BYGMESTER SOLNESS

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1894 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

BYGMESTER SOLNESS

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Front cover image was taken in 1894 in Christiania by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

BYGMESTER SOLNESS

BYGMESTER SOLNESS

SKUESPIL I TRE AKTER

AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1892

Personerne

BYGMESTER HALVARD SOLNESS

FRU ALINE SOLNESS, hans hustru

DOKTOR HERDAL, huslæge

KNUT BROVIK, forhen arkitekt, nu assistent hos Solness

RAGNAR BROVIK, hans søn, tegner

KAJA FOSLI, hans søsterdatter, bogholderske

FRØKEN HILDE WANGEL

NOGLE DAMER

FOLKEMÆNGDE på gaden

Handlingen foregår hos bygmester Solness.

FØRSTE AKT

Et tarvelig udstyret arbejdsværelse hos bygmester Solness. Fløjdør på væggen til venstre fører ud til forstuen. Til højre er døren til husets indre værelser. På bagvæggen en åben dør til tegneværelset. Foran til venstre en pult med bøger, papirer og skrivesager. Ovenfor døren en ovn. I hjørnet til højre en sofa med bord og et par stole. På bordet vandkaraffel og glas. Et mindre bord med gyngestol og lænestol i forgrunden til højre. Tændte arbejdslamper på bordet i tegneværelset, på bordet i hjørnet og på pulten.

Inde i tegneværelset sidder Knut Brovik og hans søn Ragnar beskæftiget med konstruktioner og beregninger. Ved pulten i arbejdsværelset står Kaja Fosli og skriver i hovedbogen. Knut Brovik er en gammel, tynd mand med hvidt hår og skæg. Han er klædt i en noget luvslidt men vel vedligeholdt sort frakke. Bærer briller og hvidt, noget gulnet halstørklæde. Ragnar Brovik er i tretiårene, velklædt, lyshåret, med en lidt ludende holdning. Kaja Fosli er en spædbygget ung pige på nogle og tyve år, omhyggeligt klædt, men af et sygeligt udseende. Hun har en grøn skærm for øjnene. – Alle tre arbejder nogen tid i taushed.

KNUT BROVIK rejser sig pludselig, som i angst, fra tegnebordet, ånder tungt og besværligt, idet han går frem i døråbningen

Nej, nu holder jeg det snart ikke længer ud!

KAJA går hen til ham

Det er visst rent dårlig med dig ikveld, onkel?

BROVIK

Å, jeg synes, det blir værre dag for dag.

RAGNAR har rejst sig og kommer nærmere

Du skulde helst gå hjem, far. Prøve på at få sove lidt –

BROVIK utålmodig

Gå til sengs kanske? Vil du da, at jeg rent skal kvæles!

KAJA

Men ta’ dig en liden tur da.

RAGNAR

Ja, gør det. Jeg skal gå med dig.

BROVIK hæftig

Jeg går ikke, før han kommer! Ikveld vil jeg snakke rent ud med –

(indædt harmfuld)

med ham – principalen.

KAJA angst

Å nej, onkel, – vent da endelig med det!

RAGNAR

Ja, heller vente, far!

BROVIK trækker vejret besværligt

Hah, – hah –! Jeg har nok ikke tid til at vente ret længe, jeg.

KAJA lyttende

Hys! Der hører jeg ham nede i trappen!

De går alle tre til sit arbejde igen. Kort stilhed.

Bygmester Halvard Solness kommer ind gennem forstuedøren. Han er en noget ældre mand, sund og kraftig, med tætklippet, kruset hår, mørk knebelsbart og mørke, tykke øjenbryn. Han bærer en grågrøn, tilknappet jakke med ståkrave og brede brystslag. På hodet har han en blød, grå filthat og under armen et par mapper.

BYGMESTER SOLNESS ved døren, peger mod tegneværelset og spørger hviskende

Er de gået?

KAJA sagte, ryster på hodet

Nej.

Hun tar øjenskærmen af.

Solness går fremover gulvet, kaster sin hat på en stol, lægger mapperne på sofabordet og nærmer sig så atter pulten. Kaja skriver uafbrudt men synes nervøst urolig.

SOLNESS højt

Hvad er det for noget, De står og fører ind der, frøken Fosli?

KAJA farer sammen

Å, det er bare noget, som –

SOLNESS

La’ mig få sé, frøken.

(bøjer sig over hende, lader, som om han ser i hovedbogen og hvisker)

Kaja?

