myndig i Herrens kriger» (1949, 97).

Ibsen meldte seg ikke til frivillig krigstjeneste. På sin reise sørover mot Roma oppholdt han seg i København 18. april 1864, da Dybbøl skanse falt og det danske nederlaget var et faktum. Berlin nådde han tidsnok til å oppleve den tyske seiersparaden der 4. mai – noe som gjorde et uutslettelig inntrykk på ham, og som han senere bittert omtaler i flere brev. Til Bjørnson skriver han 28. januar 1865:

de sørgelige Tanker paa Forholdene hjemme kan jeg ikke løsrive mig fra og har ikke kunnet det under hele min Rejse. Var jeg bleven længere i Berlin, hvor jeg saa Indtoget i April [må være feilerindring for 4. mai] og saa Pøbelen brølende vælte sig mellem Trofæerne fra Dybbøl, saa dem ride paa Lavetterne og spytte i Kanonerne – i de samme Kanoner, der ingen Hjælp havde faaet og som dog havde skudt fra sig saalænge til de vare sprungne – da ved jeg ikke hvor meget jeg havde beholdt igjen af min Forstand.

Og i et tidligere brev til Bjørnson, 16. september 1864, hadde han skrevet: «De politiske Forholde hjemme har bedrøvet mig meget og forbittret mangen Nydelse for mig. Løgn og Drømme var altsaa det Hele. Paa mig vil ialfald de sidste Tiders Begivenheder faa megen Inflydelse.»

Vel ankommet Roma (18. juni 1864) var Ibsens harme så sterk at han i begynnelsen var ute av stand til å gi sine opplevelser dikterisk uttrykk, men det gikk ikke lang tid før den første versjonen av det store straffediktet «Till de medskyldige» fant veien til papiret (jf. innledningen til [ Episk Brand]). Dette skulle danne innledningen til et større verk, helt i stil med prolog-tradisjonen fra det antikke drama – en tradisjon som også ligger til grunn for de prologer som innleder Johann Wolfgang Goethes Faust, Lord Byrons Don Juan og Frederik Paludan-Müllers Adam Homo. Men Ibsens prolog fikk et spesielt preg: Han benyttet den til å si både seg selv og sine landsmenn en sannhet om svik og unnfallenhet, skjult under et dekke av store ord og selvskryt. Handlingen i det ufullførte eposet rommer to konkrete eksempler på denne motsetningen, i form av en bombastisk 17. mai-tale om Norges store fortid, satt i grell kontrast til historien om en ung mann som hugger fingeren av seg for å slippe krigstjeneste.

Som allerede nevnt, kom hverken prologen eller de to omtalte hendelsene med i det endelige dramaet. Men de konkrete skildringene av natur og folkeliv fra [ Episk Brand] føres videre når stoffet gjenoppstår i dramatisk form. Også den aktuelle historiske og politiske bakgrunnen er felles for det episke utkastet og det senere dramaet, som klarere og mer direkte enn noe tidligere Ibsen-drama forholder seg til religiøse og politiske stridsspørsmål i samtiden. De ulike historiske posisjonene representeres i dramaet av personer med tydelige forbilder i det virkelige liv. For å klargjøre de dramatiske konfliktene er det derfor i dette tilfellet naturlig å beskrive konfliktstoffet i tilknytning til en omtale av hvilke modeller Ibsen kan ha forholdt seg til i personfremstillingen (jf. nedenfor, særlig under Bakgrunn i norsk kirkehistorie og Brand og Kierkegaard).

Fremstillingen av naturen og miljøet i Brand har ofte vært satt i sammenheng med Ibsens reise til Vestlandet sommeren 1862. Halvdan W. Freihow skriver: «Det er kjendt at ferdi frå Lom over Sognefjell til Luster i Sogn i 1862 er ein fyresetnad for landskapet i ‹Brand›» (1936, 10). Ibsen selv skal også ha uttalt til stortingsmann Ole Langeland fra Sunnylven at han hadde hentet motivet til Brand herfra (Freihow 1936, 17).

Ibsen ble 24. mai 1862 tildelt et stipend på 110 spesidaler fra Det Akademiske Kollegium for å samle folkeminner (viser og sagn). Han planla innsamlingsarbeid i Sogn og ytre Hardanger, og slik kom han til å legge ut på sin hittil lengste reise i Norge. Ferden gikk fra Kristiania med tog til Eidsvoll og fortsatte med hjuldamper opp Mjøsa til Lillehammer. Derfra dro Ibsen videre 26. juni, delvis med hesteskyss, delvis til fots, gjennom Gudbrandsdalen og over Sognefjell til Vestlandet.

Underveis overnattet han i de første dagene av juli på prestegården i Lom hos sogneprest Julius Aars. Minner om Ibsens opphold er gjengitt i Elise Auberts bok Fra de gamle Prestegaarde (Aubert 1902, 131). Her fikk han kanskje høre historien om den rike odelsjenta Rønnaug fra Graffer, bygdens mektigste gård, som giftet seg «under sin stand» med lensmann (senere stortingsmann) Staff fra Toten. Ekteskapet var ulykkelig; både svigermoren Mari Graffer og Rønnaug selv unnlot aldri å minne mannen om hans underlegne økonomiske stilling før ekteskapet, og de benyttet alle anledninger til å demonstrere sin egen families rikdom. Da svigermoren var død, fant man pengesedler stukket inn mellom dynene i sengen hennes, og etter at Staff selv døde, kledde hustruen ham i de fillene han hadde hatt på seg da han kom til gårds, og nektet presten å holde liktale over ham (1902, 55–61).

Ibsen fortsatte vestover mot Røysheim i Bøverdalen. Dikteren har etterlatt seg ufullførte dagboksnotater og nedtegnelser fra reisen. De dannet grunnlag for en serie artikler i Illustreret Nyhedsblad 1862 (nr. 42, 43 og 45). Dagboken skildrer den videre ruten fra Bøverdalen: «Bæverthun – Hestbræpiggen – Smørstabtinden – Galdhøen, Fanaraaken (dejlig!). Hvilestederne og Maaltid – Nedstigning; Horungerne, Skagastølstinderne og Ringstinderne – Helgedalen og Fortun. Kom ned til Skjolden om Aftenen Kl: 8» (NBO Ms. 8° 2603).

Da hadde Ibsen og hans følge vært underveis i 16 timer, gjennom et av Norges mest dramatiske høyfjellslandskap, preget av ville fjellpartier dekket av evig sne og is. Her ligger Skagastølstindene, som også er emne for et av Henrik Wergelands velkjente dikt, «Paa Skakastølstinden» i Digte : anden Ring, skrevet 30 år tidligere. Wergeland skildrer landskapets veldige fjellformasjoner med «blaalig Bræ til Sværd, / det svarte Bryst til Skjold […] den Mast af Steen med Fløi af Iis» . Dikteren ser tinden stige opp av tåken som et svimlende frihetssymbol, dit intet levende vesen, bare hans egen tankeflukt, kan nå:

En dristig Falk kan række hid. Men did? Min Tanke gaaer kun did, den Falk ifra mit Sind […] En Snehvirvl rundt den svarte Spids, liig splintret Seil om Mast! […] Du Chaos’ Horn, du vover ind i Himlen bore dig?

(Wergeland 1918–40, b. 1:1, 420–24)

Også Johan Sebastian Welhaven har i diktet «I Uvejret» (1848) skildret en vandrer i et lignende fjellandskap:

Hvor mægtigt rager Fjeldet ind i Skyens Kamp med snedækt Tind, hvor mægtigt sænkes det igjen, og strækker sine Rødder hen blandt Ur og Lyng og Bakkeheld, der atter stige op til Fjeld, hvorover Blikket skimte kan i Mulm og Glød et Jøtunland, […] Og slog nu Lynet i hans Barm, da steg han som Elias op med frejdig Sjel i Flammekarm.

(Welhaven 1990–92, b. 2, 194)

Ibsens korte dagbokskarakteristikk av Fanaråken ( «dejlig!») er bare å regne som et stikkord, men han tar senere sitt monn igjen i [ Episk Brand] og Brand.

Kanskje var det ikke naturen alene som gjorde inntrykk. I følget sammen med Ibsen over fjellet gikk blant andre den katolske presten ved St. Paul kirke i Bergen, Christopher Holfeldt-Houen. Pateren var en høy, mørk og svartkledt mann, viden kjent for sin sterke selvstendighetstrang. Underveis kom følget ut for uvær og måtte søke ly i en gammel stenhytte (Freihow 1936, 14–15).

Vel nede i Fortun på vestsiden av fjellet reiste Ibsen med dampskip fra Skjolden via Lærdal og Aurland og videre ut Sognefjorden, til han gikk fra borde i Vadheim 7. juli. Der tok han landeveien fatt nordover til Sande i Sunnfjord, hvor han overnattet; videre forbi Førde i Sunnfjord til Vassenden i Jølster og langs det lange Jølstervatnet til Skei. Herfra gikk han veien «gjennem Førdeurden, en forfærdelig Dal eller snarere Klipperevne og over Brehejmsvandet» (NBO Ms. 8° 2603). Landskapet omkring Breimsvatnet i Nordfjord beskriver han slik:

«Dalføret her er igrunden ikke andet end en Revne mellem de bugtede, uhyre, sønderrevne Fjeldmure, og fyldt med nedstyrtede Tinder og Bergstykker, saa store, at man kunde udhule en heel Domkirke i mangen en af dem» (Ibsen 1862b). Den 16. juli gikk Ibsen over fjellet til Utvik, og derfra reiste han med båt over Nordfjorden til Faleide. Herfra fulgte han landeveien nordvestover til Hornindal og videre nordøstover til Sunnylven på Sunnmøre, hvor han stanset i Hellesylt. Ibsen oppholdt seg her fra 11. til 16. juli, før han tok dampskipet «Søndmøre» ut fjorden til Sjøholt. Fra Sjøholt dro han så videre til Solnør i Skodje, der han besøkte stortingsmann, senere sorenskriver Ludvig Daae (1829–93), Susanna Daae Ibsens fetter. Fra Solnør dro Ibsen til Vestnes og derfra med skip til Veblungsnes, som den gang var det sentrale strandstedet nederst i Romsdalen. Man må anta at ferden videre tilbake til Kristiania gikk opp gjennom Romsdalen over Lesja og videre ned gjennom Gudbrandsdalen.

Ibsen oppholdt seg altså med sikkerhet minst seks dager i den trange, ville Hellesylt-bygden i Sunnylven på Sunnmøre (Freihow 1936, 12). De barske naturforholdene i denne bygden er gjentatte ganger kommentert i Ole Barmans erindringer fra hans tid som prest her (1861–67). Barman oppgir at skred og naturkatastrofer er alminnelige i området. Om sunnylvingen skriver presten:

Han maa, vil han redde sig for fare i den trange, dybe dal, erindre disse ord: «jeg gaar i fare, hvor jeg gaar». Gaar han i dalen, kan han vente, at der kommer over ham […] isskred, jordskred eller stenskred, og gaar han i de høie fjelde, maa han tage sig vel i vare og være sikker paa, at den sten han vil træde paa ligger stødt. […] Stenen gaar løs og tager manden med sig udover fjeldet i søen (Barman 1904, 9).

Folket hadde sin egen måte å beskytte seg på: «Her og der kommer hvert aar skred gang paa gang ned, men hvor en fjeldvæg er saa høi, at den kan naa over taget af et hus, der sætter de sin bolig. De tænkte skreden vil hoppe over huset, og jeg er tryg» (1904, 27).

Mange detaljer i dette bygdelandskapet kan ha satt sitt merke på topografien i Brand. Ibsen kan ha bodd på Jogarden Korsbrekke, rett under Strandheimsnibba. Nede på øren lå den rødmalte gården til enken Kristiane Hellesylt. Den nye Sunnylven kirke, innviet i 1859, lå på en bakke ved elven. Bygdens gamle stavkirke var blitt ødelagt av et sneskred i 1726, og den kirken som var reist som erstatning, ble revet for å gi plass til den nye fra 1859. Det var tatt ut tomt til ny prestegård på veien fra Hellesylt til Langeland, «ein liten rudning i ei urd, der uppbrotne steinar kunde nyttast til steingjerde kring ein liten hage» (Freihow 1930, 135). Presten Barman beskriver tomten slik: «en høi fjeldrand og ovenpaa her en flade bevokset med lyng […] Grunden var stenhaard rødaur […] en lyngrab [hvor de kunne] sidde trygge og høre paa dunderen og bragene fra sne- og stenskred» (Barman 1904, 28–32).

I Sunnylven må Ibsen også ha sett en ung, sinnslidende kvinne, den vakre 24-årige Ingeborg Hellesylt (1842–1927), kalt «Tullje-Ingebør». Hun klatret gjerne høyt opp i berghamrer og bratte fjellsider, der hun ropte og skrek og rullet sten ned mot bygden. Ingeborg kan ha gitt impulser til Gerd, slik også andre trekk ved landskap og befolkning kan ha vært med som inspirasjon for det senere diktverket.

Også mer generelle forhold i datidens Norge preger virkelighetsbildet i Ibsens drama. Tekstens beskrivelse av kirkelig og verdslig forvaltning svarer til samtidens norske forhold. Med formannskapslovene i 1837 ble det gamle embetsmannsstyret etter hvert avløst av lokalt selvstyre, og i løpet av 1800-tallet ble den lokale kirkelige forvaltningen del av kommunalforvaltningen. Det ble opprettet sognestyrer som skulle ta seg av skole- og fattigsaker, helsestell, veibygging og kirkesaker. Men det var fortsatt store sosiale forskjeller mellom allmuen, dvs. bondebefolkningen, og øvrigheten, representert ved et hierarki av embets- og tjenestemenn.

Fogden hadde en høy posisjon, dels som administrativ, dels som rettslig embetsmann for et større landdistrikt, et fogderi (jf. kommentar til ). Den verdslige og geistlige myndighet på 1860-tallet var fortsatt sideordnet, med fogden som den øverste verdslige myndighet i et distrikt. Biskopen var øverste kirkelige tilsynsmann i bispedømmet, som bestod av flere prostier. Prosten var øverste geistlige leder i prostiet, som bestod av flere prestegjeld, og hvert prestegjeld kunne ha flere sogn. Sognepresten ledet prestegjeldets kirkelige liv.

Ibsens tekst fremstiller en bygd hvor det hersker ren nød og matmangel. I forhold til opplysningen om at handlingen i Brand skal foregå «i vor Tid», er dette uhistorisk, men slike forhold lå likevel ikke langt tilbake i tid. Hungerkriser var vanlige i Norge på 1700-tallet. I perioden 1739–42 var det en rekke dårlige kornår, men etter 1742 var det slutt på åpen hungersnød langs hele kysten fra Agder til Nord-Norge. Hungersnød ble nå et østlandsfenomen, med katastrofeår i 1772–73, 1789, 1801 og 1809. Sykdomsepidemier med høy dødelighet var stadig vanlige overalt, men gjorde seg langt mindre gjeldende etter hvert, og den generelle dødeligheten falt markert og varig fra 1815 (Dyrvik 1978, 85–96).

Skildringen av taterfølget i Brand har imidlertid rot i samtidige forhold. Taterne var tallrike i store deler av landet på 1800-tallet, men levde som en marginalisert befolkningsgruppe, utstøtt fra «det gode samfunn». Ved folketellingen 1845 ble antallet tatere satt til 1145 i landet som helhet (Sundt 1852, 311). De var særlig tallrike i distriktene fra Skien og videre langs kysten vest- og nordover. Taterne utgjorde en sammensatt gruppe både med tilknytning til sigøynere og med innslag av etniske nordmenn, som av ulike grunner var kommet på fantestien, det vil si var blitt omstreifere uten fast yrke og bopel. Fant var den vanligste samlebetegnelsen på slike omstreifere. Teologen Eilert Sundt (på folkemunne kalt Fantesundt) gjorde en stor innsats for å skape forståelse blant politikere og øvrighet for det såkalte fantefolkets situasjon, og han utgav fra og med 1850 en serie beretninger om de elendige levekårene for denne befolkningsgruppen. Der skriver han blant annet: «Vistnok hænder det altfor ofte, at letsindige Mennesker, som oprindeligen have tilhørt det bedre Samfund, forlade dette og slaa sig i Lag med Fanterne, ja gifte sig ind i Fantefølgerne» (Sundt 1852, 5).

Taterne ble betraktet som en belastning både for bondebefolkningen og for den øvrighet som etter hvert ble presset til å påta seg et større ansvar for å integrere disse omstreiferne i det alminnelige samfunnsliv. Prestene på landsbygden skulle føre manntall over alle tatere i sitt distrikt. Fattigloven av 1845 fastsatte forhøyede straffer for «Betlere, der vandre om fra Sted til Sted i Flok og Følge» og beordret politimyndigheten til «uden Lov og Dom at indsætte [drikkfeldige eller arbeidsløse personer] i Arbeidshuuse» (Sundt 1852, 310). Amtmannen kunne ifølge fattigloven dømme omstreifere og tatere til opphold i arbeidsanstalt i inntil ett år.

I forlengelse av løsgjengerloven av 1849 ble det etter hvert satt i gang ulike tiltak for å bedre taternes situasjon, blant annet i form av tvungen religionsundervisning, dåp og konfirmasjon og opprettelse av egne arbeidsanstalter der taterne skulle læres opp til større ansvarsfølelse og arbeidsiver.

Den lovpålagte religiøse oppdragelse av taterne henger sammen med at religionen på denne tid hadde klar symbolverdi på alle livsområder. Den preget på en helt annen måte enn i våre dager kulturliv, utdannelse, politikk, forestillinger om det nasjonale osv.

BRAND OG KRISTENDOMMEN

Referanseramme, handling, bilder og uttrykksmåte i Brand er på en gjennomgripende måte hentet fra bibelsk sammenheng, samtidig som teksten spiller på vesentlige trekk i samtidens norske kirkehistorie. Ibsen gjorde også hovedpersonen i sitt dramatiske dikt til prest. Likevel motsatte han seg en religiøs tolkning av verket. I et velkjent brev til Georg Brandes 26. juni 1869 skriver han:

«Brand» er bleven mistydet; ialfald ligeover for min Intention […] Mistydningen har aabenbart sin Rod i at Brand er Prest og at Problemet er lagt i det religiøse. Men begge disse Omstændigheder er ganske uvæsentlige. Jeg skulde været Mand for at gjøre den samme Syllogismus lige saa godt om en Billedhugger eller en Politiker, som om en Prest. Jeg kunde faaet den samme Frigjørelse for Stemningen, der drev mig till at producere, om jeg, istedetfor Brand, havde behandlet f: Ex: Galilæi, (med den Forandring at han naturligvis maatte holde sig stiv og ikke indrømme at Jorden stod stille;) […]

Men Ibsen hevdet selv at den tyske oversetteren Alfred von Wolzogen hadde gitt uttrykk for «alt det som overhodet er nødvendig for en riktig forståelse av diktverket» (udatert brev til Wolzogen, [desember 1876]), da Wolzogen i sitt forord til oversettelsen understreket at Brand «har sine røtter helt og holdent i en kristen-religiøs verdensanskuelse» (Ibsen 1877, VII; til norsk ved HIS). I et senere brev til Brandes (15. juli 1869) utfylte Ibsen synspunktet:

Hvad jeg ytrede om «Brand» maa jeg fastholde. At Bogen kan have givet Pietismen noget at hælde sig till, vil De dog ikke lægge mig till Last. De kunde ligesaa gjerne bebrejde Luther, at han indførte Spidsborgeriet i Verden; dette laa jo dog ikke i hans Hensigt og han faar derfor være angerløs.

På tilsvarende måte uttrykker Ibsen seg i brev til Laura Petersen (senere gift Kieler) 11. juni 1870: «‹Brand› er et æsthetisk Værk helt og holdent og ikke en Smule andet. Hvad den kan have nedbrudt eller opbygget, er mig aldeles uvedkommende.»

Likevel hevdet Georg Brandes at den religiøse tendensen i Brand var så «hensynsløs[t] og udelukkende» at den skadet verkets litterære kvalitet (Brandes 1866). Også mange andre har sett det religiøse innholdet i Brand som det primære (jf. Mottagelse av utgivelsen). Under arbeidet med Brand skrev Ibsen 12. september 1865 til Bjørnstjerne Bjørnson og fortalte at han på denne tid ikke leste annet enn Bibelen:

«den er kraftig og stærk!» Lesningen må ha inspirert dikteren. Et meget stort antall tekststeder i dramaet lar seg på en eller annen måte føre tilbake til både Det gamle og Det nye testamente.

Et problem med å kunne fastslå nøyaktig hvilke bibelsteder Ibsen kan ha alludert til, er at det på denne tiden var en rekke bibelutgaver i omløp i Norge, og de var alle nokså forskjellige fra dagens. På markedet fantes det bibler som var utgitt på privat initiativ, og en rekke ble distribuert i vårt land på Det Brittiske og Udenlandske Bibelselskabs bekostning. Mange har naturlig nok også benyttet danske bibelutgaver. (Se for øvrig om ulike bibelutgaver i innledningen til Catilina 1850, HIS 1k, 39–40.) Bibelsitatene i kommentarene til denne utgaven av Brand følger Bibelselskapets utgave av 1854, fordi dette er den norske bibelutgaven som i tid ligger nærmest Brand. Til disposisjon i Den Skandinaviske Forening i Roma kan Ibsen også ha hatt en svensk eller dansk bibel. Han hadde på dette tidspunktet vært igjennom en omfattende økonomisk krise, og vi vet ikke om han hadde med seg en bibel fra Norge da han forlot landet og lagret alle sine eiendeler i Kristiania.

Brand spiller på stoff fra skapelsesberetningene i Bibelens første bok, og dveler ved hvordan mennesket opprinnelig var skapt i Guds bilde før syndefallet fikk sine dramatiske konsekvenser. Det brukes forestillinger fra de store fortellingene om Isak og troens far Abraham og om Moses og folkets vandring gjennom ørkenen til det lovede land. Ganske særlig er en lang rekke bilder og motiver hentet fra profetbøkenes advarsler om at Herren vil straffe folkets frafall.

Gjennom hele Brand er Det gamle og Det nye testamentes oppfordring til omvendelse og nytt liv et gjennomgangstema. Det er nedslag av mye nytestamentlig materiale, men utvalget er selektivt, med større vekt på evangeliene enn på brevmaterialet. Fra Det nye testamente tar Brand opp tråden med historien om døperen Johannes som varsler at Herrens dag er nær, og maner folket til å trekke konsekvensene av det. Brand benytter mye stoff fra Jesu forkynnelse og har mange allusjoner til begivenhetene i evangelienes påskeberetninger og til den grunnleggende kristne forestillingen om Jesu soningsdød for menneskenes synder. Det spilles også på en rekke av de store endetidsforestillingene i Bibelens siste bok, Johannes’ åpenbaring.

Et sentralt punkt som kan være bygget på både gammel- og nytestamentlig stoff, er Brands avvisning av sin mor når hun ber om sakramentet på dødsleiet. Dels kan en nøkkel til forståelse ligge hos profeten Esekiel, som feller dom fordi «du haver formeret din Formue ved din Viisdoms Mangfoldighed, ved dit Kjøbmandskab, og dit Hjerte er ophøiet for din Formues Skyld» (Esek 28,5). I fortsettelsen presiserer Esekiel at straffen kommer fordi «du holdt dit Hjerte som Guds Hjerte». Nøkkelstedet i Det nye testamente kan være fortellingen om den rike, unge mann, der Jesus sier: «Vil du være fuldkommen, da gak hen, sælg hva du haver og giv Fattige det, og du skal have et Liggendefæ i Himmelen […] Men der den unge Karl hørte det Ord, gikk han bedrøvet bort; thi han havde meget Gods» (Matt 19,16–26).

Det dreier seg altså om et bredt bibelsk utvalg. Bilder og tanker fra Det gamle testamente spiller en så sentral rolle for de handlendes tanker og for fremdriften i handlingen at det gir dramaet et visst gammeltestamentlig preg. Materiale fra profetbøkene dukker ofte opp – blant annet fra de «små» profetene Joel og Sefanja, og spesielt fra en av jødefolkets viktigste profeter, Esekiel (500-tallet f.Kr.). Første del av den lange og vanskelig tilgjengelige Esekielboken inneholder domsutsagn i ord og bilder som varsler at Guds straff vil komme over Jerusalem. Senere dreier perspektivet, og profeten formidler trøst og løfter, blant annet om gjenreisningen av Israel. Esekiel er en av de store profetskikkelsene i Det gamle testamente som er prest. Han er også den eneste av dem som, i likhet med Brand, er gift, og i Esekielbokens 24. kapittel hører vi både om hvordan han selv skal være

«en Lignelse for det gjenstridige Huus», og at også profetens ektefelle skal spille en rolle i forbindelse med de tegnene på Herrens vrede som går forut for straffen gjennom folkets deportasjon:

Og Herrens Ord skede til mig, sigende: Du Menneskesøn! see, jeg vil tage fra dig dine Øines Lyst ved en Plage; men du skal ikke hyle og ei græde, og din Graad skal ei komme (frem). Hold stille fra at jamre, hold ikke Sorg for de Døde, bind din Hue paa dig, og du skal drage dine Skoe paa dine Fødder […] Og jeg talede (dette) til Folket om Morgenen, og min Hustru døde om Aftenen.

Handlingen i Brand kretser blant annet rundt nødvendigheten av å bygge en ny kirke for menigheten. Når Brand river den gamle kirken og oppfører en ny, er det en tematisk tilknytning til Esekiel, som får en rekke visjoner om templet i Jerusalem. Først vil Herrens straff ramme templet i form av at det blir ødelagt, og vi får også i detalj høre om hvordan et nytt tempel skal oppføres og brukes.

I et par tilfeller kan Esekielboken også på annen måte kaste lys over det som skjer i Brand. Et første eksempel kommer allerede under listen over de handlende, der det presiseres at «Handlingen foregaar i vor Tid». Når Brand i annen akt kommer ned til bygden, er det hungersnød, noe det ikke hadde vært i Norge på et par generasjoner da Ibsen skrev stykket. Hos profeten Esekiel er imidlertid hungersnød blant tegnene på Herrens dom (jf. Esek 5,16). Et annet eksempel kommer i fjerde akt, der Fogden forteller om et underlig hull i veggen på det gamle gudehovet som en gang stod der kirken nå er plassert. Hovet er forlengst borte, men Fogden sier at «i min Bedstefaders Dage / et Hul i Væggen stod tillbage!» (HIS 5, ). I Esekielboken brukes bildet av et hull i veggen til helligdommen på to forskjellige måter. I kapittel 8 skal profeten bryte et hull og betrakte «de onde Vederstyggeligheder, som de gjøre her». Neste gang – i kapittel 12 – skal han bære sine saker ut gjennom hullet, og «Siig: Jeg er Eders underlige Tegn; saasom jeg haver gjort, saaledes skal E der gjøres, de skulle bortføres» . Egil A. Wyller har pekt på en sammenheng mellom Brands fjerde akt og Esekiel 8,7 (1996, 138).

Underveis har Esekielboken og Brand dessuten en lang rekke felles bilder og forestillinger som hos Esekiel ofte peker i retning av en forestående dom og straff. En rekke av dem forekommer også i andre bibelske bøker, men det er en viss konsentrasjon av dem i Esekielboken, for eksempel straffende sverd (5,17), blåseinstrumenter som varsler at enden nærmer seg (33,3), skred (38,20), verop over folket (13,3), de falske hyrder (34,1–10), folket som sammenlignes med sauer som skal få gresse på høye fjell (34,11–16), men som likevel slipper opp for brød og vann (4,17).

Brand rammes også inn av scener med et doms- og endetidspreg som kan alludere til Esekiel. Det truende været (Esek 1,4; 13,13) og vekten på øst og nord som suspekte himmelretninger (kapittel 8–9) finnes også i Brand. Mot slutten av stykket suppleres domsbildet med inntrykket av endetidsforestillinger. Femte akt foregår halvannet år etter julaften i fjerde akt, og altså i tiden omkring 24. juni – døperen Johannes’ dag i kirkeåret, slik det har vært påpekt av Trausti Ólafsson (2003, 161). Med den betydning Ibsens sceneanvisninger generelt har, kan det også ha vært andre som har påpekt dette. Det nye testamente sier at Johannes er røsten som roper i ødemarken, og i dramaets sceneanvisninger blir også ødemarken understreket med økende tyngde. Også femte akts mange henspillinger på Johannes’ åpenbaring er med på å fremheve at enden er nær.

Slik griper Brand tak i en rekke bibelske hovedtemaer. Men vi får egentlig ikke vite så mye om Brands forkynnelse og om hans forhold til sine sognebarn. I det som kommer frem, blir det klart at han fanger opp den første halvdelen av døperen Johannes’ rop: «omvender Eder», men vi hører ikke at han følger Johannes når døperen fortsetter: «og troer Evangelium!»

I luthersk sammenheng blir evangelium brukt i vid forstand, men ofte også med den egentlige betydningen ‘den trøstende forkynnelse av nåde’. Bekjennelsesskriftet Confessio Augustana fremhever allerede i paragraf 4 og 5 hvordan
menneskene ikke kan bli rettferdiggjort overfor Gud ved egne krefter, fortjenester eller gjerninger, men at de blir rettferdiggjort uten vederlag for Kristi skyld når de tror de blir tatt til nåde, og at syndene blir forlatt for Kristi skyld […] For at vi skal komme til denne tro, er det innstiftet en tjeneste med å lære evangeliet og meddele sakramentene (Mæland red. 1985, 30–31).

Disse forestillingene har luthersk tradisjon holdt fast ved som «det ene nødvendige». I forlengelsen skilles det gjerne mellom «lov og evangelium», og konvensjonell luthersk forkynnelse har, med Paulus, understreket hvordan tilkortkommenhet overfor Guds lov fører til åpenhet for evangeliet. Dermed vil de gode gjerninger komme som frukt i hver enkelts liv. Stilles spørsmålet i utgangspunktet som «Hvor mye skal jeg gjøre?» eller «Hva skal jeg gjøre?», vil svaret lett kunne bli som Brands. Men luthersk sett er gjerningene først og fremst en konsekvens av troen, og ikke noe primært.

I teksten dominerer altså forestillinger om dom og straff som gjerne knyttes til Det gamle testamente. I Brands forkynnelse legges det ikke samme vekt som i evangeliene på Jesu sonende lidelse og død og på hans oppstandelse.

Når Brand spør om menneskets vilje overhodet kan utrette noe for frelsen, kommer han ganske nær den katolske posisjonen Erasmus forfektet i sin strid med Luther. Dette var et kjernespørsmål i en av de helt store kontroversene i Europas kulturhistorie. Erasmus hevdet:

Etter min mening er det mulig å definere den frie vilje på en slik måte at vi unngår å stole for mye på våre fortjenester og mangler […]. For meg virker det som om dette oppnås av dem som tilskriver alt den nåde som først beveger oss, og tilskriver menneskets vilje bare noe som gjelder anstrengelsen ved å fortsette og ikke forlate nåden. For siden alle ting har tre deler – en begynnelse, en fortsettelse og en slutt – er nåden aktiv først og sist, slik at det bare er i fortsettelsen at den frie vilje kan virke (Erasmus 1961, 85–86; til norsk ved HIS).

Dette kommer nær uttrykket quantum satis, den apotekerlatinske betegnelsen for det tilsetningsstoffet som avrunder en resept. Erasmus’ poeng er at selv om Gud er aktiv både i begynnelsen, fortsettelsen og slutten av det kristne liv, har mennesket en fri vilje og må bruke denne til å velge det kristne og etter evne handle i tråd med et slikt valg. Selv om det derfor egentlig er Guds nåde det hele veien kommer an på, betoner Erasmus at også menneskets vilje spiller en rolle.

Luthers posisjon innebar et annet syn. «For å gjøre en lang historie kort: tror vi at Kristus har løskjøpt menneskene ved sitt blod, tvinges vi til å medgi at hele mennesket var fortapt» (Luther 1979–83, b. 4, 351; til norsk ved HIS). Luther skilte mellom to områder av virkeligheten: det verdslige og det religiøse. Han understreket at på det religiøse område – stilt overfor Gud – er mennesket totalt ødelagt og kan ikke gjøre noe for å bli frelst, men er fullstendig avhengig av å motta Guds nåde. I forlengelsen vil gode gjerninger komme som troens frukt.

Når menneskene innser sin situasjon, bekjenner sine synder og ber om Guds nåde, skal de kunne stole på at denne vil de få for Kristi skyld. Det gir en frelsesvisshet som katolikker ikke gir tilsvarende uttrykk for, og som Brand ikke viser.

Vi vet ikke hvor mye av Luther selv Ibsen har kjent, men Brand berører en grunnleggende luthersk forestilling om nåde og tilgivelse for dem som tror og bekjenner sine synder, uten at verket fullt ut gjør den til sin egen kristendomsoppfatning. Det er derfor nærliggende å spørre hvor representativ religiøsiteten i Brand som helhet er, i forhold til den lutherske kirke. Reformatorenes hovedanliggende var tanken om at mennesket ble rettferdiggjort ved nåden alene. Dette er ikke så klart uttrykt i Brand. Men når dramaets sluttscene toner ut med en stemme som sier «Han er deus caritatis!» (jf. kommentar til ), gjengir dette den vesentlige kristne forestilling som blant annet kommer til uttrykk i Rom 9,16: «Derfor staaer det ikke til den, som vil, ei heller til den, som løber, men til Gud, som gjør Miskundhed.»

BAKGRUNN I NORSK KIRKEHISTORIE

1700-tallets kirkeliv i Danmark-Norge hadde vært preget av ulike retninger. Pietismen med sine krav til følelsesengasjement og alvorlig livsførsel mistet etter hvert mye av sitt fotfeste. Mange prester ble preget av opplysningstidens rasjonalisme, og mot slutten av århundret kom Hans Nielsens Hauges vekkelsesbevegelse i Norge ikke minst som en reaksjon på dette. Den fikk betydelig oppslutning, men møtte også stor motstand, blant annet ved håndhevelse av den såkalte Konventikkelplakaten, som forbød andre enn prester å holde gudstjenester og konventikler (mindre, oppbyggelige møter).

Grunnloven av 1814 fastslo at «Den evangelisk-lutherske Tro forbliver Statens». Det er lansert flere teorier om hvorfor den ikke samtidig inneholdt noe avsnitt om religionsfrihet. Først i 1830-årene ble spørsmålet om religionsfrihet gjenstand for bred debatt, og i 1842 ble Konventikkelplakaten opphevet. Tre år etter kom en ny og liberal dissenterlovgivning, som gav anledning til å forlate statskirken for å gå inn i et annet trossamfunn eller stille seg utenfor ethvert slikt samfunn. Bestemmelsene om religionsfrihet kom senere i Norge enn for eksempel i England og Frankrike, men Norge var først i Norden. Parallelt med dette fulgte det et folkelig engasjement for misjon i andre land og et arbeid med å utbre bibelkunnskap i Norge.

Når mange etter hvert tok anstøt av at statsorganer skulle styre kirken, skyldtes det ikke minst at under innflytelse fra utlandet meldte andre kristendomsformer seg med en helt ny tyngde. Først kvekere og siden også katolikker, baptister, metodister og en rekke andre begynte nå sin virksomhet. Det oppstod religiøs uro, og det ble holdt møter utenfor kirken, både i de større byene og i mindre byer som Skien og Tromsø.

Samtidig var det også innen statskirken mange som reagerte på at kirken omfattet alle troende, og at det ikke ble skilt mellom dem som hadde et alvorlig engasjement og førte et kristent liv, og dem som ikke gjorde det. I tiden etter 1850 førte slike reaksjoner til at det oppstod en indremisjonsbevegelse med lektor Gisle Johnson (professor fra 1860) som leder. Den etablerte en forbindelse mellom akademisk teologi og lavkirkelig legmannsreligiøsitet. Embetsstanden hadde vært preget av en rasjonalistisk, «liberal» kristendomsoppfatning, mens Johnson var blant dem som hadde tatt inntrykk av Søren Kierkegaards oppgjør med massekristendommen og statskirken. Johnson var inspirert av Kierkegaard og krevde et personlig kristenliv hos hver enkelt av sine tilhengere. De nye prestene som ble uteksaminert fra Det teologiske fakultet etter midten av århundret, hadde synd, anger, valg og omvendelse som sine hovedtemaer, og de gjeninnførte helvetesstraffen i sine prekener. Troen skulle individualiseres, og den gamle praksis med massealtergang og utdeling av nattverdssakramentet til hele menigheten ble fordømt. I 1860-årene gikk kirkebesøket sterkt opp, mens nattverdsøkningen gikk kraftig ned (Molland 1979, b. 1, 210–13).

Den johnsonske bevegelse fikk for alvor vind i seilene etter at Ibsen hadde utgitt

Brand. Men i ettertid ser vi at Ibsens fremstilling i Brand griper tendenser som var i fremvekst allerede da stykket ble skrevet, skjønt de på dette tidspunkt ennå ikke hadde rukket å etablere seg i form av noen sterk «johnsonsk vekkelse». Johnson gav støtet til en landsomfattende bevegelse, med vekt på syndsbekjennelse og omvendelse til et nytt levesett. Forkynnelsen kunne ofte være pågående og kravet klart formulert. Vekkelsen hadde et luthersk preg, med et uttrykt grunnlag i læren om Kristi soningsdød og menneskets rettferdiggjørelse ved tro alene, og den la vekt på opplevelse av syndsbevissthet og frelsesvisshet. Det er sammenfall mellom denne spiritualiteten og Brands i den vekt som legges på den enkelte, på alvor, fullstendighet, omvendelse og et nytt liv. Men Brand eksponerer ikke, på samme måte som Gisle Johnsons tilhengere, følelsesgrunnlaget og den lutherske frelsesvisshet.

I femte akt av Brand streifes forestillingen om en human kristendom (blant annet gjennom Provstens ord). Venstrehegelianere som Ludwig A. Feuerbach og David Friedrich Strauss ville blant annet redde kristendommens humane innhold. I samtidens Danmark og Norge var det først og fremst den danske teologen N.F.S. Grundtvig som stod for et slikt standpunkt. Han var opptatt av å bryte ned skillet mellom det naturgitte og det kristne, og mellom tro og viten. Det slagordet som oftest knyttes til hans navn, er «Menneske først og Kristen saa». Nå kan det å være grundtvigsk, eller iallfall å være opptatt av ham, bety svært forskjellige ting, alt etter hvilken periode av denne mangfoldige mannens liv det refereres til. Men i den viktigste fase av sitt forfatterskap, som vel også er den egentlig grundtvigske, betonte Grundtvig forbindelse der lutheranere betonte brudd – nemlig en sammenheng mellom det almene og det kristne, mellom kultur og kristendom. Han brøt bevisst og klart med den lutherske bots- og pilegrimskristendom og understreket båndene mellom det naturlige og det kristne menneske, med den positive vurderingen det medførte av det naturlige menneske.

Grundtvig fikk stor betydning i Norge, og et besøk i Kristiania i 1851 utviklet seg til et triumftog. Da Grundtvig prekte i Vor Frelsers Kirke, avbrøt Stortinget sine forhandlinger for å høre ham. Høsten 1862, på samme tid som Ibsen publiserte sagn og beskrivelser fra Vestlands-reisen i Illustreret Nyhedsblad, inneholdt bladet også en omfattende artikkelrekke om Grundtvig.

Referanserammen for handlingen er kristne motiver og problemstillinger. Personene benytter seg dessuten av kristne uttrykksmåter og forestillinger. Et klart eksempel på dette finner vi i dramaets sluttscene. Når Brand toner ut med en stemme som sier

«Han er deus caritatis!», gjengir dette en sentral kristen forestilling.

Den første presten som brøt ut av statskirken, var Gustav Adolph Lammers (1802–78), og det skjedde i Ibsens hjemby Skien. Lammers ble utnevnt til sitt embete i Skien i 1848 og tiltrådte året etter. Som sogneprest gikk han energisk til verks for å fornye menighetens liv. Han bygget landets første bedehus, og han startet også den første norske indremisjonsforening. Ibsen har selv fremhevet Lammers som en viktig inspirasjonskilde for Brand. Han har uttalt at Kierkegaard var for meget av en stueagitator, mens «Lammers derimod, han var netop en saadan friluftsagitator, som Brand er» (Jæger 1888, 195–99).

Lammers var en høy og staselig mann, førte seg vel og var en stor taler. Han hadde også kunstneriske evner og interesser og var en lett påvirkelig natur. Men han hadde et skiftende og ustadig sinn, med helling mot det pietistiske, noe som understrekes i Einar Mollands karakteristikk: «I Skien opptrådte han fra første stund som en veldig botspredikant og en meget nidkjær sjelesørger» (1979, b. 2, 226). Brand kan tenkes å ha fått en del ytre trekk fra Lammers, men det er kanskje ikke så mange fellestrekk i deres forkynnelse. Lammers begynte ganske snart en serie angrep på den konvensjonelle statskirkekristendommen og kirkens «aandelige døde medlemmer». Han angrep også byens forlystelsesliv. Forenklet har det vært sagt at Lammers representerte en pietistisk livsstil med vekt på bot, samtidig som han la vekt på en følelsesbestemt frelsesvisshet.

Lammers fikk stor oppmerksomhet, og mange var tiltrukket av både hans personlighet og forkynnelse. Både Ibsens mor og søsknene Hedvig og Ole skal ha vært trofaste tilhengere, selv om det ser ut til at bare Hedvig og Ole meldte seg ut av statskirken og inn i Lammers’ frimenighet. Professor Ludvig Daae skal ha sett brev til Ibsen fra familiemedlemmene,

«der søgte at paavirke ham i den Lammerske Retning» (Ibsen 1907, 245). Også andre av bevegelsens medlemmer må Ibsen ha kjent personlig. Det gjaldt blant andre Boye Oscar Lieungh (f. 1831), yngste bror av Ibsens ungdomsvenn Poul Lieungh (Roksund 1998, 136). Han var en av de 24 første som meldte seg ut av statskirken for å følge Lammers (Brun 1905, 63). Senere (1859) gikk både han og Ole Paus Ibsen ut av Lammers’ bevegelse og sluttet seg til en mer radikal gruppering som praktiserte gjendåp (Brun 1905, 84, jf. Ibsen 1907, 245). Også i familien på Grini (Venstøps nabogård) hadde Lammers noen av sine sterkeste tilhengere (Brun 1905, 28, 51 og flere steder). Bevegelsens omfang har nok iblant vært overvurdert: I Skien var det i tiden 1856–60 – de årene Lammers ledet menigheten – 145 utmeldinger fra statskirken. Tar man med menigheter i omegnen, kommer tallet ikke opp i mer enn 218 (Molland 1979, b. 2, 229).

Flere sider ved Lammers kan ha inspirert Ibsen. Ikke minst gjelder det kravet om betingelsesløs hengivelse, omvendelse og bot. En viktig parallell mellom ham og Brand ligger i at Lammers var statskirkeprest, men brøt ut. Slik startet ikke andre dissentersamfunn, som det nå ble mange av. Brand rekker ikke å bryte fullstendig med kirken, men det er ikke langt fra.

Da Lammers beveget seg bort fra statskirken, begynte det med en strid om å ta imot nattverd på rett måte. Det kan minne om striden mellom Brand og moren. Også for Lammers var det avgjørende hvorvidt det var gitt absolusjon før nattverden. Dette ble oppfattet som et alvorlig problem i samtiden, og det ble blant annet drøftet i 1856 i Christiania geistlige Forening, på et møte der både Wilhelm Andreas Wexels og Gisle Johnson var til stede. Dette var et spørsmål om tro, og det betød i Lammers’ univers syndserkjennelse, tiltro til Guds tilgivelse og litt lenger frem i tid en ny livsførsel. For Brand ligger vekten nokså ensidig på gjerninger som forutsetning for sakramentet.

Mange har pekt på de sterke følelsene og den «følelseskristendommen» som gav den lammerske retningen sitt preg, med tilsvarende mindre vekt på erkjennelse (bortsett fra syndserkjennelse) og handling – selv om Lammers i forlengelsen også har sagt adskillig om den rette moral. Dette svarer til Brands engasjement, men ikke til hans insistering på handling.

Lammersbevegelsen tilhørte den subjektivistisk-pietistiske bevegelse i samtiden, og har vært sett i sammenheng med Søren Kierkegaards posisjon i Norge og særlig med hans sterke kritikk av statskirken i tidsskriftet Øieblikket (1855). Molland skriver at opprettelsen av menigheten skjedde på «just det tidspunkt da Kierkegaards innflytelse var sterkest». Han viser også til at «Søren Kierkegaards skrifter [skal] ha spilt adskillig rolle» for dem som vendte seg fra statskirken og sluttet seg til en gren av lammersbevegelsen i Tromsø (1979, b. 2, 229–30). Brun modifiserer dette bildet: « Lammers [nævner] som en medvirkende aarsag til udtrædelsen i Tromsø den indflydelse, som

Søren Kierkegaards skrifter havde øvet […] men nævner ikke noget om en tilsvarende virkning overfor vækkelsen i Skien.» Brun viser likevel til at Ibsens ungdomsvenn Boye Ording i sin artikkelrekke i Morgenbladet 1864 ikke anser en slik sammenheng som usannsynlig (Brun 1905, 70).

Etter en turbulent virksomhet trakk Lammers seg i 1859 tilbake fra frimenigheten og trådte inn i statskirken igjen. Han søkte uten hell flere prestekall. I de følgende år foretok han mange utenlandsreiser og besøkte blant andre Henrik Ibsen i Dresden (jf. kommentarer til Ibsens brev til Hegel 22. desember 1868).

Også presten og misjonæren Hans Christian Knudsen (1816–63) hadde trekk Ibsen kan ha brukt både til Brand og Ejnar. Knudsen var en av meget få norske misjonsprester i disse årene. I 1839–40 virket han som emissær og avholdspredikant i Bergen. Han hadde vist betydelige evner som kunstmaler og ble tilbudt å studere under J.C. Dahl, men brøt over tvert og var i 1842 med på å starte Det Norske Missionsselskab. Knudsen ble en av Norges første misjonærer og dro med sin kone til Sør-Afrika for å virke blant de såkalte hottentottene (khoi-khoi-folket og beslektede grupper) i Namaqua-land. Misjonsstasjonen lå i Umpumolo, nord for Durban i KwaZuli Natal-provinsen. Der utførte han et omfattende grunnlagsarbeid og oversatte blant annet deler av Bibelen, Luthers

Lille katekisme og en abc. Strabasene var store, og i 1854 måtte han vende tilbake til Norge, blant annet fordi hans kone hadde utviklet en sinnslidelse. Han bosatte seg i Stavanger, der han livnærte seg som lærer og predikant. Knudsen ble mer og mer preget av ekstatiske religiøse opplevelser. I 1861–62 var han huslærer hos lensmann John Neergaard ved Molde. Derfra foretok han oppbyggelsesreiser til Nordland. På en predikantferd i 1863 skulle han gå over fjellet fra Skarmodalen til Susendal i Hatfjelldal prestegjeld, men på denne turen omkom han i et ras (Halvorsen 1885–1908, 303–04).

I fremstillingen av Prostens konvensjonelle statskirketro, Ejnars vekkelsesforkynnelse og Agnes’ selvoppgivende spiritualitet kunne med andre ord Ibsen spille på en rekke dagsaktuelle kristendomsformer. Brand selv lar seg ikke uten videre innpasse i noen av dem. Han sier selv at han knapt vet om han er en kristen. Både i ord og handling viser han ganske utførlig hva han står for, men samtidig er hans program sett under ett også preget av en viss vaghet. Brands religiøsitet er samlet sett dessuten nokså forskjellig fra bærende ideer i tradisjonelle norske kristendomsoppfatninger.

Vi hører svært lite om hvordan Brand snakker med og til sine sognebarn. Han tar sjelden ord som synd, anger, bekjennelse og frelse i sin munn. Han viser ikke til Kristi død og oppstandelse for menneskenes skyld, og er i lange partier lite Kristus-sentrert. Han stiller krav om intet eller alt, men konkretiserer det i mindre grad, bortsett fra i konfliktene med sin mor og i kravet om at Agnes må gi fra seg alt som minner om den døde sønnen. Også i Det nye testamente er det et ideal å sette alt inn, men dette knyttes til bestemte oppgaver som å vise nestekjærlighet, skape fred og rettferdighet, og etterfølge Kristus. Og der vekkelsen forkynte både Guds lov og Guds nåde, blir Brand hovedsakelig stående ved det første. Dette gir hans forkynnelse et gammeltestamentlig preg som skiller ham fra samtidens vekkelser.

Når vekkelsene så sterkt kunne betone loven, var det nok som rettesnor, men ikke mindre som vei til syndserkjennelse og dermed bønn om Guds nåde. I forlengelsen av Paulus ble dette en sentral luthersk forestilling, og Einar Molland har pekt på at Brand først gir full mening når stykket sees som et drama om forholdet mellom lov og evangelium (Molland 1955, 1).

Finn Thorn har kommentert en uttalelse fra Ibsen i 1873, der han avviser at han har skapt en energisk personlighet for å «forvisse om sannheten i den bibelske lære at mennesket ikke rettferdiggjøres ved egne gjerninger» . Thorn mener at det er galt å se Brand som et kristent drama, men at verket likevel inneholder en klart kristen forkynnelse (Thorn 1981, 13).

BRAND OG KIERKEGAARD

Av tidens filosofer og teologer er det – ved siden av Lammers – Søren Aaby Kierkegaard (1813–55) som oftest settes i sammenheng med Brand. Den danske forfatteren var godt kjent i Norge på Ibsens tid. Om Kierkegaards forfatterskap sier imidlertid Ibsen selv at han «kun har læst lidet og forstaaet endnu mindre» (brev til Frederik Hegel 8. mars 1867). Men han skriver også til sin forlegger «at Fremstillingen af et Liv der har Ideforholdets Gjennemførelse till Sigtepunkt, vil altid komme till paa visse Punkter at falde sammen med S. Kierkegaards» (brev til Hegel 9. juni 1866). Valborg Erichsen hevder at «Kierkegaard hadde ‹impregneret aandsatmosfæren› i den grad at Ibsen ikke kunde undgaa kjendskabet til hans tanker» (Erichsen 1923, 252). Vi vet at Ibsen kjente til Kierkegaard, og at bekjentskapet skriver seg allerede fra hans år i Grimstad. Dette meddeler Ibsens ungdomsvenn Christopher Due, som i sine erindringer forteller at de «studerede i de Aar ivrig Søren Kierkegaards Bøger ‹Enten–Eller›, ‹Kjærlighedens Gjerninger› m.fl.» (Due 1909, 38).

Henning Junghans Thue var en av dem som først introduserte Kierkegaards tanker for et norsk publikum. Det skjedde i hans Læsebog i Modersmaalet, som Ibsen etter all sannsynlighet benyttet ved forberedelsene til examen artium. Thue hadde under sin studietid i København i 1841 opptrådt som opponent ex auditorio ved Kierkegaards magisterkonferens (doktordisputas), og i leseboken han utgav fem år senere, gir han en introduksjon til tre tekster fra Enten – Eller, Forord : Morskabslæsning for enkelte Stænder efter Tid og Leilighed og Stadier paa Livets Vej.

Norge ble også holdt løpende orientert om striden som oppstod med den etablerte kirke etter at Kierkegaard i 1855 begynte å utgi sitt tidsskrift Øieblikket. En lang rekke numre av Christianiapostens 1855-årgang inneholder referater av striden og gjengir noen av Kierkegaards skarpeste angrep på den offisielle versjonen av kristendommen. Avisens referent var Theodor Bernhoft, en av Ibsens venner fra hans første Kristiania-opphold i 1850–51. (Det var den samme Bernhoft som ifølge Ibsens egen opplysning skulle ha vært hans medforfatter til Sancthansnatten, jf. HIS 1k, 363.) Etter hvert fulgte også Christianiaposten opp med anmeldelser av de enkelte numrene av Øieblikket. Bernhoft skrev dessuten om Kierkegaards estetiske og filosofiske forfatterskap og nevnte de fleste av disse pseudonyme skriftene. Også Aftenbladet og Illustreret Nyhedsblad bragte artikler om Øieblikk-striden (Eriksen 1923, 232, 235). Bergensavisene hadde mer sparsomme omtaler av Kierkegaard og kirkestriden. Den 27. mai viste Bergensposten til Kierkegaards nyutgivelse av Indøvelse i Christendom og gav samtidig et kort referat av hans angrep på statskirken. Kierkegaards kirkekritiske artikler og hans angrep på biskop Martensen, publisert i den danske avisen Fædrelandet, ble kort omtalt i Bergensposten 10. juni 1855. Her nevnes dessuten at Kierkegaard «er begyndt at udgive egne Skrifter i samme Anledning». Notisen avsluttes med at
for Fremtiden [maa vi] henvise dem, der fremdeles have bevaret Interessen, til den polemiske Literatur, der saaledes sandsynligen vil danne sig og sikkerligen bidrage til Klaring af mangt et Spørgsmaal der er af høieste Vigtighed for Menneskets timelige og evige Vel (Anonym 1855c).

Etter Kierkegaards død i november 1855 gjengav Bergensposten 29. november det danske Dagbladets nekrolog (jf. samme gjengivelse i Illustreret Nyhedsblad). I tillegg hadde Bergensposten (22. november og 2. desember) korte notiser om dødsfallet. Den 13. desember meddelte

Bergensposten: «I ‘Fædrelandet’ læses en orienterende Artikel om ‘S. Kierkegaards Virksomhed som religiøs Forfatter’, som vi tillade os at anbefale vore Læsere» (Anonym 1855b). Omtalen av Kierkegaard var om mulig enda knappere i Bergens Stiftstidende, som 25. november meldte om dødsfallet og 2. desember siterte det svenske Aftonbladets nekrolog over Kierkegaard i norsk oversettelse.

Ibsen kan altså ha støtt på omtaler av Kierkegaard både i avisene og i Illustreret Nyhedsblad, som han selv leste og hadde levert bidrag til helt siden første årgang i 1851. Etter Kierkegaards død gjengav nyhetsbladet det danske Dagbladets nekrolog. Her sammenlignes Kierkegaard med Sokrates, en «Ironiens og Dialektikens Mester, den ‹maieutiske› Methodes Opfinder». Om hans utgivelse av Øieblikket heter det: «han vedblev at udslynge den ene Brand efter den anden, saa at hans ‹Øieblikke› tilsidst truede med at blive et vældigt Baal, der vilde opbrænde og ødelægge eller lutre den officielle Kirke.» Det heter videre at hans virke var
en Konsekvents af Protestantismen, idet han yderligere sagde sig løs fra Kirken, det Almindelige (Katolicismen) og udelukkende henvendte sig til Individet, den Enkelte […] for ham, som for enhver sand og inderlig Troende var Christendommen det Absolute, som man ikke kunde gaae paa Akkord med eller afprute Noget, men maatte annamme i ydmyg Selvfornægtelse (Anonym 1855a).

I januar året etter holdt filosofiprofessor M.J. Monrad en minnetale over Kierkegaard i Det Norske Studentersamfund. Også den ble trykt i Illustreret Nyhedsblad. Monrad så her Kierkegaard som «Et vigtig Herrens Redskab til at fremme Sandheds Erkjendelse», og sa videre at det var «Friheden og den subjektive Kamp og Anstrængelse, hvorfor han ivrede» (M.J. Monrad 1856).

I 1864–65 må Ibsen ha mottatt fornyede Kierkegaard-impulser gjennom sine mange samtaler med Kierkegaard-beundreren Christopher Bruun (jf. Bakgrunn ovenfor), som skal ha sagt at «det er den rene vellyst å tumle med Kierkegaards paradokser mot å skulle svelge den johnsonske kavringgrøt» (Molland 1979, b. 1, 29).

Også andre kan ha påvirket Ibsen i samme retning. Hans nærmeste venn under det første Roma-året, Lorentz Dietrichson, hadde i sin fremstilling av dansk litteratur i det nittende århundre (1860) gitt en bred og respektfull omtale av Søren Kierkegaards forfatterskap.

Ibsen selv ble 16. februar 1865 innvalgt i Den Skandinaviske Forenings bokkomité, sammen med Lorentz Dietrichson og Hans Valdemar Styhr. I to udaterte notater fra denne komiteen foreslås innkjøpt til biblioteket «Nogle flere af Søren Kierkegaards Værker», og det nevnes som eksempler Stadier paa Livets Vej, Enten – Eller og Kjærlighedens Gjerninger (Skandinavisk Forening i Roma, Arkivmappe E 5). Om dette notatet skriver seg fra Ibsens periode som medlem av bokkomiteen, er uvisst, men vi kan anta at han måtte gjøre seg kjent både med bokbestanden og tidligere forslag om innkjøp da han tiltrådte som komitémedlem. Ibsen må med andre ord ha hatt kjennskap til den danske filosof i den perioden da han skrev Brand, og han har sannsynligvis sett de tre verkene biblioteket ønsket innkjøpt. På dette tidspunkt har han trolig også kjent Frygt og Bæven – og muligens flere andre verker av Kierkegaard.

I sin presentasjon av Kierkegaard fremhever Thue hans «mageløse Skarphed i psychologisk Iagttagelse, sin uforfærdede Livsironi og sitt sjeldne Mesterskab i Benyttelsen af Modersmaalet ved de vanskeligste Tankeexperimenter» (1846, 487). De eksemplene Thue gjengir fra Kierkegaard, dreier seg om forskjellen mellom mannen og kvinnen i deres forhold til endelighet og uendelighet. (En tilsvarende forskjell finnes også i Ibsens fremstilling av Brands, morens og Agnes’ forhold til det verdslige). Thue gjengir et avsnitt fra Enten – Eller (et utsnitt av Bs papirer), med refleksjoner over at kvinnen har «et medfødt Talent og en oprindelig Gave til, en absolut Virtuositet i at forklare Endeligheden […] Kvinden forklarer Endeligheden, Manden jager efter Uendeligheden […] hun skal ikke staa udenfor Ideen, men hun har den paa anden Haand» . Utsnittet «Den lykkeligste Existents» fra Stadier paa Livets Vej (avsnittet «Skyldig – ikke skyldig») handler om den sekstenårige ungpiken som ikke eier mer – nemlig konfirmasjonskjolen og salmeboken – enn at hun kan gjemme det i morens nederste kommodeskuff, men som likevel «eier hele Verden, uagtet hun slet Intet eier». I motsetning til henne står «den Ulykkelige», som sier: «hvorfor blev jeg født ikke blot med Smerte men til Smerte, hvorfor aabnedes mit Øie ikke for det Lykkelige, men kun til at skue ind i hint Sukkenes Rige og til ikke at kunne løsrive mig derfra?» (Thue 1846, 486–90).

Dietrichson ser Kierkegaard som «vort Aarhundredes skarpeste Dialektiker» og «Nutidens første Digter»; «den Ene, Alvorlige i Tiden» (L. Dietrichson 1860, 143, 154). Også Dietrichson legger vekt på Kierkegaards psykologiske skarpsinn, slik det kommer til uttrykk i Enten – Eller, og ser allerede dette verket, med sitt personlighetskrav, som et avgjørende slag mot tidens hegelianisme. Han presenterer forfatterskapet som en undersøkelse av ulike stadier eller eksistensformer – det estetiske, det etiske og det religiøse – og hevder at både Kierkegaards produksjon og hans livskamp er en strid for en sann kristendom, med vekt på kristendommens absolutte fordring.

Det var især i løpet av sitt siste leveår at Kierkegaard skapte sensasjon, slik det skjedde ved hans oppgjør med statskirken og den offisielle kristendom. Han offentliggjorde sin kritikk både i flyvebladet Øieblikket og andre steder. Det hele åpnet i avisen Fædrelandet 11. april 1855, der Kierkegaard skrev at han «sætter Ild paa […] en christelig Politi-Forretning […] Og det brænder allerede, ja, og det bliver vistnok en om sig gribende Ildebrand […] thi det er paa ‘Christenhed’ der er sat Ild» (Kierkegaard 1920–36, b. 14, 60). Det brennende spørsmål for Kierkegaard var «at officiel Christendom ikke er det nye Testamentes Christendom». Den offisielle religiøsiteten kalte han «Christenheden», og det var denne som ble gjenstand for hans skarpe kritikk.

Straks etter (24. mai 1855) fulgte første nummer av Øieblikket, som åpnet for et stormløp mot den offisielle kirke. Forfatteren rakk å utgi ytterligere åtte nummer av bladet før han døde. Virkningen av Kierkegaards religionskritikk var sterk i Danmark og ikke mindre i Norge, og den fikk konsekvenser i form av den kirkestrid som snart etter tilspisset seg her i landet. Menn som Gisle Johnson og Thorvald Lammers var påvirket av Kierkegaard, og impulser fra ham satte uten tvil sitt preg på den vekkelseskristendommen som preget det religiøse og kirkelige liv i Norge i 1850- og -60-årene (jf. ovenfor).

Men Kierkegaard var også på forhånd kjent gjennom et omfattende forfatterskap som dels bestod av en serie pseudonyme verker, dels av oppbyggelige skrifter med religiøst innhold, utgitt under hans eget navn. I det pseudonyme forfatterskapet (som dels i tillegg har fiktive utgivernavn, dels er utgitt med Kierkegaards eget navn på tittelbladet) inngår verker som Enten – Eller (1843), Frygt og Bæven (1843), Gjentagelsen (1843), Begrebet Angest (1844), Philosophiske Smuler (1844), Stadier paa Livets Vej (1845), Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift (1846) og Sygdommen til Døden (1849). Under eget navn utgav Kierkegaard blant annt Kjærlighedens Gjerninger (1847), Indøvelse i Christendom (1850) og Om min Forfatter-Viksomhed (1851). Etter hans død utkom i 1859 Synspunktet for min Forfatter-Virksomhed. Dette siste verket utløste en ny og kanskje dypere interesse for Kierkegaards tenkning enn den som sprang ut av oppmerksomheten rundt Øieblikk-striden noen år i forveien.

BRAND OG NOEN TREKK AV IDÉHISTORIEN FOR ØVRIG

Når Brand selv understreker forskjellen mellom tingen som den er og slik den burde være, står han i en tradisjon som går tilbake til antikken. Europeisk åndsliv ble tidlig opptatt av avstanden mellom ideal og virkelighet. Tanker om hvordan dette skal forstås, og de utfordringer det stiller menneskene overfor, føres ofte tilbake til Platon. Når han skal forklare dette vesentlige trekk også ved menneskelivet, griper Platon til bilder og sier at vi i denne verden mottar uklare og skyggeaktige inntrykk av realiteter som befinner seg et annet sted – han kalte dem ideer. Sanseinntrykkene vi mottar, vekker en erindring i underbevisstheten om de ideene vi har lært å kjenne i en tidligere tilværelse, og det tennes en lengsel i menneskene etter å gjøre dem til sine.

Nyplatonismen ligger som en hovedstrøm i Europas kulturhistorie og dukket opp med fornyet styrke i romantikken. For nyplatonikerne er lengsel og kjærlighet de menneskelige drivkreftene til å finne tilværelsens egentlige mening – ikke først og fremst vilje. I dette ligger en vesentlig forskjell fra ideologien i Brand.

Den frie vilje og dennes betydning var imidlertid et vesentlig spørsmål i Ibsens samtid, og problematikken kan føres tilbake til psykologenes og filosofenes drøftelser om menneskets sjelsevner mot slutten av 1700-tallet. Det ble utlyst en rekke vitenskapelige prisoppgaver for å belyse slike spørsmål. Man kom etter hvert frem til at de tre grunnleggende sider ved den menneskelige personlighet var følelse, fornuft og vilje – ofte med følelsen som det grunnleggende.

I 1836 utlyste Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim en prisoppgave med tittelen «Kan Menneskets frie Villie bevises af dets Selvbevissthed?». En av dem som sendte inn besvarelse, var Arthur Schopenhauer (1788–1860). I årene som fulgte, fortsatte han å utdype hva det innebærer at tilværelsens innerste vesen er vilje – umotivert, ufornuftig, amoralsk og uten guddommelig forankring. Schopenhauer trakk den konsekvens at livet med nødvendighet var preget av lidelse, fordi denne viljen ikke lar seg tilfredsstille.

Spørsmål knyttet til determinisme og viljens frihet hadde vært et stridsemne også i dansk åndsliv og religiøs debatt i tiårene før Ibsen skrev Brand. Immanuel Kant (1724–1804) fikk en sterk innflytelse ved å legge vekt på samvittigheten og det kategoriske pliktbud. Den senere biskop J.P. Mynster (1775–1854) grep dette. I en fremstilling av Mynsters tenkning, utgitt året etter at Brand kom ut, skriver O. Waage at «Den ubetingede Fordring, der kræver, at Mennesket skal være helt, hvad han er, at der ikke maa gaaes paa Akkord, at Ingen maa tjene to Herrer, Blev for Mynster som for Mange paa den Tid Indgangen til en alvorligere Tro, og det er for en ikke ringe Del Kant, hvem dette skyldtes» (Waage 1867, 28). Mynster var for øvrig representert i Thues lesebok (1846) med essayet

«Den guddommelige Verdensstyrelse», der han skriver om viljens frihet:

Saaledes er jeg ikke fri som den, der kunde gjøre hvad jeg vilde, og træde i Kamp mod dig [dvs. Gud]; men jeg er heller ikke tvungen som den, hvis Villie er underkastet en uimodstaaelig Magt. Jeg er fri i min Villies Stræben, i det jeg tillige ganske og aldeles er den Styrelse undergiven, hvis Lov er kundgjort i de Ord: Gud skal betale Enhver efter hans Gjerninger; dem, som ved Bestandighed i god Gjerning søge Ære og Hæder og Uforkrænkelighed, et evigt Liv; men dem, som ere gjenstridige og ikke adlyde Sandheden, men adlyde Uretfærdighed, skal vorde Ugunst og Vrede. Thi hvad et Menneske saar, det skal han og høste (Thue 1846, 163–64).

TITANISMEN

Diskusjonen om den menneskelige viljes frihet kan knyttes til en samtidig mektig litterær og idéhistorisk tendens som gjerne går under navn av titanismen. Den har fått navn etter den gresk-mytologiske titanen Promethevs (‘den på forhånd kloke’), som var en av 1800-tallets yndlingsskikkelser. Promethevs stjal ilden fra gudene og gav den til menneskene. Som straff for hans ugjerning dømte Zevs ham til evig pine ved å lenke ham til Tartaros-klippen i Kaukasus, der det hver dag kom en ørn og hakket ut leveren hans, som hver natt vokste ut på ny. En annen myte tillegger Promethevs skaperkrefter og forteller at han formet menneskekroppen av leire og vann. Et vinget vesen fylte mennesket med liv ved å tilføre ilden, og Athene gav det sjel i form av en bie eller sommerfugl.

Promethevs-mytologien er ofte knyttet til et gudsopprør som står sentralt i en rekke europeiske diktverk fra tiden før Brand. Goethes dramafragment Prometheus ble til i 1773, og hans berømte ode med samme tittel ble publisert i 1785. I dette opprørske diktet retter Promethevs anklager mot guden Zevs og fremhever mennesket som sin egen skjebnes skaper.

Promethevs var en sentral skikkelse i den engelske romantikken. I Mary Shelleys Frankenstein or the Modern Prometheus (1818) opptrer mennesket (Victor) selv i rollen som skaper. Percy Bysshe Shelleys lyriske drama Prometheus Unbound (1829), der Herkules befrir den lenkede titanen Promethevs (tredje akts tredje scene), er et av de mest kjente eksempler på engelsk titanisme. Shelleys Promethevs-skildring hyller fremskrittstro og menneskelig frigjøring. Kjærlighet, medfølese og tilgivelse blir de kreftene som fratar Zevs (her under sitt latinske navn Jupiter) makten.

Også Henrik Wergeland benytter Promethevs-mytologien flere ganger. Diktet «Napoleon» (1829) fremstiller den store hærføreren som en opprører mot all menneskelig undertrykkelse og tillegger ham nærmest overmenneskelige eller guddommelige dimensjoner. De statsformer Napoleon skaper med sitt sverd, er en virkeliggjørelse av selve frihetens idé, personifisert i Promethevs’ «djærve Træk»:

[…] Napoleons Klinges Hviin var Ideernes Bliv! hans Sværd Republiker formed, som Thorvaldsens Meisel Hektors Marmor, Prometheus’s djærve Træk.

(Wergeland 1918–40, b. 1:1, 186)

I diktet «Eivindvig» gjør Wergeland titanen til et bilde på menneskenes (de «Ædle Promethider»s) åndskraft og kulturskapende virksomhet:

Sjeleild mod Elementer! Ædle Promethider henter ifra eder Selv den Kraft, som befaler Hav at loggre, tømmer Tordenskyens Koggre, kløver Fjeldene som Taft.

(1918–40, b. 1:1, 354)

Men titanismen innebærer også andre sider enn de skapende og positivt byggende. Pavel Fraenkl beskriver titanismen som
den romantiske personlighets opprør mot Gud og mot den moralske verdensorden […] det romantiske individs revolusjon mot selve livslovene, en oppreist neve mot livets naturgitte unnfangelse, en heftig – om enn indirekte – anklage mot livsstrømmens uendelige mangfoldighet, en lidenskapelig misnøye med selve måten livet og dets blod brer seg på, og sirkulerer i tilværelsens årer (Fraenkl 1956, 325).

I tillegg til den romantiske idealismens subjektive gudsopprør rommet titanismen også et antidogmatisk frigjøringskrav med etiske konsekvenser. Klage over ondskap og menneskelig lidelse er gjengangermotiver i den europeiske titanismen (Michaelsen 1977, 71).

I litteraturen kommer slike problemstillinger til uttrykk i verker som Goethes Faust I (1808), Byrons Cain (1821) og Don Juan (1824), og Dostojevskijs Forbrytelse og straff (1866). Ved siden av misnøyen står titanismens krav om livsberuselse, uendelighet og kontakt med det grenseløse, slik det kommer til uttrykk hos den unge Faust. Den titanske personlighet streber etter å nå altet, livsfylden og enheten med alt skapt, uansett alle omkostninger. Det betyr ikke nødvendigvis enhet med Gud, men derimot det autonome menneskes fullstendige, moralske og metafysiske selvstendiggjøring. En slik tilstand betyr absolutt frihet, men innebærer samtidig faren for subjektets isolasjon.

Fraenkl regner Brand som et sentralt utrykk for og et nytt stadium i den europeiske titanismens utvikling. Det nye ligger i at gudsopprøret skyves i bakgrunnen, mens betydningen av den menneskelige vilje forsterkes: «Gud er knapt mer enn en virkningsfull statist i Brands titaniske sjelsdrama» (Fraenkl 1956, 333). Det er viljen, ikke Gud, som blir det absolutte i hans liv. Brand aksepterer imidlertid (i motsetning til én viktig gren av titanismen) den menneskelige lidelse og dens rensende og formende kraft (Michaelsen 1977, 73). Brand er først og fremst den lidende titan. Han representerer Fausts motsetning – opprøret mot livets spredning og mangfoldighet er et opprør mot livet selv. Fraenkl mener også at Brands selvstendiggjorte vilje skiller Gud og liv fra hverandre på en mer radikal måte enn i den tidligere romantiske titanismen (Fraenkl 1956, 329–30).

Denne motivkretsen kan Ibsen ha møtt på nært hold under sitt første Roma-år. Den danske genre- og historiemaleren Carl Heinrich Bloch oppholdt seg i perioden 1859–66 i Roma, der han ble en av Ibsens mange kunstnervenner i Den Skandinaviske Forening og på kneipen Tritone. I 1864 malte Bloch ett av sine hovedverker, Den befriede Promethevs. Bildet fremstiller Herkules som nettopp har skutt ørnen og befridd den lidende Promethevs. Da Blochs maleri året etter ble vist i København, vakte det sensasjon. Mange så motivet i sammenheng med det danske nederlaget i den slesvigske krig og oppfattet det som et håp om dansk gjenoppreisning og befrielse av de tysk-annekterte hertugdømmene.

Når Brand sammenligner sin gud med den greske Herkules, Promethevs’ befrier, og konstruerer sitt eget gudsbilde på klassisistisk grunnlag, innebærer det et brudd med dramaets øvrige bibelske og gammeltestamentlige billedbruk. Erik Bollerup har pekt på en mulig sammenheng mellom Blochs fremstilling av Tartaros og Ibsens skildring av iskirken og Sortetind i Brand. Han mener også at Brand og Promethevs er beslektet ved at de begge er «gudastormare» (Bollerup 1967, 273).

Brands vilje-pregede religiøsitet kan ha forbindelse både med romantikkens subjektivisme og de tidligere tiårenes filosofiske og litterære interesse for vilje-problemet. Presten Brand har visse felles trekk med Goethes Faust, men det er også klare forskjeller mellom dem. Faust er på ingen måte noen forkynner, han søker først og fremst erkjennelse, og vil ikke oppdra andre. Det de har felles, er det fanatiske eller ensidige (som Goethes Faust forbausende hurtig legger av seg). Impulsene til sin karakterfremstilling kan Ibsen også ha fått fra Schiller, Byron og Paludan-Müller (jf. innledningen til [ Episk Brand], under Bakgrunn), og kanskje også fra sitt kjennskap til Shakespeares tragediediktning.

Paludan-Müllers versroman Adam Homo (1841–48) viser innflytelse fra så vel Goethes Faust som Byrons Don Juan. Fremstillingen av hovedpersonens ulike livsfaser aktualiserer spørsmål knyttet til frihet og nødvendighet, kall, vilje og idealitet. Adam, som fremstår med en alt annet enn sterk vilje, ønsker selv (ironisk nok) i en periode å vie sitt liv til innsats for en overordnet idé, et livsideal som han vil få alle mennesker til å slutte opp om – men han fastholder ikke forsettet. Et annet av Paludan-Müllers verker er kanskje vel så relevant i sammenheng med Brand, nemlig straffediktet Ahasverus, den evige Jøde (1853). Her skildres i dramatisk dialogform striden mellom Ahasverus og Antichristen. Ahasverus er ubønnhørlig i sin refselse og formaner folket til å ta Guds bud på alvor før dommen faller over dem, men han taler for døve ører så lenge menneskene heller vil lytte til Antichristens beroligende ord om å vie seg til livet og den jordiske tilværelse, uten å hefte seg ved bekymringer knyttet til dom og straff (jf. innledningen til [ Episk Brand], under Bakgrunn).

Ibsen hadde allerede på et tidlig tidspunkt kjennskap til Shakespeares forfatterskap (HIS 1k, 16–17; jf. Smidt 2004). Shakespeare ble flere ganger omtalt i Illustreret Nyhedsblad, som vi vet at Ibsen leste. Vi vet også at han leste Nordisk Universitets-Tidsskrift, der Clemens Petersens store artikkel «Studier over Kong Lear» ble publisert i 1857. Ibsens kjennskap til Hermann Hettners Das moderne Drama (1852) kan ha forsterket hans Shakespeare-interesse. I innledningen til sin behandling av Shakespeare skriver Hettner om denne dikterens «kjempeånd», og de «aller kollosaleste naturer» han har skapt: «Disse ville menn med sin hardhjertede tross og sin løvemodige tapperhet» (Hettner 1852, 18). Hettner gir Coriolanus den bredeste omtale av alle Shakespeares stykker og sier om hovedpersonens sammenstøt med folket i tredje akt at dette er «det største Shakespeare har diktet». Videre heter det at Coriolanus som karaktertragedie er «et uoppnåelig mønster» (1852, 29, 33; til norsk ved HIS).

Karaktertragedien Coriolanus handler om den romerske krigeren og politikeren Gajus Marcius, med tilnavnet Coriolanus, som i likhet med Brand utsettes for mobbens raseri. A.E. Zucker har pekt på at Ibsens omarbeidelse av det episke utkastet til et drama blant annet innebærer en endring av hungerscenen ved kirken, med tillegg av den farlige båtreisen (i Brands annen akt), og mener dette skyldes direkte innflytelse fra Coriolanus:

in the drama Brand gains the admiration and the following of the masses by the same means through which Coriolanus does it in Shakespeare’s drama, namely, by risking his life in a deed of almost superhuman bravery […] These acts influence the attitude of the Norwegian and the Roman populace toward the respective heroes in a decisive manner (Zucker 1936, 102).

Zucker trekker også en rekke andre paralleller mellom de to dramaene, blant annet at Ibsens fogd, prost, klokker og skolemester «correspond to the Tribunes in Coriolanus, forming the opposition to the hero» . Men ifølge Zucker behandler ikke Ibsen Brands motstandere med den samme objektivitet som Shakespeare viser sine tribuner (1936, 103–06). Kristian Smidt (2004) deler Zuckers oppfatning om en klar sammenheng mellom de to dramaene.

Også mer hjemlige litterære impulser er åpenbare i Ibsens drama. Karl Larsen (Ibsen 1907), Halvdan Koht (ES), Halvdan W. Freihow (1936) og Just Bing (1919) er blant de mange forskere som har understreket den betydning Welhavens Norges Dæmring hadde for tilblivelsen av både [ Episk Brand] og Brand. For Bing og Koht er imidlertid påvirkningen klarest i første versjon av Ibsens verk (Bing 1919, 87; ES, LXV–LXVII). Welhavens rekke av sonetter var skrevet tredve år tidligere, som et flammende oppgjør med norsk åndsliv, og hadde som bærende idé at landets kulturelle og offentlige liv var preget av splittelse, oppløsning og isolasjon overfor omverdenen. Mot dette satte Welhaven sin enhets- eller samlingstanke, som i sonette nr. 55:

jeg søger Hjertet til de spredte Lemmer, jeg kan ei samle disse brudte Stemmer […] men uden Eenhed, Fyrighed i Aanden […] er gamle Norge kun et sminket Lig.

(Welhaven 1990–92, b. 1, 90)

Brand oppfatter også samtidens mennesker og det samfunn de lever i, som preget av splittelse og oppløsning. Welhaven anklager Norges befolkning for åndløs materialisme og nasjonal selvovervurdering. Sonette nr. 62 beskriver hvordan lengselen og tankeflukten går til grunne til fordel for det jordnære og materielle: Man blir bare «Borger, Embedsmand, Forpagter» (1990–92, b. 1, 94). Sonettene nr. 35–40 angriper folkets frasefylte fedrelandsbegeistring og hule retorikk. De omtaler sine oldtidsminner som en kraftkilde, men denne rollen kan fortiden bare ha dersom folket samlet kan tilegne seg det den representerer. Welhavens utgiver Ingard Hauge skriver: «Felles for Schweigaard og Munch og Welhaven er oppfatningen av det nasjonale som noe organisk, noe som vokser fram når vekstvilkårene er til stede.» Det nasjonale er altså ikke noe man kan skilte med i festlig lag, løsrevet fra dagliglivet (Welhaven 1990–92, b. 1, 323).

Welhaven var romantiker og forsoningsestetiker, det vil si med et kunstsyn som krevde at et litterært verk måtte munne ut i en forsoning av de motsetninger de fremstiller. Det samme kan sies om Esaias Tegnér, som hadde en voldsom popularitet både i Norden og på kontinentet i første del av 1800-tallet. Av hans mer kjente verker kan nevnes dikt som «Prestvigningen», «Majsång», «Hjelten», «Det eviga» og «Flyttfåglarna», og de store episke diktene Nattvardsbarnen (1820), Axel (1822) og Frithiofs Saga (1820–25), samt det posthumt utgitte Gerda. Også universitetslæreren Tegnérs idépregede dikt ved ulike akademiske markeringer var velkjente, blant annet «Tal vid jubelfesten 1817» og «Epilog vid Magisterpromotionen 1820». Tegnér deltok sammen med Gejer i en krets av skjønnlitterære forfattere og skribenter, kalt Götiska förbundet, der han benyttet medlemsnavnet Bodwar Bjarke (jf. Brynjolf Bjarme, den unge Ibsens pseudonym). Etter Tegnérs død i 1846 utkom hans verker som Samlade Skrifter i syv bind (1847–51).

I diktet «Det Eviga» fremstiller Tegnér menneskets vilje som en forvandlende kraft:

Och viljan, som stängdes i lågande bröst, Tar mandom, lik Gud, och blir handling. Det Rätta få armar, det Sanna får röst, Och folken står upp till förvandling.

(Tegnér 1847–51, b. 2, 145)

I «Hjelten» priser han et helteideal i pakt med den samtidige titanismens, og hyller «lejontämjarn» og «gudasonen» Herkules (sannsynligvis et bilde for Napoleon):

Ser du, kring den starke anden Växa alltid starka vingar. Hvad rår örnen väl derför? […] Ensam går jag. Natt skall vara, Innan himlens stjernor lysa, Innan hjelten blir en Gud.

(Tegnér 1847–51, b. 3, 117–19)

Også Frithiofs Saga fremstiller en helt. Hovedpersonen forbryter seg mot guddommen (den norrøne guden Balder) og blir indirekte årsak til at gudens tempel brennes ned, men han gjenoppretter sin brøde og lover å reise et nytt Balder-tempel. Omtalen av dette kan minne om Brands tanker om sitt kirkebygg.

Frithiofs Saga oppnådde en nesten uhørt popularitet. Ifølge Johan Ludvig Heiberg ble verket umiddelbart så kjent at det «næsten er anseet som Ambassadeur for det hele svenske Parnas ved de danske Musers Hofstat» (1860, b. 5, 3–4). Sagaen ble oversatt til en rekke europeiske språk, inkludert russisk, polsk og nygresk, og ble hyllet av selve Goethe. Tegnérs utgiver skriver: «Dess fosterländska betydenhet öfvergick i en verldshistorisk […] och, hvarhelst man i verlden kom, uttalades [Tegnérs namn] med aktning och beundran» (Tegnér 1847–51, b. 1, LXVII). I et essay fra 1875 skrev Georg Brandes om dette verket at det er «blevet det svenske Folks Nationaldigtning, og Oversættelser i alle europæiske Sprog, deriblandt 18 forskellige tyske og 18 forskellige engelske, har spredt det over Jorden» (Brandes 1899–1910, b. 3, 481).

Brands mange henspillinger på kong Bele og hans tid kan være tydelige allusjoner til Frithiofs Saga. Det har også vært hevdet at tempelmotivet i sagaen har gitt seg tydelige nedslag i Brand (jf. Svensson 1972). Men Ibsens drama bygger ikke på en tegnérsk forsoningsestetikk, det hører en nyere tid til, både når det gjelder motiv og stykkets sentrale dramatiske konflikt.

Skildringen av bondebefolkningen i Brand har et realistisk preg som bryter klart med den foregående romantikkens harmoniserende oppfatning av den norske bonde, uttrykt blant annet i Bjørnsons bondefortellinger (som riktignok har en mer sammensatt miljø- og menneskeskildring enn den populære oppfatning går ut på). Allerede før Brand var det utgitt fremstillinger der bondelivet ikke ble idealisert, men tvert om fremstilt med alle sine utfordringer, som Nicolai Ramm Østgaards En Fjeldbygd : Billeder fra Østerdalen (1852) og Bjørnsons Arne (1858). Også skildringen av en person som Aslak i Synnøve Solbakken (1857) nyanserer inntrykket av «søndagsbønder» i Bjørnsons tidlige prosa. Den til dels brutale realismen i Arne virket provoserende og utløste kritikk fra Aasmund Olavsson Vinje i hans avis Dølen, der han klaget over all «Raasmak og Raatev» i Bjørnsons verk (Vinje 1970–73, b. 1, 211). Man befant seg fortsatt i en overgangstid der nye litterære tendenser kom i konflikt med etablerte estetiske oppfatninger.

Taterne hadde også vært emne for en rekke tidligere skjønnlitterære beskrivelser. Overtroen oppfattet taterne som trollkyndige og farlige, og folk så på dem som tyver og røverpakk. Det var også en utbredt tro at tatere kunne bortføre og oppdra andre menneskers barn, slik at de levde videre med «falsk» identitet (jf. Sundt 1852, 135–36). I romantisk litteratur opptrådte de ofte som kjeltringer, løslivede nomader eller som en slags overnaturlige «Dei ex machina». Sir Walter Scott skildret tatere eller sigøynere i romanen Guy Mannering or the Astrologer (1815), der en av de sentrale personene er sigøynerkvinnen Meg Merrilies, som kidnapper arvingen til en formue og et stort gods, men senere gir ham tilbake til familien og hans rettmessige arv. Victor Hugos populære roman Ringeren i Notre Dame (1831), med handling fra 1500-tallets Paris, forteller historien om krøplingen Quasimodos kjærlighet til sigøynerpiken Esmeralda. Sigøynere forekommer også som innslag i romaner av Jane Austen ( Emma 1816), Charlotte Brontë ( Jane Eyre 1846), Emily Brontë ( Wuthering Heights 1847) og George Eliot ( The Mill on the Floss 1860). I sistnevnte tror den opprørske og ukonvensjonelle Maggie Tulliver at hun er et forbyttet sigøynerbarn, noe som får avgjørende innvirkning på hennes skjebne.

Også Steen Steensen Blicher beskriver tatere. I novellen «Kjeltringliv» (1829) fremstiller han med stor sympati den trofaste kjærligheten mellom Peiter Beenløs og Linka Smælem, og teksten viser dyp respekt for taternes moral og levevis. Fra norsk litteratur kjenner vi J. Storm Wangs novelle «Taterqvinden», trykt i månedsskriftet Bien 1833 (b.16, 1–2), og i 1848 utgav Peter Christen Asbjørnsen sin andre samling av

Norske Huldre-Eventyr og Folkesagn, der fortellingen «Tatere» på en realistisk måte gjengir noe av taternes språk og skikker. Opplysningene om dette skal for øvrig Eilert Sundt ha hatt «den Fornøielse at meddele Forfatteren» (Sundt 1865, 11).

Harald Meltzers skildringer «Et Fantepar» og «Fantegutten» ble først publisert i Christiania-Posten i 1850-årene, deretter i Smaabilleder af Folkelivet (1862). Disse litterært-realistiske skissene har bakgrunn i Meltzers politiarbeid og fremstiller taterne som tvetydige i sin oppførsel. De omtales som intelligente og beregnende, men samtidig viser forfatteren stor forståelse for deres vanskelige livsforhold (Meltzer 1862, b. 1). Meltzers fremstilling av taterfolkets levekår, preget av sceniske virkemidler og realistiske, individualiserte replikkvekslinger, gir opplysninger om taterfølgenes liv som svarer helt overens med det bredere bilde vi finner hos Sundt – og senere hos Ibsen.

DRAMAFORM

Ibsens venn Lorentz Dietrichson drøfter i sin danske litteraturhistorie (1860) betingelsene for tragisk diktning og hevder at

Scenen for Tragedien maa henlægges til en Tid, hvor en stor Brydning foregaar inden Nationen. Intetsteds bliver en saadan Brydning af større poetisk Interesse, end hvor den staar paa det religiøse Omraade, dels fordi det her er de mest uegennyttige og de højeste Følelser, der lede Helten, dels fordi den religiøse Revolution mere end nogen anden griber ind i alle Forhold lige fra de almindeligst sociale og politiske til de particulaire Familieforhold og individuelle Vilkaar (L. Dietrichson 1860, 34).

Brand ser ikke ut til å avvike radikalt fra en slik karakteristikk.

Utformingen av Brand kunne altså bygge på en rekke litterære og samtidige impulser, som Ibsen omdannet til sitt eget originale skaperverk. Som undertittel på stykket satte han «Et dramatisk Digt». Dette var ingen ukjent genre, og Ibsen selv hadde tidligere benyttet «Dramatisk Digtning» som undertittel på sin enakter Kjæmpehøien (1850). Betegnelsen innebærer at det dreier seg om et skuespill som bryter med tradisjonelle (aristoteliske) genrekrav, og som primært er tenkt som lesedrama.

Allerede Shakespeares dramatikk hadde vært betraktet som i en viss forstand episk. Hermann Hettner skriver for eksempel om Shakespeares historiedrama:

Komposisjonen i disse historiene er ikke dramatisk; den er episk, eller i det minste episerende […] Disse engelske dramaene blir derimot alle værende i den rent episke begivenhet. De er en dialogisert sammenstilling av gitte hendelser […] det er den kronologiske rekkefølges rent ytre ved-siden-av og etter-hverandre […] dramaets enhet er for det meste bare personens enhet, som alle disse forskjelligartede begivenhetene forholder seg til, mens de seg i mellom ikke henger sammen (Hettner 1852, 20–21; til norsk ved HIS).

Hettner viser også til A.W. Schlegels karakteristikk av Shakespeares dramaer som «heltedikt i dramatisk form» (1852, 22).

Lesedramaet hadde vært en populær genre siden romantikken. J.L. Heiberg, som stilte seg kritisk til genren, skriver blant annet i «Det nye Dramas Opgave» (opprinnelig fra 1843):

Man distinguerer hyppigt mellem de Skuespil, som ere bestemte til at læses, og dem, som ere bestemte til at sees, og man er endog tilbøielig til at betragte hine som gedignere poetiske Værker, der gjøre Litteraturen større Ære […] ved den frie dramatiske Behandling, som ikke tager Hensyn paa Scenen, [kan der] opnaaes overordenlige Skjønheder, paa hvilke det virkelige Drama maa renoncere, men Dette siger ikke Andet, end at hver Digtart har sine Fortrin […] navnlig den lyriske og den episke Poesie kunne realisere Idealer, som ligge udenfor Dramaets Omfang. Virkelig ere ogsaa de blot til Læsning bestemte Skuespil ikke Andet end lyrisk-episke Digterværker, der have antaget den udvortes Form af et Drama, uden dog at være et saadant (Heiberg 1861–62, b. 5, 334–35).

Noen av de tidligste danske lesedramaer var Oehlenschlägers Sanct Hansaften-Spil (1803) og Aladdin (1805). Genren utfoldet seg i Danmark særlig i løpet av 1830- og -40-årene, med J.L. Heibergs En Sjæl efter Døden (1840) og Paludan-Müllers filosofiske lesedramaer som viktige eksempler. Både Shakespeares dramatikk og Goethes Faust hadde tjent som forbilder for det danske lesedrama. Goethe fant gjenklang både når det gjaldt genre og en idealistisk livsanskuelse med helning mot det filosofiske. Dette preger især Paludan-Müllers verker. I 1834 utgav han Amor og Psyche : lyrisk Drama, og i 1840-årene kom de tre dramaene Venus : et dramatisk Digt (1841), Tithon og Dryadens Bryllup (begge 1844). De ble senere revidert og gjenutgitt i 1854 under fellestittelen Mythologiske Digte, og i denne form var de kjent av Ibsen, jf. hans artikkel «Professor Welhaven om Paludan-Müllers mythologiske Digte», publisert i « Manden»/ Andhrimner 23. mars 1851, der Ibsen nevner «f.Ex. Amor og Psyche, Venus, Tithon o.Fl.», og ser dem som representative for «vor hele Tidsalder og dens aandelige Retning i Almindelighed» (Ibsen 1851b). Senere kom også Paludan-Müllers lesedramaer Kalanus, Abels Død og Ahasverus, den evige Jøde, publisert som Tre Digte i 1854.

Også Lord Byron var en sannsynlig inspirasjon både for Paludan-Müller og andre dramatikere.

Manfred : a dramatic poem (1817) ble i 1843 oversatt til dansk av Edvard Lembke ( Manfred : et dramatisk Digt), og en ny bearbeidet oversettelse til dansk forelå i 1854. Flere av Byrons verker var også blitt oversatt til dansk allerede i 1820-årene. Det dramatiske diktet Heaven and Earth (1821) utkom på dansk i 1827 ( Himmelen og Jorden, ved P.F. Wulff). Kristian Smidt mener at Ibsen kan ha lest Manfred allerede i Grimstad, altså før 1850 (Smidt 2004, 22; jf. mer utførlige opplysninger om Ibsens forhold til Byron i innledningen til [ Episk Brand], under Bakgrunn). Ibsens forhold til Byron har vært berørt av en rekke forskere. Daniel Haakonsen mener at Ibsens tidligere dikt som «En Livsvaar» (1858) og «Paa Vidderne» (1859) er klare uttrykk for påvirkning fra Byrons Childe Harold (Haakonsen 1967, 105–09).

Ulla-Britta Lagerroth peker på at dramaet ved 1800-tallets midte var representert av to hovedtyper. Den ene hovedtypen stod i forlengelsen av tradisjonen fra Aristoteles, med skuespill som fulgte en klassisk-naturalistisk logikk og strebet etter virkelighetsillusjon i intrige, karakter- og miljøtegning, fremstilt gjennom tre eller fem akter, der handlingens, stedets og tidens enhet ble overholdt. Den andre hovedtypen hadde røtter i middelalder, renessanse og barokk, «en typ lika livskraftigt manifesterad i dramats historia» (Lagerroth & Romberg 1973, 233). Mange av romantikkens forfattere bygget sin dramatikk på slike forgjengere. Under romantikken manglet man imidlertid teaterscener som kunne gi kunstnerisk forløsning til nyskrevne stykker innenfor en slik alternativ tradisjon. Forfatterne «svarade därför […] med dramat i bokform, ‹das Lesedrama›» . Shakespeare stod som det fremste ideal for slike forfattere (1973, 241).

Forbildene for lesedramaets brudd med den klassiske dramagenren kan ha vært flere. Ved siden av Shakespeare og Goethe kan også Friedrich Schiller ha vært en viktig impulsgiver. I forordet til sitt ungdomsverk Die Räuber : ein Schauspiel von fünf Akten (Löffler-utgaven 1782, til forskjell fra bearbeidelsen for scenen senere samme år,

Die Räuber : ein Trauerspiel) understreker Schiller at det ville være «et meningsløst forlangende» å fremstille emnet for Die Räuber (psykologisk kompliserte mennesker og deres tusenvis av handlinger) innenfor de trange rammene som settes av en konvensjonell teateroppførelse. Han fant at det var umulig

«å klemme [det] inn bak Aristoteles’ og Batteaux’ altfor trange palisader» (Schiller 1943, b. 3, 5; til norsk ved HIS). Derfor forlot han klassisismens aristoteliske teaterkonvensjoner til fordel for noe nytt, nemlig en dramatisk historie ( «dramatische Geschichte»), tenkt som et rent lesedrama. Hans utgiver Herbert Stubenrauch skriver: «‹Die Räuber› er, noe Schiller flere ganger og ettertrykkelig påpekte, ikke å anse som et ‹teaterdrama›, men som en ‹dramatisk roman›» (1943, b. 3, XVI). Av forordet til dramaets første versjon fremgår det at Schiller ville frigjøre teksten fra scenen (og fra skuespillernes teatralske tolkning av den). Samtidig ønsket han å utnytte dramakonvensjonens formelle styrke ved å presentere det psykologiske stoffet i en dialogisk og konsentrert form som kunne gi leserne en mer direkte adgang til personenes tanker, følelser og motivasjoner:

Dette skuespillet skal man ikke ta for noe annet enn en dramatisk historie, som benytter den dramatiske metodens fordeler, å gripe sjelen i dens så å si hemmeligste operasjoner, men for øvrig uten å la seg innhegne av teaterstykkets grenser eller strebe etter den tvilsomme gevinsten ved teaterets legemliggjørelse (Schiller 1943, b. 3, 5; til norsk ved HIS).

Det var først på et senere tidspunkt i sitt forfatterskap at Schiller innførte betegnelsen dramatisk dikt, slik det skjedde med Don Carlos : ein dramatisches Gedicht (1787) og det store tredelte dramaet Wallenstein : ein dramatisches Gedicht ( Wallensteins Lager, Die Piccolomini og Wallensteins Tod, 1798–99). I prologen til første del av Wallenstein taler Schiller om hvordan han ved teaterkunstens hjelp vil gi tilskuerne et bilde av tredveårskrigens voldsomme omveltninger og dramatiske hendelser, sammen med de lidenskapene som utløser dette kaos. Kunsten har nemlig mulighet til å fremstille et komplisert stoff i avgrenset eller konsentrert form, samtidig som det avbildede står naturen nær:

Doch euren Augen soll ihn jetzt die Kunst, Auch eurem Herzen, menschlich näher bringen. Denn jedes Äuerste führt sie, die alles Begrenzt und bindet, zur Natur zurück

(Schiller 1943, b. 8, 6)

I oversettelse (til norsk ved HIS):

Men kunsten skal nå gjøre [karakteren] menneskelig og bringe den nærmere deres øyne og hjerte. For kunsten, som begrenser og binder alt, fører det ytterste tilbake til naturen.

Hverken undertittelen «dramatisches Gedicht» eller prologen til Wallensteins første del betyr at dette nødvendigvis er et lesedrama, slik dikteren hadde understreket at Die Räuber skulle oppfattes. De peker bare mot at verket bevisst bryter med det klassiske teaters konvensjoner. Schiller vil eller kan ikke konsentrere handlingen ved å gå frem mot konfliktens løsning med det klassiske dramaets raske skritt. I stedet velger han å fremstille sitt kompliserte emne gjennom en rekke bilder, og det er disse bildene som konsentrerer handlingen, samtidig som de ifølge Schiller danner et mer naturnært kunstnerisk uttrykk enn hva det er mulig å gjengi i det klassiske dramaets form.

Schillers brudd med klassisismens drama- og tragediekonvensjoner fikk stort gjennomslag og kom til å sette sitt preg på romantikkens skuespilldiktning. I sin innledning ( «Företal») til tragedien Erik den fjortonde : en dramatisk dikt (1827) skriver den svenske forfatter og teatersjef Bernhard Beskow at han har lånt undertittelen til sitt eget stykke fra Schillers Wallenstein. Om hovedpersonen Erik den fjortende sier Beskow at hans liv er så rikt på avgjørende hendelser at det er uråd å fremheve én periode som vesentligere enn andre og som den ene avgjørende for utviklingen av kongens ulykkelige liv. Han ser det derfor som umulig å fremstille kongens skjebne i form av et klassisk drama. I stedet fremstiller han Erik «i tvenne olika taflor, af hvilka den ena skulle äga til föremål at tekna hans fall och den andra hans försoning. […] SCHILLER har i sin Wallenstein gifvit mönster för en dylik dramatiserad historie-målning i särskilda taflor, af hvilka hvar och en likväl för sig utgör et helt» . Beskow legger til at hans drama likevel er «mera skrifvet för åskådarn, än läsaren» (1827, III, VI).

På dette tidspunkt var med andre ord dramatisk dikt en anerkjent genre som innebar brudd med den tradisjonelle (aristoteliske) scenedramatikk, og som slik kunne nærme seg lesedramaet. Forfatteren benytter dramaets form (akter, scener, dialog), men resultatet preges like mye av det episke som av det rendyrket dramatiske. Vi kunne legge til at betegnelsen, slik den benyttes av Beskow, også forutsetter en dimensjon av noe «poetisk» som kommer til syne både i det mønster av hendelser (hovedpersonens livsløp) som gjengis, og i de handlende karakterer selv. Samtidig forutsetter Beskow en konsentrasjon om det tragiske i form av at katastrofen, «den dramatiska effektens bränpunkt», må være til stede (1827, II).

Sammenfattende kan vi si at dramatisk dikt henspiller på en litterær genre som kombinerer det episke, det dramatiske og det poetiske (i form av versifiserte replikker) og legger vekt på individualisert karaktertegning. Teksten er primært anlagt som lesedrama, men er også mulig å oppføre på scenen.

VERSIFIKASJONEN

Ibsen strevde med å finne et egnet versemål til [ Episk Brand], jf. innledningen til [ Episk Brand], under Innhold og utforming. Han prøvde ut både femfotsjamben og folkeverset, men forkastet etter et års arbeid hele det episke forsøket. Da Brand etter om lag tre måneders arbeid var fullført, fremstod stoffet i en ny, dramatisk form og med ny versbehandling. I dramaet er det to hovedversemål, den jambiske og den trokeiske firtakteren. De to versemålene opptrer vekselvis, men jambene legger beslag på omtrent dobbelt så mange boksider som trokeene.

Løsningen ble altså å velge et knappere format, med rene fireslagsrekker – jambiske: ∪-∪-∪-∪-(∪) og trokeiske: -∪-∪-∪-(∪). Resultatet ble en mer fortettet stil, tidvis med nesten slagordaktige formuleringer. Mange av våre alment kjente sitater stammer nettopp fra Brand. Den konsise uttrykksmåten kler den nye hovedpersonen bedre. Mens han i det episke utkastet fremstod som litt famlende, er han i det dramatiske verket sikker i sin sak. Følgende passasje, der Brand tar til motmæle mot Agnes’ kjæreste, maleren Ejnar, illustrerer forskjellen:

Femfotsjambe i [ Episk Brand] (HIS 5, renskrift ):

Det var en Stund før Presten samled Ord for Svaret, som laa gjærende i Barmen; en Feberglød ham opp i Kinden foer; han hvisked, mens han greb sin Ven om Armen: «Ja, jeg har Kaldet; men till spredte Tider; som Maanen voxer det og tager af; jeg vugges opp og ned som Skib paa Hav; i Strid jeg beder og i Bøn jeg strider.

Men jeg vil sejre; først i eget indre, saa over Brødrene paa Jordens Kreds; jeg tør ej prutte; jeg er ej tillfreds med noget; alt maa gjøres, intet mindre. Se, Tidens Kræft er Arbejdets Fordeling; den ætser alt, hvad der er helt, ihjæl; – en sørger for sin Bug, en for sin Sjæl, en for sin Lærdom, en for sin Forkjæling.

Jambisk firtakter i Brand (HIS 5, ):

brand Nej, jeg er ingen «Prækehest». Jeg taler ej som Kirkens Prest; knappt ved jeg, om jeg er en Kristen; men visst jeg ved, jeg er en Mand, og visst jeg ved, jeg øjner Bristen, der margstjal hele dette Land.

ejnar smiler Da har jeg endnu aldrig hørt, vort gode Land i Rygte ført for Overmaal af Livsenslyst.

brand Nej, Jublen sprænger intet Bryst; – thi var det saa, da var det vel. Lad gaa at du er Glædens Træl, – men vær det da fra Kveld till Kveld. Vær ikke et idag, igaar, og noget andet om et Aar. Det, som du er, vær fuldt og helt, og ikke stykkevis og delt. Bacchanten er en klar Ide, en Drukkenbolt hans Ak og Ve, – Silenen er en skjøn Figur, en Dranker hans Karrikatur.

I [ Episk Brand] tilkjennegir presten først sin egen tvil, rødmende og hviskende og med hånden på barndomskameratens arm. Han har et kall, men han må først overbevise seg selv før han kan gå ut med sin forkynnelse.

Skuespillets Brand tviler også på sin kristentro, «knappt ved jeg, om jeg er en Kristen» (HIS 5, ), men han tviler ikke et øyeblikk på sin oppgave som folkets vekker. Brand opptrer som agitator med klar og direkte tale. Meningen sammenfaller med verslengden (linjestil), og leddene er sidestilte. Versene stilles parvis sammen med rim. Budskapet forsterkes med gjentagelser, parallellismer og tydeliggjørende motsetningspar. Ofte deles verset i to med midtcesur (pause, her markert med klammeparenteser): «men visst jeg ved, jeg er en Mand, / og visst jeg ved, jeg øjner Bristen» (∪-∪-[∪-]∪-∪- / ∪-∪-[∪-]∪-∪-∪) (HIS 5, ). I [ Episk Brand] er en midtdeling av versene ikke mulig, siden femfotsjamben danner en ulik rekke med fem takter. Todelinger av versene forekommer også her, men når leddene ikke er like store, svekkes den rytmiske effekten: «en sørger for sin Bug, en for sin Sjæl, / en for sin Lærdom, en for sin Forkjæling» (∪-∪-∪-[∪-]∪-∪- / ∪-∪-∪[-∪]-∪-∪-∪) (HIS 5, renskrift ). I skuespillet er Brands budskap mer taktfast og suggererende. Det virker som en klar forsterkning av uttrykket i forhold til [ Episk Brand].

Det andre hovedversemålet i Brand er den trokeiske firtakteren. Trokeiske vers oppleves gjerne som mer stiliserte og kunstneriske enn de jambiske. Dette skyldes at den naturlige setningsrytmen på norsk er jambisk, med en trykksvak inngang og med en overvekt av trokeiske ord, som i Brands replikk ovenfor: «Nej, Jublen sprænger intet Bryst» (↑ ∪-∪-∪-∪-) (HIS 5). I dette verset krever riktignok opptakten en viss vekt, noe som kan innfris ved å lese den som en trykkløs høytone (markert med oppover-pil). De trokeiske versene, som altså innledes med trykksterke innganger, gir en litt annen stemning. Her er et eksempel fra den første tekstsekvensen i trokeisk firtakter, der Brand ser igjen barndomshjemmet (HIS 5, ):

Det er Enkens Gaard paa Øren! Enkens Gaard. Min Barndoms Hjem. Minders Minder myldrer frem. Der, imellem Strandens Stene, blev min Barnesjæl alene. –

Det er mer enn versemålet som virker inn på rytmen, og mange av de samme retoriske grepene benyttes her som i eksemplet med jambisk firtakter ovenfor. I begge eksemplene finner vi gjentagelser og parrim, som bidrar til det fortettede uttrykket. I dette eksemplet forekommer også bokstavrim som i ytterligere grad knytter ordene sammen. Likevel merkes versemålsskiftene godt, og de varsler overganger til noe nytt, gjerne til nye personkonstellasjoner. Åse Hiorth Lervik påviser i sin doktoravhandling Ibsens verskunst i Brand at den jambiske firtakteren anvendes i dramaets normale scener, mens den trokeiske firtakteren, som den avvikende form, benyttes i de scenene som hever seg opp over omgivelsene, og som omhandler verkets etiske idé. For en ytterligere beskrivelse av dramaets metrikk og stilistikk henvises det til denne avhandlingen (Lervik 1969).

Vershistorisk dominerer de jambiske versene i episke og dramatiske tekster, mens storhetstiden til den rene jambiske firtakteren var barokken. De rene versgangene, der trykksterke og -svake stavelser jevnt avløser hverandre, ble holdt opp som norm, mens den fritt blandede jambiske firtakteren, knittelen, med sine frie opphopninger av trykksvake stavelser ble ansett som vulgær og «ukunstnerisk». Knittelen fikk sin renessanse under romantikken, da de folkelige versformene ble hentet frem igjen, og Ibsen hadde allerede før Brand benyttet den som dramavers (jf. f.eks. Norma 1851 og Kongs-Emnerne 1864). I Brand er det derimot den strenge og regelmessige varianten han velger. Under romantikken fikk også de trokeiske versene en fornyelse. De ble tatt i bruk som dramavers, men da gjerne som ett blant flere versemål. Uttrykksregisteret ble kraftig utvidet. Eksempelvis gav Oehlenschläger de trokeiske versene en eksotisk eller sydlandsk karakter i dramaet

Aladdin (1805), og Paludan-Müller benyttet dem i etisk sammenheng i Adam Homo (1841–48) (Fafner 1989–2000, b. 2:2, 210–12). I Norge er det fremfor alt Henrik Wergeland som har satt sitt preg på trokeene. Men det er ikke Wergelandstrokeens villstyrige, rapsodiske form, med sine hyppig innskutte kortvers og med sine lange rimspenn, som er inspirasjon for de mer temmede trokeene i Brand. Det er mer trolig, som Hallvard Lie har foreslått, at Ibsen denne gang har latt seg påvirke av kirkelyrikken (dvs. hymner, salmer og andre tekster til liturgisk bruk). Den jambiske og den trokeiske firtakteren har alltid vært kirkelyrikkens hovedversformer, og Ibsen skriver selv i brev til Bjørnson 12. september 1865 at det var nettopp i Peterskirken at han fant den nye formen for sitt drama. For en gjennomgang av mulige inspirasjonskilder for metrikken i Brand vises for øvrig til opponentene Hallvard Lies og Harald Norengs innlegg ved Lerviks disputas (Lie & Noreng 1972).

Som en kontrastform til de to firtaktsmetrene står vekselsangen mellom Ejnar og Agnes, i lekende folkevisevers. Sangen er beholdt nærmest uendret fra [ Episk Brand]. Første strofe går slik (HIS 5, ):

Agnes, min dejlige Sommerfugl, dig vil jeg legende fange! Jeg fletter et Garn med Masker smaa, og Maskerne er mine Sange!

Mot de strenge metriske (og innholdsmessige) omgivelsene fremstår denne lille sangen med friere veksling av sterke og svake stavelser som et uttrykk for livsglede og spontan utfoldelse. Men den er også bærer av lettsinn og en uansvarlighet som straks påpekes av Brand, da han advarer paret om at snøskavlen de står på, henger i løse luften. Ejnar og Agnes viderefører den lette stemningen fra vekselsangen i den påfølgende dialogen med Brand, som går i jambisk firtakter. Firtakteren mykes opp av deres mange glade utrop og av hyppige replikkskifter, gjerne midt i et vers. Etter hvert som Brand tar større og større del i dialogen, blir stilen tyngre og mer fortettet. Og det blir til slutt Brands alvorstunge tale, i regelmessige firtaktere, som fanger Agnes: «Hvor han voxte, mens han talte!» (HIS 5, ).

Typisk for romantikkens tekster er den kreative rimbruken, så også i Brand. Sammensatte rim utnyttes ofte humoristisk: Fogden / tog den, Fogden / slog den. Samrimingen er tidvis svært liberal. Det forekommer en stor mengde urene rim, f.eks.

Klædebon/ Aand, Skille/ Kilde, Vik/ Krig. Særlig sidestillingen av vokalene y og ø, som i rimparene Yrke/ Mørke, Døttre/ yttre og Byggden/ Højden, kan virke fremmed for den moderne leseren.

TILBLIVELSE

I Innledningen til [ Episk Brand] er det redegjort for Ibsens arbeid med det ufullførte verseposet som danner en forstudie til Brand, og som han var sysselsatt med fra sommeren 1864 til sommeren 1865. Som sitert tidligere hadde han under et besøk i Peterskirken midt i juli 1865 en sterk og avgjørende opplevelse som straks fikk ham til å legge dette utkastet til side for å ta fatt på det samme stoffet i ny form.

Det kan påvises en rekke parallelle formuleringer og sammenfallende rim i [ Episk Brand] og Brand. På dette grunnlag mener Karl Larsen (Ibsen 1907) at dramaet ble skrevet med det forkastede manuskriptet som direkte forelegg. Både Eitrem og Koht tar klart avstand fra en slik teori (Eitrem 1908a; ES). De mener at Ibsen sannsynligvis bare hadde en rekke av formuleringene fra sitt forkastede manuskript levende i minnet mens han skrev dramaet. Med tanke på den inspirasjonsrus Ibsen selv beskriver, er det rimelig å gi dem rett. To måneder etter besøket i Peterskirken skriver han 12. september 1865 i brev til Bjørnson at arbeidet med dramaet «gik frem saaledes, som endnu aldrig noget er gaaet frem for mig […] 4 de Akt er nu snart færdig og 5 te føler jeg at jeg kan skrive paa 8 Dage; jeg arbejder baade Formiddag og Eftermiddag hvilket jeg før aldrig har kunnet» . Det er i det samme brevet han forteller at «jeg læser ikke andet end Bibelen, – den er kraftig og stærk!» Antagelig regnet han med å kunne fullføre første utkast til Brand allerede i slutten av september 1865.

Inspirasjon var ikke alene tilstrekkelig. Arbeidsdagene i Ariccia begynte tidlig. Ibsen stod opp klokken fire om morgenen og gikk først en tur «i Skovene eller i den store Chigiske Park; naar Solen saa steg høiere paa Himlen, satte han sig til sit Arbeidsbord, hvor han da saagodtsom uafbrudt arbeidede til Dagen heldede, og om Aftnerne sad han gjerne og nød Kjøligheden paa den store Trappe foran Kirken» (L. Dietrichson 1896–1917, b. 1, 345). I et senere brev til Peter Hansen 28. oktober 1870 skriver Ibsen:

I den tid jeg skrev «Brand» havde jeg stående på mit bord en skorpion i et tomt ølglas. Fra og til blev dyret sygt; da brugte jeg at kaste et stykke blød frugt ned til den, som den med raseri kastede sig over og udgød sin gift i; saa blev den frisk igen. Er der ikke noget lignende med os poeter? Naturlovene gælder også på det åndelige område.

Ibsen vendte tilbake til Roma lørdag 30. september (jf. brev til Emil Bloch 26. september 1865) og fortsatte arbeidet der. Han kan ikke allerede på dette tidspunkt ha fullført hele dramaet. Trolig tok arbeidet med femte akt mer tid enn han hadde forespeilet i brevet til Bjørnson 12. september. Den 26. oktober kunne han imidlertid sende de første hundre renskrevne sider av manuskriptet til sin nye forlegger, Frederik Hegel i København, samtidig som han varslet at «Resten skal følge enten samlet eller i to Forsendinger i Løbet af 14 Dage. Det hele udgjør omtrent 280 Sider» (brev til Hegel 25. oktober 1865, samt brev til Anton Klubien 26. oktober 1865 med referanse til at dette brevet er innlagt i manuskriptpakken). Hegel takker i brevkonsept av 7. november for å ha mottatt den første manuskriptsendingen dagen i forveien – forsendelsen har tatt så lang tid at den «maa være bleven opholdt paa Veien». Han regner med at Ibsen ønsker boken ferdig trykt før jul: «Jeg skal gjøre hvad der staar i min Magt for at dette kan skee.» Han legger til at han i så fall må motta resten av manuskriptet innen midten av november (KBK NKS 3742, 4°, II).

Den 7. november sendte Ibsen nye hundre siders renskrift til Hegel i København, og dette ble mottatt av Hegel før 23. november (jf. KBK NKS 3742, 4°, II). De siste 84 manuskriptsider avgikk fra Roma 16. november 1865 (jf. brev til Hegel 7. november, 15. november og 25. november 1865). Hele verket ble altså fullført i løpet av sytten uker eller rundt fire måneder. Ibsen gjorde regning med at boken kunne trykkes umiddelbart, og bad i sine brev til forleggeren om å få tilsendt korrektur fortløpende for å spare tid.

UTGIVELSE

Bare to av Ibsens tidligere dramaer var kommet ut ved ordinære forlag, nemlig Gildet paa Solhoug (Chr. Tønsberg, 1856) og Kongs-Emnerne (Johan Dahl, 1864). De øvrige var enten utgitt i kommisjon ( Catilina 1850) eller som avis- og tidsskriftføljetonger og særtrykk ( Kjæmpehøien 1854 i Bergenske Blade, Norma 1851 i « Manden»/ Andhrimner og Fru Inger til Østeraad 1857, Hærmændene paa Helgeland 1858 og Kjærlighedens Komedie 1862 i Illustreret Nyhedsblad). Noen var dessuten fortsatt upublisert ( Kjæmpehøien 1850, Sancthansnatten 1853 og Olaf Liljekrans 1857).

Ibsens tidligere problemer med å finne forlegger for sine skuespill henger sammen med situasjonen på det norske bokmarkedet (jf. HIS 12k, 26–27, 52–53). Det fantes ikke mange norske forlag i samtiden – det dreide seg stort sett om Johan Dahl, Chr. Tønsberg, J.W. Cappelen, P.T. Malling, Jacob Dybwad og P.F. Steensballe. Johan Dahls og Chr. Tønsbergs forlag var blant de få som utgav norsk skjønnlitteratur, og markedet for skjønnlitteratur var dessuten så lite «at en forfatter var heldig om han eller hun fikk utgitt et arbeid uten å måtte betale for det» (HIS 12k, 53).

Bjørnson var av sin danske venn kritikeren Clemens Petersen blitt sterkt oppfordret til å gå over til Frederik Hegels danske forlag Gyldendalske Boghandel, og fra 1860 utgav han sine bøker der. Kong Sverre (1861) var den første Bjørnson-utgivelse hos Hegel, men Camilla Collett hadde vært enda tidligere ute med annenutgaven av Amtmandens Døttre (1860) (Tveterås 1950–96, b. 2, 92).

Rundt 1860 var Gyldendalske Boghandel blitt et «firma som i løpet av kort tid hadde svunget seg opp til å bli det ledende ikke bare i Danmark, men i hele Norden» (Tveterås 1950–96, b. 2, 34). Hegel kunne gi skikkelige forskudd og honorarer og åpnet adgangen for de norske forfatterne til et langt større marked enn det avgrenset norske. Tore Rem gir en vurdering av hva Gyldendal representerte for norske forfattere, i form av forlagets status, økonomiske forhold og muligheter til utbredelse (Rem 2002, 116–18).

I 1865 oppfordret Bjørnson Hegel til å innlemme også Ibsen i sin forfatterstall, og bad ham sende et forskudd på 100 spesiedaler til Ibsen i Italia (jf. HIS 12k, 54). Bjørnson omtalte Ibsens kommende verk «som omhandlende et historisk Emne fra en langt tilbage liggende Periode» – trolig med bakgrunn i at han kjente til Ibsens interesse for den færøyske opprøreren Magnus (Mogens) Heinessøn, samt hans planer om å skrive en tragedie om Julian Apostata (Tveterås 1950–96, b. 2, 180). Hegel, som hverken hadde møtt Ibsen eller lest det manuskriptet han ble bedt om å honorere, etterkom Bjørnsons ønske, og dermed var Ibsens forleggersorger tilsynelatende slukket.

Hegel mottok første sending av manuskriptet til Brand 6. november 1865. I brevkonsept av 7. november 1865 foreslår han for Ibsen et opplag på 1250 eksemplarer og et honorar på 30 riksdaler (15 spesidaler) arket. Dersom boken skulle rekke frem til Norge i tide før julesalget, måtte den foreligge i begynnelsen av desember. For at dette kunne skje, var tiden så knapp at han umiddelbart sendte manuskriptet direkte til trykkeriet, uten selv å ha lest det.

Først da Hegel fikk se korrekturarkene, ble han oppmerksom på at det dreide seg om et drama med handling fra samtiden. I brevkonsept til Ibsen 23. november 1865 skriver Hegel:

jeg havde da den Tanke, at det var det Arbejde hvorom Hr Bjørnson i Sommer talte til mig og som omhandlede et historisk Emne fra en langt tilbageliggende Periode. – Men ved nu at see i Correcturarkene bemerker jeg, at denne Digtning er noget helt andet, og har modtaget og læst omtr. ⅔ Deele af det Hele, saa har jeg dog faaet det Indtryk af dette, at det muligens, alle dets Skjønheder uagtet, ikke vil blive forstaaet af den store Mængde og at Afsætningen ikke vil blive saaledes, at det vil være rigtigt strax at tage et saa betydeligt Oplag som 1250 Ex. – Jeg iler derfor at meddele Dem at jeg agter at tage det halve Antal Ex. 625 og derfor tilsvare 15 Rdl Arket saa at lade Satsen staae i 1 à 2 Maaneder for, hvis disse Ex udsælges, strax at kunne trykke et 2 det Oplag af samme Størrelse og mod samme Honorar. Ved dette Arrangement vil De intet tabe i det Tilfælde at Bogen finder den forønskede Afsætning […] Jeg imødeseer med omg. Post Deres ærede Svar (KBK NKS 3742, 4°, II).

Hegel uttrykker også bekymring vedrørende en rekke særnorske ordformer i manuskriptet, noe som ville gjøre bokens avsetning blant danske lesere vanskelig, men han sier samtidig at «Bogens Indhold er dog nærmest det jeg er betænkelig ved; men jeg ønsker for Deres skyld at min Betænkelighed maa vise sig ugrundet» .

Ibsen svarte i brev av 2. desember 1865 at han aksepterte de nye betingelsene, men dette brevet forsvant i postgangen. Hegel etterlyste Ibsens svar i et brevkonsept 7. desember, og forteller at trykkeriet under stort press hadde klart å få satsen ferdig til trykking «i Løverdags» (1. desember). Han vil imidlertid ikke sette i gang trykkingen før han mottar Ibsens svar, og utgivelse før jul blir derfor utelukket. I stedet foreslår Hegel utgivelse i mars 1866. Han opplyser samtidig at boken er på 17 ark (KBK NKS 3742, 4°, II).

Dette brevet besvarte ikke Ibsen, fordi han mente at han allerede hadde akseptert de endrede utgivelsesvilkårene i det bortkomne brevet av 2. desember 1865. Hegel ble bekymret og etterlyste i februar på nytt et svar, uten at det kom noe (Tveterås 1950–96, b. 2, 181). I brevkonsept av 6. mars 1866 skriver han så til Ibsen:

De har endnu ikke beæret mig med Svar hverken paa mit Brev af 23 Nov. eller paa et senere jeg sendte Dem i Begyndelsen af Decbr – Af denne Tavshed slutter jeg at De er utilfreds med mit sidste Forslag om Delingen af Oplaget. Jeg gjentager det, at det skulde gjøre mig inderlig ondt om jeg derved har, hvad jeg nødigst vilde, saaret Deres Forfatterære. Har jeg det, beder jeg Dem tilgive mig, og bevise mig den Retfærdighed at see paa Sagen ogsaa fra mit Standpunkt. Nu er Tiden rykket saa langt frem, at jeg ikke tør tage paa min Samvittighed at opsætte Trykning længere. Men jeg kan kun trykke Bogen i Overensstemmelse med vor Aftale, altsaa i Henhold til mit Tilbud af 7 Novbr. Deres dr. Digt kan saa udk. ca 14 Dage før Paaske (KBK NKS 3742, 4°, II).

Dette lett irriterte brevet må ha krysset et brev fra Ibsen, datert 7. mars 1866, der han etterlyser boken: «jeg gaar her i en Spænding og Forventning, som ikke er til at beskrive og som nu snart er uudholdelig.» Ibsen gjentar her at han har akseptert forslaget om å halvere opplaget, og henstiller til Hegel «paa det indstændigste […] ikke længere at forhale Udgivelsen». Brevet fra Hegel, datert 6. mars, mottok Ibsen først 15. mars, og han besvarte det umiddelbart. Her viser han til sitt bortkomne brev av 2. desember 1865, hvor han gir Hegel alle fullmakter til å handle etter beste skjønn med hensyn til utgivelsen. Han oppfordrer også Hegel til å trykke bare halve opplaget, slik han hadde foreslått, men ber om å få utbetalt hele det opprinnelig foreslåtte honorar – der det halve blir å beregne som forskudd på fremtidige utgivelser (brev til Hegel 15. mars 1866).

Men nå var Brand allerede trykt i det opprinnelig bestemte antall eksemplarer. I brevkonsept av 15. mars 1866 forteller Hegel at boken er «færdig, i dag faaer jeg den fra Bogbinderen og i morgen kommer den i Handelen. Gid De ret maa faae Glæde af den!» (KBK NKS 3742, 4°, II).

Brand utkom 16. mars 1866 i et opplag av 1275 eksemplarer. Ibsens honorar var på 118 riksdaler – 68 riksdaler ble sendt ham til Roma, og 50 riksdaler ble stående hos forleggeren til fri disposisjon for Ibsen, i samsvar med hans eget forslag.

Boken ble en slik umiddelbar suksess at annet opplag (550 eksemplarer) kom allerede 24. mai, tredje opplag (574 eksemplarer) 16. august og fjerde opplag (774 eksemplarer) 14. desember 1866. Ibsens samlede honorar for Brand ble i løpet av året 1866 i alt 1035 riksdaler.

Hegel hadde ikke regnet med den overveldende mottagelsen av førsteutgaven, derfor hadde han ikke latt satsen stå (Tveterås 1950–96, b. 2, 182). Boken måtte settes på ny, og dermed oppstod tekstlige varianter (se Tekstkritisk redegjørelse). Godt og vel halve opplaget av Brand ble solgt i Danmark. Fra og med tredje opplag var også salget stort i Sverige. Med et slikt resultat
var det lille tilløp til konflikt [mellom forfatter og forlegger] – som var skapt av misforståelser og nervøsitet – fullstendig utjevnet, og det var innledet et samarbeid, basert på et solid grunnlag av interessefellesskap og gjensidig aktelse (1950–96, b. 2, 184).

MOTTAGELSE AV UTGIVELSEN

Utgivelsen av Brand ble en sensasjon og avfødte en lang rekke anmeldelser i norsk, dansk og svensk presse.

Morgenbladets København-korrespondent rapporterte følgende:

Af de litterære Nyheder, som i den senere Tid have seet Lyset, indtager Henrik Ibsens her udkomne Drama Brand en Plads, saa fremragende, som sjelden noget Digterverk har indtaget. Det læses med den største Interesse, dets Ros er i Alles Munde og dets vægtige Ord i Alles Tanker.

Det heter også at Brand gjør «en næsten uhørt Lykke» i Danmark (Botten-Hansen 1866c). I Illustreret Nyhedsblad kunne man senere også lese at virkningen hadde vært sterk i Norge. Presten Wilhelm Andreas Wexels (som døde samme året) var for eksempel så «stærkt rystet ved Læsningen deraf, [at han] gjorde det til Gjenstand for en af sine sidste Prædikener» i Kristianias domkirke (Wexels 1866). I Sverige ble Brand nærmest gjenstand for kult. Gustaf af Gejerstam forteller at «ingen heligare gåva kunde skänkas bort än ‹Brand›». Strindberg sa senere at «Ibsens Brand […] väcker hela den tänkande ungdomen och rycker den ur dess estetiska drömmar och skenliv och fordrar handling och tro!» (sitert etter Kommandantvold 1956, 11).

Antallet og omfanget av de anmeldelser og artikler som umiddelbart ble verket til del, bekrefter at utgivelsen var en stor litterær begivenhet. Den utløste også en norsk pressedebatt som strakte seg gjennom det meste av året 1866. Her deltok blant andre sognepresten Otto Theodor Krohg, som var fast korrespondent i Morgenbladet under signaturen L.T. ( «Lille Theodor») (jf. nedenfor).

Den skandinaviske mottagelsen av Brand i året 1866 har vært undersøkt av både Kari Hamre og Ingebjørg Kleven. Hamre opplyser at den norske kritikken hadde «en del mer innhold og betydning enn Ibsen hadde ventet seg» (Hamre 1945, 158). Kleven finner at anmelderne vekslet mellom å lese verket henholdsvis politisk og religiøst (Kleven 1984, 24). Med få unntak betraktet kritikerne i alle de skandinaviske land verket som et tankedikt eller et idédrama. Det ble også oppfattet som et lesedrama, ikke ment for scenen, men kun hjemmehørende på «Tankens Scene» (Meidell 1866).

En rekke av tidens mest kjente skribenter og kulturpersonligheter skrev om skuespillet straks det forelå. I Norge var anmelderne menn som Paul Botten-Hansen, A.O. Vinje, M.J. Monrad, Jens Lieblein og Ditmar Meidell. I Danmark skrev blant andre Clemens Petersen, Philip Weilbach og Georg Brandes, mens de første anmeldelsene i Sverige kom fra danske Carl Rosenberg og norske Fredrik Bætzmann (som var korrespondent for det svenske Aftonbladet). Monrad og Petersen var tidens førende kritikere i henholdsvis Norge og Danmark. Ganske snart ble også verket gjenstand for omtaler i bokform, som den danske presten Frederik Helvegs bok Bjørnson og Ibsen i deres to seneste Værker (1866) og Georg Brandes’ Æsthetiske Studier (1868). Brand ble med andre ord gjenstand for en uvanlig prestisjetung og sakkyndig vurdering.

Anmeldelsene gir inntrykk av stor anerkjennelse, men uttrykker også forbehold som ser ut til å bunne i at teksten på flere måter brøt med tidens etablerte litterære forventninger og estetiske normer. Sett under ett gikk de fleste negativt-kritiske oppfatningene ut på at teksten manglet «forsoning» og egentlig «løsning» av den dramatiske konflikten. Det er få av kritikerne som setter stykkets tematikk i direkte sammenheng med den samtidige kirkekamp og tidens vekkelseskristendom i Norge. Det som sies om den religiøse tematikk, er av mer generell karakter og knytter religiøsiteten sammen med en mer uavhengig form for idealisme eller kallsoppfattelse. I Illustreret Nyhedsblad het det at mange hadde reagert med religiøs betenkelighet på verket, men «det var ikke saameget Theologer eller strengt religiøse Folk, som saadanne, der ved offentligt at hævde den officielle Christendom, søge at dække sin Mangel paa egen indre religiøs Overbeviisning og Personlighed» (Botten-Hansen 1866a). Det er påfallende få anmeldere som knytter verkets kritiske tendens til en direkte kritikk av skandinavismen og Norge-Sveriges holdning til den dansk-tyske krig i 1864.

Mange av anmelderne understreket tekstens brudd med gjeldende dramatiske genrekonvensjoner. I Morgenbladet skriver for eksempel M.J. Monrad i en anonym anmeldelse at «De Mangler, der hefte ved Anordning og Gruppering […] ere af mindre væsentlig Betydning, da Stykket øiensynlig ikke er tænkt for Scenen» (M.J. Monrad 1866a). Paul Botten-Hansen omtalte Brand i to artikler i Illustreret Nyhedsblad (1/4 og 29/4 1866). Han innleder med et ønske om å kunne «tyde» hva Ibsen har ment med «dette mærkelige Digt […] tungt i Tanken og fyldigt i Formen» – et verk som preges av klare «Misgreb», men likevel viser «den sande Digter» (Botten-Hansen 1866b).

I Aftenbladet skriver Ditmar Meidell:

Dette Digt kan kun kaldes dramatisk, forsaavidt som det er affattet i dialogisk Form […] Scenegangen er ofte temmelig vilkaarlig […] de hyppigt skiftende Versemaal […] har et mere lyrisk end dramatisk Præg […] dette Digt [maa] betegnes som dialogiseret Lyrik […] [ikke egned] til at bøje sig ind under en dramatisk Organismes strenge Love og forme sig efter disse (Meidell 1866).

Likevel leser Meidell Brand som et tragisk verk. Ut fra karakteristikken «Tankedigt» blir stykket sett som en abstraksjon, men samtidig som et «Billede af en Sjæls tragiske Kamp med Verden og med sig selv», og med en ren og forfriskende virkning på leseren. Brand bærer sine grusomste konflikter med overmenneskelig viljekraft. Det tragiske i Brands karakter har sitt utspring i hans sterke overbevisning, som ikke lar seg gjennomføre i det konkrete liv. Selv om hans vilje er ren og edel, og selv om hans kamp mot motstanderne (Fogden, Provsten) er berettiget, må viljen knuses, fordi han mangler den rette erkjennelse av «Midlerne og Vejen». Men i motsetning til de fleste andre samtidige kritikere finner Meidell at stykket ender med en «skjøn og forsonende Udgang» gjennom betydningen av ordene «deus caritatis». Han avslutter med å spå dramaet «en varig og indflydelsesrig Plads i vor Nationallitteratur» (Meidell 1866).

Også Botten-Hansen ser verket som et «Digt», der hovedpersonen med «prophetisk Alvor og Fremsyn» møter motstand fra «Typer for vor Tid», preget av «Virkelyst og Humanitet» (Fogden), «Klogskab og Levelyst» (Provsten) og «Evne til at følge Opinionens Retning» (Skolemesteren). Også Ejnar, i rollen som omvendt «Bodspredikant og Missionær», regnes som typisk for samtiden. Botten-Hansen går som den eneste av anmelderne også inn på Gerds rolle i verket. Hun er sett som «et forklarende Moment i den tragiske Skjæbne, hvorfor Brand bukker under, idet han saaledes udsoner den Skyld, som hviler over Slægten for hvad den har forbrudt» (Botten-Hansen 1866b).

Fredrik Bætzmann fastslår i det svenske Aftonbladet at stykket «icke [är] lämpad efter scenens fordringar», men han understreker samtidig at verkets rike menneskeskildring er «natursanning». Med Brand har Ibsen gått så langt det er mulig for en dikter. Han har «närmat sig den yttersta gräns, som en nutidens skald icke får öfverskrida, utan att såsom profet bli dräpt af massans begabberi eller hennes likgiltighet» . Bætzmann mener at verket står på grensen mellom «skaldens och den religiöst eller etiskt hänförda siarens område», og han ser Brand som «en brandfackla, inkastad i den filiströsa dorskhetens, den religiösa indifferentismens läger» . Han fastslår videre:

Styckets tema är detsamma, som hos oss blifvit först och kraftigast anslaget af S. Kierkegaard: lif i stället för ord, hel, ovilkorlig hängifvenhet i stället för ett krämaraktigt prutande med det ideala (Bætzmann 1866).

Monrads anmeldelse i Morgenbladet legger vekt på Brand-skikkelsen som inkorporering av en konsekvent gjennomført idé, men hevder at denne ideen bryter med menneskenes og livets krav og fører til hovedpersonens sammenbrudd i iskirken. Brand gjør vold mot estetikkens krav til tematikk og dikterisk form, på grunn av en tendens som gjør verket umulig som ekte tragedie. Men samtidig avvises samtidens tendens til å lese Brand som et politisk tendensskrift. For anmelderen er verkets preg av idédiktning det sentrale (M.J. Monrad 1866a).

Disse problemene vedrørende forholdet mellom idé- og tendensdiktning drøftet Monrad senere i en gjennomgang av verket, i form av fire store artikler i Morgenbladet (2., 9. 16. og 23. september 1866). Her karakteriserer han dramaet med bakgrunn i en historisk drøfting av satiren som genre. Brand blir sett som en satire av alvorlig-patetisk art, beslektet med den egentlige antikke satire, som ikke er lett og spøkende, men en tung og alvorlig straffepreken over tidens moralske brøst. Moderne kristelig bevissthet kan imidlertid ikke opptre så uforsonet. Likevel kan også den moderne satire ha sin berettigelse, fordi samtiden er preget av en epikureisk og skeptisk tenkemåte, og en livsholdning som går i retning av halvhet og slapphet. Men den moderne satire kan ikke utelukkende være mørk: «Forsoningen [maa] dog paa en eller anden Maade stedse skimtes» (M.J. Monrad 1866b). Dette kravet oppfylles ikke av Ibsens verk, slik Monrad ser det.

Monrads hegelianske innstilling preger vurderingen. Han mener at Ibsen har rett til å legge ideens målestokk på nåtiden, men han reiser tvil om hvorvidt den dramatiske form passer til verkets didaktisk-satiriske stemning. Dramaet burde gjengi livet, gjennomtrengt av ideen, i stedet for, som her, å sette liv og idé opp mot hverandre. Brand er intet levende menneske, men et «Abstraktum», han er bare den personifiserte satire eller straffepreken, «Intet videre». «Det Ideale har her ingen Jordbund i de virkelige Forholde; det maa saaledes, naar det dog paa en Maade skal vise sig, nødvendig svæve i Luften» (M.J. Monrad 1866c). Brand kjemper for ideen in abstracto, og motivasjonen for hans handlinger er derfor estetisk utilstrekkelig.

Ifølge Monrad misforstår også Brand kristendommens absolutte fordring når han legger så stor vekt på det utvendige, det vil si på den troendes forhold til verdslige ting, slik det kommer til uttrykk både i forholdet mellom Brand og hans mor, i det forsakelseskravet Brand fremmer i scenen mellom Agnes og taterkvinnen, og i hans oppfatning av den nybygde kirken. Han er «kun den løsrevne, i Luften svævende Straffeprædiken, og det er en stor Misforstaaelse, at han udgives for en dramatisk Person» (M.J. Monrad 1866e). Dette lammer satirens kraft. Brand blir for Monrad et «Vidde-Spøgelse» og en «Taage-Substans». Han avslutter likefullt sin artikkelrekke med noen forsonlige ord om at verket nettopp ved
det storartede Anlæg, ved den i det Enkelte i mange Henseender fortræffelige Gjennemførelse, ved de mange herlige Steder, kort ved sin hele Betydningsfuldhed netop maatte opfordre en Kritiker til at maale det med det drygeste Maal, til alvorligt at minne om Ideens

«Alt eller Intet», om vi end ikke ere tilsinds at anvende dette bogstaveligt (M.J. Monrad 1866e).

I Morgenbladet tar K.A. Winterhjelm senere kraftig avstand fra Monrads karakteristikk av Brand som en satire. Han finner det opplagt «at Digteren ikke kan have villet skrive en Satire, men give en mægtig Episode af vor Tids Idekamp i Formen af et Livsbillede, og at han nødvendigvis ogsaa har maattet gjøre det i Form af et tragisk Drama» . Den tragiske skyld hos Brand
ligger deri, at han ikke indrømmer den christelige Kjærlighed og Overbærenhed den rette Betydning, saadan som vor Religion, og den derpaa rigtigen udviklede Livsanskuelse, fordrer den. Han sætter nemlig Offervilligheden, Viljen fuld og færdig som det første, og først da kommer Kjærligheden. Vi kan kalde dette en Feil, men ikke Holdningsløshed og Svaghed; for den æsthetiske Betragtning vedbliver saaledes hans Karakter at være lige helstøbt og lige stor og konsekvent; det nævnte Moment bliver her kun til det Punkt, hvor de Vaaben, der skal fælde ham, kan trænge ind, eller med andre Ord, han fremtræder her som en stor og hel Karakter, der dog har Brøst nok til at give Rum for den tragiske Skyld, og det er utvivlsomt dette, Digteren har villet gjøre ham til (Winterhjelm 1866).

Også Aasmund Olavsson Vinje leser verket som en satire, men av helt andre årsaker enn Monrad. For Vinje er det ikke samtiden, men Brand selv, som er satirens gjenstand. Hans første omtale av stykket (publisert i Dølen) karakteriserer Brand som «eit spraaklegt og satirisk Meistarverk» (Vinje 1866a). Det oppløser grensen mellom det tragiske og det komiske, gjennom skildringen av en hovedperson som representerer «Motsetningi millom det ein Mann vil vera, og det han er» . Det er nettopp denne motsetningen Vinje finner mest «flirande» (dvs. komisk). Han oppfatter dramaet som «Skjemt» over (dvs. komisk utlevering av)

Tidarsmaken […] eit daudt Kyrkjevæsen […] Skandinaverne […] Vilskap i Smak […] denne Fanatikeren, denne Villstyringen, dette Abstractum, denne «heile» Mannen [er] ei makalaus Spott over Tidens romantiske Smak […] Skulde det derimot vera meint i Alvor, vilde det likefram vera criminelt.

Til tross for denne tolkningen av verket som satire er Vinje langt mer positiv enn Monrad: Han finner «ein poetisk Styrke i Brand, som gjerer det til eit merkjelegt Dikt», og han understreker spesielt språkets og versbygningens mesterskap (Vinje 1866a).

Vinjes senere omtale av verket ble trykt i Dølen under tittelen «Brandpoesi». Her er han mindre positiv. Han sammenligner nå (i likhet med Monrad) dramaet med den gamle romerske satire, og hevder at det satiriske preg er avgjørende for forståelsen av verket, som av den grunn ikke kan være en tragedie. Men samtidig mener han at det satiriske i Brand, i form av refselse av samtiden, ofte slår over i komikk og hindrer leseren i å ta Brands idealisme på alvor. Vinje er nå strengere enn Monrad, og finner at den moderne satire er skrevet av mislykkede poeter som er gretne på livet og vil hevne seg på det – med Vinjes uttrykk såkalte «Brandpoetar». Om «Brand-kritikken» i Morgenbladet (M.J. Monrads artikler) skriver Vinje at det er «Kjerringsutter over ‹Tidens Slaphed›». Ifølge Vinje står også Monrad selv i «Brandcorpset», også han er en «Brandpoet», «eit Tutarhorn, som alle Verdsens Skuleliteratur og dogmatiske Synsmaatar liksom blaasa igjenom» (Vinje 1866b).

Jens Liebleins anmeldelse i tidsskriftet Norden karakteriserer Brands etiske og individuelle standpunkt som et innlegg i striden mellom statskirke og legmannsbevegelse, beslektet med Kierkegaards ideer. Brand kalles

« en kjærkegaardsk Præst» , og verket tolkes som et politisk dikt med religiøs ikledning. Liebleins tolkning går i klarere religiøs retning enn mange andre anmelderes. Han ser hovedpersonen som en religiøs svermer som vil gjøre seg berettiget til frelse ved å ofre alt sitt jordiske gods. Når han går under, skyldes det manglende innsikt i at kampen mot det onde bare kan føre til frelse dersom mennesket oppnår forsoning med Gud. I likhet med Monrad og Vinje oppfatter også Lieblein verket som en satire, fordi hovedpersonens idealisme får preg av «Galskab» og blir et vrengebilde av den sanne idealismen som ligger i forestillingen om «Idéens Overhøihed over Hverdagslivets Trivialitet og Snusfornuftighed» (Lieblein 1866).

Johan Ludvig Vibe utgav i sitt Literairt Tidsskrift en av de mest tradisjonalistiske anmeldelsene av Brand. Verkets brudd med tragediekonvensjonen skaper tydelige problemer for den anonyme anmelderen. Brand kalles «storartet», men med preg av «noget Skjævt, noget Opirrende, noget Utilfredsstillende» (Vibe 1866, 183), som henger sammen med at dramaet mangler forsoning. Dessuten anses ikke stoffet egnet for behandling av Brand som tragisk helt. Anmelderen finner det nemlig uholdbart at Brands tanke- og handlemåte ikke rokkes av noe. Dette gjør figuren til et tankeeksperiment, mer enn et levende menneske: «en Egenskab i menneskelig Form», «en Livsanskuelse forsynet med Vilje». Brand er derfor «usand», mens de følelser Agnes og andre kjemper for, deles av mange og er «almindelige» (dvs. almene). Innvendingene knyttes til en tragedieteori der «Intellectuelle Fejl» vanskelig kunne være tragiske, «de vække somoftest Latter eller Ærgrelse. Brand er netop en saadan Person. Han er god; men han handler slet. Hans Fejl er intellectuel, den ligger i hans skjæve Opfatning» (Vibe 1866, 195–99) – noe som vel må forstås som at anmelderen savner den storhet hos Brand som han ville kreve av hovedpersonen i en ekte tragedie. Ideen i et scenedrama bør dessuten komme til uttrykk gjennom direkte handling, ikke som her, i form av hovedpersonens indre kamp. Den indre utvikling hos Brand umuliggjør nemlig en scenisk fremstilling. Stoffet burde heller vært behandlet i en novelle. Ifølge anmeldelsen kommer nemlig Ibsens begavelse bedre til uttrykk i episke dikt som «Terje Vigen» og «En Broder i Nød!». Hans dikterevner egner seg bedre for lyrisk poesi og ballade enn for drama (Vibe 1866).

Også den danske anmelderen Philip Weilbach leste Brand som et religiøst verk. I Berlingske Tidende roser han verkets konsekvente plan og tankegang, men han mener samtidig at det ikke i litterær forstand kan kalles et egentlig drama. Weilbach mener Brand handler om vanskene for det mennesket som søker «sin daglige Gjerning i det Hellige», og ser presten Brand som representant for en farlig, religiøs vekkelse som til sist knuser ham. Weilbach understreker i tillegg forbindelsen med Kierkegaards «individuelle Idealisme» (Weilbach 1866).

Det gjør også anmelderen i Illustreret Tidende. Han mener at Brand er en prest som taler i religionens eller snarere den abstrakte sedelighets navn, en mann preget av tragisk streben, beheftet med en ensidighet som gjør at han må gå under:

Forf. har fremhævet, neppe uden Paavirkning af Søren Kierkegaard, det «paradoxe» Svælg mellem Guds Bud og Menneskets Evne; men imedens han med et i Sandhed mærkeligt og betydeligt Talent har skildret saavel den kategoriske Fordring som den menneskelige Svaghed, har han ikke givet Løsningen og Forsoningen […] man [bliver] i høi Grad opfordret til selv at stræbe efter Løsningen, efter den Forsoning, som da i Grunden ogsaa væsentligt maa beroe paa hvert Individs eget Forhold til den guddommelige Kaldelse (Anonym 1866).

Selv om anmelderen fremhever den manglende løsning eller forsoning som en svakhet ved verket, roser han det likevel for at det «saa stærkt imødekommer Tidens Krav paa et Indhold af udpræget ethisk Art; thi det er aabenbart i denne Retning, at Literaturen nu maa gaae hos os, naar den vil gjøre Fordring paa Opmærksomhed og skal have Betydning» .

Den danske anmelderen Carl Rosenberg ( Nordisk tidskrift för politik, ekonomi och litteratur) anlegger en religiøs betraktning og ser verket som en lovsang til viljen. Brand fører sin krig mot falsk kjærlighet og for Guds krav til menneskene. Rosenberg ser det imidlertid som en estetisk mangel når Ibsen først lar Brand avvise Ejnars milde gudsbilde, for så mot slutten å antyde at Brand selv blir frelst av en deus caritatis, det vil si den himmelske kjærlighets milde Gud. Likevel er det poetisk riktig at Brand faller som en martyr, «thi på andet Vilkor kæmpes der ikke mod den Onde i Verden, mod Accordens Ånd» (Rosenberg 1866).

Tidens førende danske kritiker, Clemens Petersen, skrev en lang omtale av Brand i avisen Fædrelandet, der han omtaler verket som et «Digt». Fremstillingen av hovedpersonen sies å være et «væsentlig episk, men med stor pastisk Kraft tegnet Billede» av en mann som kan «offre sit Liv for en Ide». Men verket viser også vanskeligheten med å gjennomføre «Ideen» i form av konkret liv. Brand er representant for «det Store, det Afgjørende», med «en stærk Følelse af et stort Kald», mens hans omgivelser, «Nutidens Mennesker», mangler dette avgjørende og lever sitt liv slapt og farveløst. Men ideen er bare en «Phantasi» dersom den ikke omsettes i konkret liv, «først derved bliver den gjennem Beslutningen til en Villie i Mennesket» (Petersen 1866). Petersen innvender at Brand ikke makter dette fordi han «sætter sit Liv paa sin Ide, alene og abstract». Hans strenghet kommer ikke av «Hjertets Haardhed, men fra Ideens Vælde», idet han krever både av seg selv og andre at man skal ofre alt: minnene om fortiden, virkeligheten omkring seg og drømmene om fremtiden. «Ideens Gjerning i Historien, Slægtens Liv fra den Tid af, da den skabtes, har han brudt med.» Petersen konkluderer med at «Gjennemførelsen af Ideforholdets ubetingede ‹Alt eller Intet› ikke kan fuldbyrdes i den iskolde Villiestyrkes Valg af det Riktige, thi det ender i det Tragiske, men kun af Kjærligheden, thi den alene har Livet og Sandheden i sig» . Derfor er ikke Ibsens verk i pakt med «Poesiens inderste Væsen»: Det fremstiller ikke Ideen i positiv utfoldelse gjennom «levende, farverige Virkelighedsskildringer, men kun […] som Postulat», noe som gjør at «Digtet [har] mere Begreb end Billede; derfor brister det egentlige Virkelighedspunkt i Udviklingen, og derfor savne enkelte af Symbolerne den positive Fyldes og Uendeligheds Kraft» (Petersen 1866).

Georg Brandes savner motivasjon for Brands handlinger. Dermed mangler også grunntanken i verket et estetisk fundament: «Og hvorledes hedder saa denne Mangel i Æsthetikens Sprog? Der kaldes den Mangel paa Motivering; thi at motivere er æsthetisk at berettige» (Brandes 1866). Brandes regner riktignok verket til kategorien «vækkende Poesi», som (i motsetning til den ufarlige «Salongpoesien») smelter idealene sammen med «Tidens eget Samvittighedsideal», men han hevder at Ibsen gjør dette i så sterk grad at resultatet blir et foruroligende angrep som opphører å gjøre inntrykk som kunst. Personene er «Skiver for hans Satire» og fremstiller seg selv med slik ironi at «de give sig det ene Slag paa Munden efter det andet», noe som svekker slagkraften i verkets moralske indignasjon. Dette settes i forbindelse med verkets religiøse innhold:

Vanskeligheden her er ikke den, at Poesien har en polemisk Karakteer […] men Ulykken er den, at Poesien nutildags kjæmper i det Religieuses Tjeneste, og tidt som f.Ex. hos denne Digter saa hensynsløst og udelukkende, at den træder fjendlig op mod det hele Fantasiliv, hvis forklarende Billede Poesien er (Brandes 1866).

Resultatet er en ensidig fremstilt hovedperson som ikke har berettigelse som ideal.

Allerede to år etter gjentok og utdypet Brandes sitt syn på Brand. I boken Æsthetiske Studier hevdet han at Ibsen i Brand og Peer Gynt omsetter kjente tanker til vers og rim. Han mener også at Brand står «i et directe Forhold til Kierkegaard», især verkene Enten – Eller og Stadier paa Livets Vej. Dette gjelder nesten enhver avgjørende tanke i Brand – i den grad at det virker som om Ibsen aspirerer til den ære å kalles «Kierkegaards Digter» (Brandes 1868, 263).

Debatten i forlengelse av utgivelsen og anmeldelsene av Brand må sammenfattes i korthet. Mannen som utløste den, var sogneprest Otto Theodor Krohg. Hans innlegg var provosert av Monrads artikler i septembernumrene av Morgenbladet. Krohgs første artikkel, «Bemærkninger om Ibsens ‹Brand› : fra det christelige Standpunkt», kom i Morgenbladet 29. oktober 1866. Den neste fulgte 23. november 1866. I den første artikkelen omtales dramaet som gåtefullt. Selv om Brand er prest, er det uklart om han er kristen. Brands teologi og hans reformiver er ikke i Luthers ånd, den pålegger menneskene mer enn de kan makte, «thi Frugten af Sligt bliver Egenretfærdighed og Hovmod» (Krohg 1866). Brands krav til Agnes er «ugudelig» og «ukristelig». Brand aksepterer heller ikke den rådende oppfatning av Gud. Hans hånlige holdning til den offisielle kirke er påvirket av Kierkegaards syn på «den individuelle Kristendom», hevder Krohg, som også tar skarp avstand fra hvordan verket refser «Tidens aandelige Slaphed» og nordmennenes holdning under den dansk-tyske krig i 1864:

den norske Stat [kan ikke] forpligtes ved hvad nogle unge Mennesker under eget An- og Tilsvar have erklæret: det bliver disse vedkommende Individers Sag, de have ingensomhelst Fuldmagt fra den norske Regjering og det norske Folk at gjøre slige Løfter (Krohg 1866).

Mest berømt i ettertid er vel Krohg blitt for sin tolkning av båtscenen i annen akt: Når Agnes sier at «Her er tre ombord», kan det bety «at hun er frugtsommelig […] i sidste Tilfælde bliver den af Brand saa høitelskede Alf ikke hans Barn, og han har da ved at tage Agnes til Hustru begaaet en Synd mod de kanoniske Regler, hvorfor han burde afsættes som Prest» (Krohg 1866). Anmeldelsen vakte stor oppmerksomhet og utløste diskusjon med kommentarer om Brands religiøsitet både i Morgenbladet (Monrad 3/11 1866), Aftenbladet (signaturen «Quærens» 3/11 og 1/12 1866) og Illustreret Nyhedsblad (Botten-Hansen 4/11 1866c).

I 1866 utkom også en bok av den danske presten Frederik Helveg, Bjørnson og Ibsen i deres to seneste Værker. Etter først å ha behandlet «Tankens Enhed» i Bjørnsons De Nygifte vier Helveg resten av boken til belysning av Brand, under overskriften «Liv og Digt» (Helveg 1866, 26–65). Han innleder med å fastslå at intet diktverk i dansk eller norsk litteratur har vist sterkere påvirkning fra Kierkegaard enn nettopp Brand, «der saa at sige har S. Kierkegaard til Indhold» (1866, 26). Brand og Kierkegaard har det til felles at de begge ser på den dogmatiske kristendom som noe forfengelig, en allemannstro, uten uttrykk i menneskenes konkrete liv (1866, 35). Når Brand i slutten av dramaet bryter med det offisielle, representert ved fogd, prost, klokker og skolemester, ser Helveg dette som uttrykk for et sammenfall mellom «Digtets Helt [Brand] og Livets [Kierkegaard]». «Brand [er] ganske Kierkegaard i ‹Øieblikkene›», bare med den forskjell at Kierkegaard ville forherlige Kristus, mens Brands forherligelse skal gjelde ham selv. Helveg ser ikke Brand som en religiøs svermer, til det har han for klare mål og idealer (1866, 56). Han tolker verket slik at «Idealiteten blev en Magt i Agnes, Guds Gerning ved Agnes, at Kærligheden blev en Magt i Præsten og Husbonden» , og dermed åpnes til sist muligheten for Brands frelse (1866, 64).

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

Ibsen, Henrik. Brand : dramatiserad dikt i fem akter. Öfversättning efter femte original-upplagan af M. [Elmblad]. Stockholm, Norman, 1870. 259 s.

Ibsen, Henrik. Brand : dramatisches Gedicht in fünf Acten. Aus dem Norwegischen ins Deutsche übertragen und bearbeitet von P.F. Siebold. Kassel, Theodor Kay, 1872. 192 s.

Ibsen, Henrik. Brand : ein dramatisches Gedicht. Deutsch von Julie Ruhkopf. Bremen, Kühtmann, 1874. 350 s.

Ibsen, Henrik. Brand : dramatisches Gedicht in fünf Acten. Nach dem Norwegischen deutsch bearbeitet von Alfred Freiherrn von Wolzogen. Wismar, Hinstorff, 1877. IX, 223 s. Inneholder forord av oversetteren, til dels basert på brev fra Ibsen

Ibsen, Henrik. Brand : dramatisches Gedicht in fünf Acten. 2. Aufl. Nach H. Ibsens Original «Brand» aus dem Norwegischen ins Deutsche übertragen und mit einem Vorworte versehen von P.F. Siebold. Cassel, Theodor Kay, 1880. 244 s. (Anthologie der nordgermanischen (skandinavischen), dramatischen Literatur in deutschen Uebertragungen, 2)

Ibsen, Henrik. Brand : ein dramatisches Gedicht. Uebersetzt von L. Passarge. Leipzig, Reclam, [188?]. 169 s. (Universal-Bibliothek, 1531–32)

Ibsen, Henrik. Gesammelte Werke, 2. Leipzig, Reclam, [1889]. 61, 169, 105, 99, 78 s. Inneholder bl.a. Brand, overs. av Ludwig Passarge

Ibsen, Henrik. Brand : a dramatic poem. Translated into English prose by William Wilson. London, Methuen, 1891. XIII, 301 s.

Ibsen, Henrik. Brand : drama in vijf bedrijven. Uit het Noorsch vertaald door R. van Drooge [overs. fra norsk av R. van Drooge]. Harlingen, F. van der Zwaag, 1893. 179 s.

Ibsen, Henrik. Brand : a dramatic poem. 2nd ed. Translated into English prose by William Wilson. London, Methuen, 1894. XV, 301 s.

Ibsen, Henrik. Brand : a dramatic poem. Translated into English verse in the original metres by F. Edmund Garrett. London, T. Fisher Unwin, 1894. 328 s.

Ibsen, Henrik. Brand : a dramatic poem in five acts. Translated in the original metres with an introduction and notes by C.H. Herford. London, Heinemann, 1894. XCIX, 288 s.

Ibsen, Henrik. Brand : poème dramatique en 5 actes. Traduit avec l’autorisation de l’auteur et précéde d’une préface par le Comte Prozor. Paris, Perrin, 1895. XXIII, 278 s.

Ibsen, Henrik. Brand : runo 5:ssä näytöksessä. Suomensi Kasimir Leino [til finsk ved Kasimir Leino]. Helsingissä, Otava, 1896. 311 s.

Ibsen, Henrik. Sobranie so činenij . Izdanie I. Jurovskij [utg. av I. Jurovskij]. S. Peterburg, X. Braude, 1897. 416 s. Inneholder bl.a. Brand, overs. av A. Ivanova

Ibsen, Henrik. Brandur : sjónleikur í hendingum. ýtt hefur Matth. Jochumsson [overs. av Matth. Jochumsson]. Reykjavík, Félagsprentsmijan, 1898. 253 s.

Ibsen, Henrik. Brand : a dramatic poem in five acts. New impr. Translated in the original metres with an introduction and notes by C.H. Herford. London, Heinemann, 1901. XCIX, 288 s.

Ibsen, Henrik. Sämtliche Werke in deutscher Sprache, 4. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, Fischer, [1901]. XXI, 392 s. Inneholder bl.a. Brand, overs. av Christian Morgenstern

Ibsen, Henrik. Brand : poemat dramatyczny. Przeklad N.M.J [overs. ved N.M.J]. Warzawa, Stefana Dembego, 1903. 162 s.

Ibsen, Henrik. Brand : poème dramatique en 5 actes. 3ème ed. Traduit avec l’autorisation de l’auteur et précédé d’une préface par le Comte Prozor. Paris, Perrin, 1903. XXIII, 278 s.

Ibsen, Henrik. Brand (Fuego) : poema drámatico en cinco actos. Version castellana y prólogo de Pedro Pellicena [kastiljansk versjon og forord ved Pedro Pellicena]. Barcelona, Libreria de Antonio López, 1903. 168 s. (Teatro Antiguo y Moderno, 10)

Ibsen, Henrik. Brand : een dramatish gedicht. Metrisch bewerkt door W.J.W. van Groningen [metrisk bearbeidet av W.J.W. van Groningen]. Haarlem, P.C. Wezel, 1904. 196 s.

Ibsen, Henrik. Polnoe sobranie so činenij , 3. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunta, 1904. 521 s. Inneholder bl.a. Brand

Ibsen, Henrik. Brand : a dramatic poem. 3rd ed. Translated into English prose by William Wilson. London, Methuen, 1906. XV, 301 s.

Ibsen, Henrik. The collected works, 3. Copyright ed. Translated and with introduction by C.H. Herford. London, Heinemann, 1906. XIII, 262 s. Inneholder bl.a. Brand

OPPFØRELSE

Til tross for at Brand var skrevet som lesedrama, ble stykkets fjerde akt tidlig et populært scenestykke. J.B. Halvorsen opplyser at fjerde akt ble fremført i 1866, «ved nogle private Aftenunderholdninger» i Kristiania «og senere med Aars Mellemrum ved et par Beneficeforestillinger paa Kristiania Theater, altid nærmest for at give Fru Laura Gundersen Lejlighed til at optræde i Agnes’ Rolle» . Ifølge Halvorsen ble fjerde akt i løpet av 1870-årene også oppført av Cettis turnéselskap i norske og svenske byer (Halvorsen 1901, 23–24). Fjerde akt skal også ha vært vist ved Peter Nielsens beneficeforestilling 26. juni 1867 (gjentatt 20. og 23. september samme år).

En førsteoppførelse av fjerde akt allerede høsten 1866 er usikker (jf. kommentarer til Ibsens brev til Bjørnson 17. november 1866). Men allerede 14. mai 1867 ble akten oppført som del av en aftenunderholdning i Studentersamfundets Theater. Forestillingen må ha vært planlagt gjennom lengre tid, for allerede i brev av 1. november 1866 hadde Bjørnstjerne Bjørnson orientert Ibsen om at en av skuespillerinnene ved Christiania Theater (Fru Døvle) hadde fått tillatelse til
med Bistand af Theatrets Skuespillere at give en Forestilling paa Studentersamfundets Theater, og Fru Dövle dertil har valgt 4 de Act af Digtet Brand, saaledes besat, at Hr. Dövle spiller Brand, Fru Gundersen hans Kone og fru Wolf Zigeunerinden [taterkvinnen] (NBO Brevs. BB).

I sitt svarbrev av 17. november 1866 skriver Ibsen at «Du kan gjøre og lade hvad Du vil; jeg er forvisset om at Du ordner det paa det Bedste». Det kan se ut til at ledelsen av arrangementet senere ble overlatt Laura Gundersen. I alle fall annonserer hun under eget navn i Morgenbladet 13. mai 1867:

Tirsdag den 14 de Mai giver Undertegnede med velvillig Assistance en Aftenunderholdning i Studentersamfundets Theater, bestaaende af: 1) Kvartet for Strygeinstrumenter (C-moll) af Rubenstein […] 2) I Nøddeskogen, Fortællinger af Bjørnsons «Arne,» fortælles af Laura Gundersen. 3) «En lystig Gesel» af Meltzers Smaabilleder fortælles af Hr. Johannes Brun. 4) Andante spinato e Polonaise brilliante af Chopin, udføres af Frk. Erikka Lie. 5) Fjerde Handling af Henr. Ibsens «Brand» udføres af en Del af Kristiania Theaters Skuespillerpersonale.

(Gundersen 1867)

Fjerde akt av Brand stod også på repertoaret for Theodor Cortes’ omreisende teaterselskap i februar 1868, og den ble spilt av Frederik Cettis teaterselskap i Trondheim i 1870. Etter etableringen av Bergens Nationale Scene i 1876 ble Brands fjerde akt vist ved fire forestillinger i månedsskiftet oktober–november 1877, med Lars Michelsen som Brand og Fredrikke Nielsen som Agnes. I en senere oppførelse samme sted (24. september 1882, gjentatt i slutten av november samme år) ble Brand igjen spilt av Lars Michelsen, denne gang med Didrikke Tollefsen som Agnes.

Under Ibsens besøk i Norge i 1874, da Ludvig Josephson drøftet sin planlagte iscenesettelse av Peer Gynt med ham, tok Josephson også opp tanken om en fullstendig oppførelse av Brand (jf. Ibsen i brev til Hartvig Lassen 2. november 1877). Ibsen kommer tilbake til spørsmålet om honorar for fremførelsen i brev til Josephson 17. november 1879. Men planen ser ut til å ha blitt utskutt, til fordel for Josephsons oppførelse av

En folkefiende på Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm. Først da Josephson ønsket å sette opp et Ibsen-stykke ved sitt eget Nya teatern, kom han tilbake til de tidligere planene for Brand, og i mai 1884 kontaktet han igjen Ibsen om dette. Svaret kom i Ibsens brev av 20. september 1884: «Med stor interesse imødeser jeg opførelsen af ‹Brand› under Deres ledelse». Brand var det eneste av Ibsens stykker (bortsett fra Norma og Kejser og Galilæer) som fremdeles ikke hadde vært oppført, og det var kanskje grunnen til dikterens beskjedne honorarkrav på 100 spesidaler for oppførelsesretten – under betingelse av at urpremieren fant sted i løpet av sesongen 1884/85.

Brand hadde urpremiere ved Ludvig Josephsons Nya teatern i Stockholm 24. mars 1885. Stykket var iscenesatt av teatersjefen selv. Ibsen skrev til ham om dette som «Deres modige, – ja, jeg kan vel gerne sige forvovne foretagende» (brev til Josephson 9. april 1885). Teksten var oversatt av Harald Molander, musikk var komponert av Richard Henneberg (supplert med Ludvig Normans komposisjon til Ejnars og Agnes’ sanger i første akt), og dekorasjonene var malt av Carl Grabow. Det kan ikke ha vært foretatt mange forkortelser av teksten; forestillingen startet klokken 18.30 og varte til klokken 01.15 om natten. Lengden førte til innvendinger, og senere ble teksten beskåret og spilletiden forkortet. For å hjelpe publikum med tilegnelsen av stykket arrangerte Nya teatern 29. mars en forelesning av Herman Bang i teaterets foajé (Nya teatern 1885). Emil Hillberg, Sveriges fremste mannlige skuespiller, hadde hovedrollen, og Anna-Lisa Hwasser Engelbrecht spilte Agnes. Edla Lund og frøken Jensen alternerte i rollen som Gerd. Brands mor ble spilt av frøken Kleiberg, Ejnar av William Engelbrecht, Fogden av Mauritz Gründer, Doktoren av hr. Borgström, Provsten av hr. Svedberg, Klokkeren av Axel Ringvall og Skolemesteren av Gustav Gardt. Scenografien var preget av en historiserende detaljrikdom og flere spesielt norske gjenstander (ølboller, lysestaker av jern, krus og tinnbegre). Det var også lagt vekt på landskapsbildene – «höga berg, snö och dimma» (Gejerstam 1885). Særlig i siste akt (iskirken og snøfjellet) fremkalte scenografien tilskuernes spontane applaus (Lysell 2005, 184, 188). Det har ikke lyktes HIS å finne Richard Hennebergs partitur, som må antas tapt ved Nya teaterns brann i 1925. Av anmeldelsene fremgår det at Emil Hillberg tolket Brand i evangelisk retning, som mer forsonende og mindre hard og absolutt enn publikum hadde forventet. Forestillingen ble en stor suksess, og ifølge Sveriges Teatermuseums repertoarregister ble stykket spilt i alt 16 ganger frem til 6. september samme år (Lysell 2005, 197). Etter urpremierens teppefall var det stor applaus og fire fremkallinger, og en av anmelderne opplyser at det i tillegg var et tyvetalls tilfeller av «kraftiga bifallsyttringar» for åpen scene under selve forestillingen (Anonym 1885c).

Så sent som 21. oktober 1895 ble Brand oppført for første gang i Kristiania, da den svenske instruktør August Lindbergs turnéselskap fremførte stykket på Eldorado Teater. Etter ni forestillinger i Kristiania fulgte gjestespill i Bergen (november) og Trondheim (desember). Turneen fortsatte i Sverige i løpet av våren 1896 og ble avsluttet i København i mai 1896. Lindbergs forhandlinger med Ibsen om retten til oppførelse hadde foregått i Kristiania høsten 1894. De var harde, Ibsen forlangte først 750 spesidaler, men gikk til sist med på et honorar på 250 spesidaler for oppførelsesretten i Norge og Danmark. Den norske komponisten Ole Olsen skrev musikk til forestillingen, mens Ibsen selv hadde ønsket musikk av Sinding (Lagerroth 2005, 148). Dekorasjonene var laget av teatermalerne Jens Wang, Anders Brollin og Carl Grabow. Lindberg hadde gjort strykninger i teksten, slik at forestillingen «bare» varte i fire timer. Handlingen ble fremstilt gjennom åtte tablåer, og det er mulig at Lindberg hadde tenkt seg en nærmest «‹filmatisk› rullande växling i fjällandskaps-dekoren för de olika tablåerna, men om detta i realiteten förverkligades mer än genom kulissbyten för öppen ridå går inte att uttala sig om» (Lagerroth 2005, 149–51). Ved fremførelsen opptrådte Lindberg selv i rollen som Brand, mens hans hustru Augusta Lindberg spilte Agnes. Gerd ble fremført av Hulda Englund, Ejnar av Knut Lindroth og Fogden av Axel Hultman.

Den 21. januar samme år hadde Brand premiere på Thétre l’Oeuvre i Paris, med teatersjefen Aurelien Lugné-Poë selv i tittelrollen, Mlle. Mellot som Agnes og Mlle. Barbieri som Gerd. Aftenposten refererer en omtale av forestillingen i den franske Journal des Débats, der stykkets logikk og klarhet fremheves. Anmeldelsen uttrykker også at dette tankedramaet gjør like sterkt inntrykk som et handlingsdrama. Brands sjel ble sett som et bilde på Ibsens – «den revolutionære Puritaners» (Anonym 1895a).

Aftenposten hadde 17. november 1896 en kort notis om en veldedighetsoppsetning av Brand på Dagmarteatret i København med den norske skuespillerinnen Didi Heiberg i rollen som Agnes og Adolf Jensen som Brand. Hr. Lindstrøm hadde Fogdens rolle, og Sigrid Andersen spilte taterkvinnen.

Den første ordinære danske oppsetningen av Brand fant sted på Dagmarteatret i København i 1898, med Martinius Nielsen som Brand og fru Rosenberg som Agnes. Teksten var noe forkortet. Ibsen var selv til stede under en oppførelse 3. april (Halvorsen 1901, 24). Holger Drachmann hadde skrevet en prolog til forestillingen. Den 21. mars samme år ble stykket også spilt på Schillerteatret i Berlin, og tre år senere (i august 1901) ble det oppført i Stuttgart. På den kongelige opera i Stockholm ble fjerde og femte akt av Brand i 1898 oppført som opera, med musikk av kapellmester Richard Henneberg og prolog av Daniel Fahlström.

Den første rent norske forestillingen ble satt opp ved Nationaltheatret 12. september 1904. (Ludvig Josephsons planer om å sette opp stykket i Christiania Theater i forlengelse av hans suksess med Peer Gynt i 1876, ble ikke realisert på grunn av Josephsons plutselige avgang som teatersjef i Kristiania.) Dekorasjonene i 1904-forestillingen var laget av teatermaleren Jens Wang (som også hadde hatt ansvaret for dekorasjonene til Lindbergs turné i 1895), og de «skaffet ham Digterens Tak og Beundring» (Anonym 1904). Forestillingen viste i alt ti scenebilder fra høyfjell, fjord og hav, og «alle Maskiner for Vind og Torden er i Bevægelse» (bemerkning om effektene i annen akt). Hovedrollen ble spilt av Egil Eide, mens Agnes ble fremstilt av Aagot Didriksen. Johanne Dybwad hadde rollen som Gerd. Brands mor ble spilt av Agnes Christensen, Ejnar av Halfdan Christensen, Fogden av Hans Stormoen, Doktoren av Nicolai Halvorsen, Provsten av Jens Selmer, Klokkeren av Olav Voss og Skolemesteren av Berent Schanche. Det var foretatt forsiktige strykninger i fjerde og femte akt, blant annet var polemikken mot samtiden redusert.

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Uroppførelsen av Brand ved Nya teatern i Stockholm ble en ubetinget publikums- og kritikersuksess. Hjalmar Branting skriver: «Resultatet var en fullständig triumf för Nya teaterns energiska direktör och för dess främste skådespelare» (Branting 1885). Dette får støtte av Gustaf af Gejerstam, som beskriver stykket som en triumf. Andre anmeldere, som Hjalmar Sandberg i Nya Daglig Allehanda, er overrasket over at dette lesedramaet ble presentert på scenen: «Ibsen, som i sina för uppförande afsedda stycken visat en beundransvärd kännedom om teaterns fordringar, har vid diktande af Brand väl aldrig haft en tanke på att denna ‹dramatiska dikt› skulle sättas i scen» . Han innvender også at karaktertegningen og dialogen «ger allt för stor plats åt Ibsens subjektivitet» (Sandberg 1885). Anmelderen i Post- och Inrikes Tidningar konstaterte at det tydelig kunne merkes at «‹Brand› diktats för att läsas och icke för att ses» (Anonym 1885d). Stockholms Dagblad refererte publikums oppfatning om at «dramatiska skaldeverk af den art som Brand egentligen aldrig borde uppföras» (Anonym 1885b). Anmelderen selv mente at innholdets idérikdom sprenger den dramatiske formens krav på handling og rask utvikling, og de mest fremtredende personene er tegnet mer som «öfvermänskliga», ensidige og endog karikerte typer enn som individer (Anonym 1885a). Men slike innvendinger betydde lite i forhold til en almen og overveldende anerkjennelse: «Direktör Ludvig Josephson har således haft rätt. Stycket kann verkligen uppföras på scenen» (Lundin 1885).

det kändes, som om en stark vind blåstt genom salongen, sopat bort hvarje minne från operetten och farsen och gjort rummet stort och högt och luften ren, så att de starka tankarne obehindradt måtte tränga fram till den lyssnande samlingen af menniskor, hvilken fylde salongen från golf till tak (Gejerstam 1885).

Ibsen takket i brev 9. april 1885 i varme ordelag både iscenesetteren og «Stockholms teatersøgende almenhed og dets presse» for den overveldende positive mottagelsen av stykket. Hans brev til Josephson ble oversatt og publisert i Stockholms Dagblad. Denne svenske versjonen ble deretter oversatt til norsk og publisert i Morgenbladet 23. april 1885.

De svenske anmeldelsene av forestillingen ble behørig referert i norske aviser ( Christiania Intelligentssedler 28/3, Morgenbladet 29/3 og 31/3, Dagbladet 29/3, Dagsposten 8/4). Roland Lysell (2005) gjengir og analyserer en rekke av anmeldelsene, som gjennomgående understreker Emil Hillbergs milde og menneskelige rolletolkning. Ikke desto mindre fremheves den som ypperlig, «Kraften, den oböjliga fordran på ‹intet eller allt› kom till sin fulla rätt: men hr. Hillberg visade äfven […] den djupa kärlek, som ligger på botten af denna skenbart så hårda själ» (Branting 1885). Lysell viser til Hellen Lindgrens anonyme anmeldelse som den fyldigste beskrivelse av Hillbergs tolkning:

så olik den bild, man vanligen gör sig af detta skådespelets hjelte […] Snarare fann man en sådan [likhet] mellan hr Hillbergs figur och Kristusbilden. En vackrare och mera idealiserad framställning af Brand än denna kan man nemligen knappast tänka sig. En lugnare Brand kan man heller svårligen få se. Det är en trons segerherre, hr Hillberg framställer (Lindgren 1885).

Lindgren mener at teksten legger opp til to aktuelle tolkninger: å fremstille Brand som et levende menneske, eller å fremstille den dype hengivelse overfor en idé. Hillberg gjør ingen av delene, han spiller ikke Brand realistisk, for derved å forminske hans helgenglorie, men derimot som «en annan hjelte, en blidare och mer evangelisk typ än den rätte Brand, och på honom sökte han sedan inympa [dvs. innpode] Brand-karakterens dystra trots och hemska allvar» (Lindgren 1885).

Men det kom også andre innvendinger. Claes Lundin hevdet at dramaet ikke hadde samme sceniske virkning som Ibsens tidligere verker (Lundin 1885), og Hjalmar Sandberg skriver at hovedrollen ble spilt med puritansk strenghet, men burde hatt «mera eld och entusiasm» (Sandberg 1885). Musikken til stykket ble av flere kritikere omtalt som mindre vellykket (Lysell 2005, 188).

Den senere svenske iscenesettelsen av Brand ved August Lindberg i 1895 høstet også ros da hans regi og hans egen rolletolkning av Brand ble gjenstand for en rekke anmeldelser i skandinavisk presse. Publikumsforventningene i Norge hadde vært store, og mottagelsen ser alle steder ut til å ha vært positiv. Ifølge den norske Aftenpostens anmelder var dette «en ganske eiendommelig Forestilling som med alle sine svigtende Intentioner var et mærkeligt Bevis paa Stykkets sceniske Bæreevne» (Anonym 1895b).

På grunnlag av den lange rekken senere svenske anmeldelser av Lindbergs turnéforestilling fastslår Ulla-Britta Lagerroth at hans tolkning problematiserte Brand-skikkelsen og gjorde ham mer «menneskelig», mer preget av større emosjonell tvil og mindre av hard viljeheroisme enn kritikerne hadde forventet. Tolkningen avskrev ikke dramaets etiske tendens, men gav et psykologisk nyansert portrett av hovedpersonen og viste at det kunne finnes brister i hans ubøyelige prinsippfasthet (Lagerroth 2005, 153).

Også den første rent norske oppsetning av Brand i 1904 ble positivt mottatt. I en forhåndsomtale av forestillingen hadde Aftenposten skrevet at «Det vil blive en begivenhed i den norske Scenekunsts Historie og en Begivenhed for dem, som i ‹Brand› ser det vakreste og stolteste Mindesmerke over et betydningsfuldt Afsnit i den store Mesters Produktion» (Anonym 1904). I Aftenposten 15. september karakteriserte Kristoffer Randers premieren som «en af vort Nationaltheaters store Aftener». Egil Eide fremstiller Brand «som en Art Kristustype, kraftig og myndig, men ogsaa spændstig og ungdommelig, med en Varme som river med» (Randers 1904). I samme nummer av avisen skrev Øvre Richter Frich at man hadde opplevd

«hvor klangfuldt og mægtig den klassiske Aand fra 60- og 70-Aarenes Literatur lyder mod en moderne Resonansbund» . Eide fremstilte Brand i den håpløse strid med lovens og livets krav, på en slik måte at mennesket trer frem bak «den vældige Kriger med de strenge Theses» (Frich 1904). I Verdens Gang var Nils Kjær opptatt av med hvilken autoritet Brand kunne sette seg som dommer i

«dette geniale Smædedigt over Smaakaarsfolks beskedne Usseldom». Han ser verket som et «religiøst Domsdigt, en Røst fra Sinai, en Ildskrift paa Væggen […] hele Digtet er en genial Fanatikers Monolog» (Kjær 1904). Noen egentlig vurdering av fremføringen gir han derimot ikke. Dagen etter hadde samme avis en anmeldelse der Sigurd Bødtker understreker den storstilte ro over Egil Eides Brand, «selv i Stridens Stund, selv under de bitreste Kvaler; den Ro, som venter sin Skjæbne med aabne Øine» (Bødtker 1904). Andreas Jynge anmeldte forestillingen i Ord och Bild og skrev meget rosende om teatermaler Wangs dekorasjoner. Han roser også overføringen av Ibsens tankedikt til levende scenedrama. Egil Eides fremstilling av Brand menneskeliggjør hovedpersonen, denne «halvt indefrosne, i dybet glødende Brand», for hvem soning og lidelse står sentralt (Jynge 1904, 628). Jynge mener også at Brand ved Eides fremstilling får liv gjennom handlingens momenter, mer enn som lyrisk-polemisk person.

Tekstredegjørelse til Brand
skrevet av Ellen Nessheim Wiger

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1866.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

- Deichmanske biblioteks eksemplar (Ib 8 br 1 ex)

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga27184)

- Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga31136)

Det er ikke avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Nr. 1 er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn uten originalt omslagsblad. Innbindingen er håndverksmessig utført i halvbind med hjørner og rygg i brunt skinn, permen er i sort kunstskinn. Ryggen er dekorert med tittel og horisontale striper i gullpreg. Forsatsbladene er tykkere enn papiret for øvrig og har brunt, blomsterlignende mønster.

Brand ble utgitt heftet med grått omslag. I tillegg gav forlaget ut noen få bind med Gyldendals sirkelrunde forleggerstempel og en rose i blindtrykk på ryggen (Schiøtz & Ringstrøm 2006, 168), dette kan ha vært prøvebind eller gaveeksemplarer.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 17 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 107 × 168 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde × høyde. Arksignaturene 2–17 finnes på s. 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, [129], 145, 161, 177, 193, 209, 225, 241 og 257. Det siste arket har 15 sider, og bokens omfang er på 271 sider. Paginering er med arabiske tall, inkluderer tittelblad s. [1–2], mellomtittel s. [3], rolleliste s. [4], første akts begynnelse s. [5] og går fra s. 6 til 271. På s. [40], [82], [129] og [186] begynner nye akter, og pagineringen er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Brand er satt i antikva. En faksimile av tittelbladet gjengis på s. 223. Tittelen er midtstilt og sperret med majuskler. Rollelisten er venstrestilt med unntak av overskriften som er midtstilt og sperret i et fett snitt, rollenavnene er også satt i et fett snitt. Aktoverskrifter er midtstilt med majuskler, i en større grad enn annen tekst. Rollenavn i replikk er sperret i samme grad som replikkteksten. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene og står i parentes. Rollenavn i frittstående sceneanvisninger er satt enten i et fett snitt i en større grad eller sperret (i samme grad som omkringliggende tekst). På mellomtittelside, i rollelisten, etter aktoverskrifter og ved sceneskift i akt brukes enkel, kort skillestrek av varierende lengde; ved siste akts slutt brukes dobbel skillestrek. Sidetall er plassert i overmarg med en kort strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god. Det er en del typografiske mangler og inkonsekvenser, som er rettet stilltiende i HIS’ hovedtekst.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er litt gulnet og har noen mindre flekker. Bindet er slitt, særlig i hjørner og rygg. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av både manuskripter og trykte utgaver. Manuskriptene omfatter det egenhendige arbeidsmanuskriptet KBK Collin 262, 4°, I.1.1, det egenhendige trykkmanuskriptet KBK Collin 262, 4°, I.1.2 samt et trykt eksemplar av femte utgave med egenhendige rettelser til sjette utgave, NBO Ms.8° 1925 (for nærmere beskrivelse, se Manuskriptbeskrivelse). De trykte utgavene etter førstetrykket er: 2. utg. 1866, 3. utg. 1866, 4. utg. 1866, 5. utg. 1868, 6. utg. 1871, 7. utg. 1874, 8. utg. 1876, 9. utg. 1881, 10. utg. 1885, 11. utg. 1889, 12. utg. 1892, 13. utg. 1895, FU 3 1898, 14. utg. 1898 og 15. utg. 1903. Brand er det av Ibsens verk som kom ut flest ganger i hans levetid.

Arbeidsmanuskriptet veksler mellom renskrevne og kladdepregede partier og har mange rettelser og strykninger. Gjennom hele manuskriptet er enkeltord og små partier rettet eller strøket, men det finnes også eksempler på større rettede partier (f.eks. er nesten all tekst på s. [58] strøket, og på s. [18] og 19 er det som opprinnelig var én replikk, gjort om til en replikkveksling). Manuskriptet ligger til grunn for trykkmanuskriptet. I trykkmanuskriptet har Ibsen foretatt en del rettelser som er tatt til følge i førstetrykket. Forskjellene mellom trykkmanuskriptet og førstetrykket er små og gjelder stort sett interpunksjon.

Brand kom ut i fire utgaver allerede i første utgivelsesår. Forskjellene mellom disse fire utgavene er små og gjelder i hovedsak interpunksjon og ortografi. Annen utgave har noen få tekstendringer (f.eks. er «Slukk ikke Lampen, skjønt den oser, / før den har vist dig Vejens Spor» endret til «Slukk ikke Stikken, skjønt den oser, / før Lygten viser Vejens Spor»), jf. brev til Frederik Hegel 25. april 1866, hvor Ibsen hadde lagt ved en (nå tapt) trykkfeilliste. Tredje utgave inneholder en rekke nye trykkfeil og mange tilfeller av typografiske feil (snudde typer, gal skriftstørrelse, gal eller manglende tegnsetting). Mellom tredje og fjerde utgave er det små endringer, bortsett fra at mange av trykkfeilene i tredje utgave er rettet opp.

Den 23. november 1867 skriver Ibsen til Frederik Hegel: «At ‹Brand› kunde paaregne et 5 te Opplag saa snart var mig en stor Glæde. Naar den Tid kommer, kunde jeg maaske have Lyst till at foretage nogle smaa Rettelser» . De «smaa Rettelser» består i hovedsak i nye uthevinger, flere tankestreker og noen mindre ortografiske endringer, men også noen tekstendringer. For eksempel er Bondens muntlige «Hæ?» i første akt endret til «Hvad?», «Mindet» er endret til «Sindet» (i linjen «jeg vilde dem af Sindet smugle»), linjene «Den Løgntrøsts Grød i Skrækkens Stund / blir kaldt for Mad af Naadens Mund» er endret til «Med Sang og Skrækk i Knibens Stund / en Dommer smøres nemt om Mund», og Fogden er i femte utgave «næsten rørt» i stedet for «synlig rørt». Ifølge HU gjorde Ibsen disse endringene på bakgrunn av Georg Brandes’ kritikk i

Dansk Maanedsskrift 1867 (HU 5, 424–25).

Under forberedelsen av sjette utgave gikk Ibsen gjennom femte utgave og foretok en del ortografiske endringer i tråd med anbefalingene fra det skandinaviske rettskrivningsmøtet i Stockholm 1869. Det gjaldt bl.a. små forbokstaver i substantiver, aa> å, gj/ kj> g/ k i ord som gennem og kærlighed, x> ks i f.eks. halvvoksne og enkel for tidligere dobbel konsonant i utlyd, f.eks. i ord som op og til, jf. innledningen til Catilina 1875 (HIS 1k, 146–48). Det rettede eksemplar er bevart (NBO Ms.8° 1925, jf. Manuskriptbeskrivelse).

De senere utgavene skiller seg minimalt fra sjette utgave, men i tolvte utgave i 1892 ble det foretatt en gjennomgående ortografisk endring ( e> é i ordet véd), og i FU i 1898 ble «handling» endret til «akt» og sperret en/ et ble endret til én/ ét. For øvrig gjelder det for alle Brand-utgavene at forutgående utgaves trykkfeil rettes i neste, samtidig som nye trykkfeil kommer til.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten, samt en metrisk analyse av de versifiserte partiene i teksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de øvrige tekstkilder fra Ibsens levetid blitt konsultert. Egenhendighet er gitt prioritet.

Ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer. Ordvalget er preget av et stort antall selvlagde ord, disse er som oftest sammensetninger ( «Afgrundssvar», «Blegsotliv», «Halvhedsaand», «Daarekistetanke»), men det finnes også eksempler på at det er adjektivabstrakter i form av avledninger på -hed ( «Lidenhedens», «Offerlydighed», «Trangheds»). Mange av de selvlagde ordene forekommer bare i Brand. Til tross for at mange av stykkets rollefigurer tilhører «Almuen», er det få eksempler på norvagismer eller folkemålsinnslag i stykket. Et unntak er replikkene til Bonden og Sønnen i begynnelsen av første akt, deres ordvalg er folkelig (f.eks. «Fremmedkarl», «Fanden nappe mig», «Hæ?», «Spriker»).

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt etter replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes. Avsnittsinnrykk først i versreplikker er fjernet.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Brand angår i hovedsak feilstaving og manglende eller misvisende tegnsetting. Alle rettelser er ført i det tekstkritiske noteapparatet. Når teksten avviker betydelig i kilder som anvendes ved rettelser, føres ikke tekst herfra i rettelsesnoten, og formuleringen

«teksten mangler i» benyttes heller ikke. Den avvikende teksten vises derimot i sin sammenheng i den elektroniske delen av HIS. Dersom det er relevant for vår rettelse, vil tekstendringer i kilden det siteres fra, kommenteres kort i rettelsesnoten. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

Ibsen kommenterer selv språket i Brand i brev til Frederik Hegel 25. november 1865 (jf. også kommentarene til brevet). For en mer generell oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningen til Catilina 1875 (HIS 1k, 146–48). Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

Utdrag fra arbeidsmanuskriptet til Brand er trykt i ES 2, i b. 3 redegjøres det for arbeidsmanuskriptet samt det episke utkastet ([ Episk Brand]), trykkmanuskriptet er ikke nevnt (ES 3, 396–412). Videre er teksten trykt i FU 3, med en innledning om tilblivelse, oversettelser, sekundærlitteratur og oppførelser s. I–IX, men uten tekstkritiske opplysninger. I MU er det trykt i b. 2 med FU som grunntekst. Noen språklige kommentarer og en errataliste finnes i b. 5 (MU 5, 8 og 39). I SU er det trykt i b. 2, tekstgrunnlag er sjette utgave. I b. 7 finnes en kort redegjørelse for valg av grunntekst samt opplysninger om de trykte utgavene av Brand (SU 7, 287–91). I HU er teksten trykt i b. 5, med noen rettelser, tekstgrunnlaget er første utgave. HU lister dessuten opp forskjeller mellom de trykte utgavene av

Brand, samt forskjeller og rettelser i arbeidsmanuskriptet og trykkmanuskriptet. I tillegg gjøres det rede for forskjellene mellom det episke utkastet ([ Episk Brand]) og den endelige dramaversjonen (HU 5, 423–97).

Table of Contents

- Tittelside (HIS)
- Tittelside (HIS)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Rolleliste
- Første Akt
- Annen Akt
- Tredje Akt
- Fjerde Akt
- Femte Akt

- Innledning til skuespillet

- Bakgrunn
- Tilblivelse
- Utgivelse
- Oversettelser
- Oppførelser

- Tekstredegjørelse til skuespillet

- Full tekstredegjørelse