KAJA skrivende, sagte

Ja?

SOLNESS

Hvorfor tar De altid den skærmen af, når jeg kommer?

KAJA som før

Jo, for jeg ser så styg ud med den.

SOLNESS smiler

Vil De ikke gerne det da, Kaja?

KAJA skotter halvt op til ham

Ikke for alt i verden. Ikke i Deres øjne.

SOLNESS stryger hende let over håret

Stakkers, stakkers lille Kaja –

KAJA dukker hodet

Hys, – de kan høre Dem!

Solness driver henover gulvet mod højre, vender om og standser ved døren til tegneværelset.

SOLNESS

Har nogen været her og spurgt efter mig?

RAGNAR rejser sig

Ja, de unge folk, som vil ha’ bygget villaen ude ved Løvstrand.

SOLNESS brummende

Nå de? Ja, de får vente. Jeg er ikke på det rene med mig selv om planen endnu.

RAGNAR nærmere, noget nølende

Det var dem så svært om at gøre at få tegningerne snart.

SOLNESS som før

Ja, gudbevar’s, – det vil de jo allesammen!

BROVIK ser op

For de går og længter så urimelig efter at få flytte ind i sit eget, sa’ de.

SOLNESS

Ja vel; ja vel. En kender det! Og så tar de det slig, som det bedst kan falde sig. Får sig så’n en – en bolig. Et slags tilholdssted bare. Men ikke noget hjem. Nej mange tak! La’ dem så heller vende sig til en anden. Sig dem det, når de kommer igen.

BROVIK skyder brillerne op i panden og ser studsende på ham

Til en anden? Vilde De gi’ det arbejde fra Dem?

SOLNESS utålmodig

Ja, ja, ja, for fan’! Hvis det endelig så skal være, så –. Heller det, end at bygge bort i vejr og vind.

(udbrydende)

For jeg kender jo ikke videre til de folk endnu!

BROVIK

Folkene er solide nok. Ragnar kender dem. Han vanker i familjen. Svært solide folk.

SOLNESS

Å, solide, – solide! Det er jo sletikke det, jeg mener. Herregud, – forstår ikke De mig heller nu?

(hæftig)

Jeg vil ikke ha’ noget med de fremmede mennesker at skaffe. La’ dem vende sig til hvem de vil for mig!

BROVIK rejser sig

Er det Deres alvorlige mening?

SOLNESS mut

Ja, det er. – For en gangs skyld.

Han går fremover gulvet.

Brovik veksler et blik med Ragnar, som gør en advarende bevægelse. Derpå går han ind i det forreste værelse.

BROVIK

Må jeg få lov til at snakke et par ord med Dem?

SOLNESS

Gerne det.

BROVIK til Kaja

Gå der ind sålænge, du.

KAJA urolig

Å, men onkel –

BROVIK

Gør som jeg siger, barn. Og luk døren efter dig.

Kaja går nølende ind i tegneværelset, skotter angst og bønligt til Solness og lukker døren.

BROVIK noget dæmpet

Jeg vil ikke, at de stakkers barnene skal vide, hvor ilde det har sig med mig.

SOLNESS

Ja, De ser svært klejn ud nu om dagene.

BROVIK

Med mig er det snart forbi. Kræfterne tar af – fra den ene dagen til den anden.

SOLNESS

Sæt Dem lidt.

BROVIK

Tak, – må jeg det?

SOLNESS rykker lænestolen lidt tilrette

Her. Vær så god. – Nå?

BROVIK har sat sig med besvær

Ja, det er jo dette her med Ragnar. Det er det, som er det tyngste. Hvad skal det bli’ til med ham?

SOLNESS

Deres søn, han blir naturligvis her hos mig, så længe han bare vil.

BROVIK

Men det er jo netop det, han ikke vil. Ikke synes, at han kan – nu længer.

SOLNESS

Nå, han er da ganske godt aflagt, skulde jeg tro. Men skulde han forlange mere, så skal jeg ikke være uvillig til at –

BROVIK

Nej, nej! Det er sletikke det.

(utålmodig)

Men han må da engang få lejlighed til at arbejde på egen hånd, han også!

SOLNESS uden at sé på ham

Tror De, at Ragnar har alle de rigtige evner til det?

BROVIK

Nej, sé, det er jo det forfærdelige. Det, at jeg er begyndt at tvile på gutten. For De har da aldrig sagt så meget som – som et opmuntrende ord om ham. Men så synes jeg, det er umuligt andet alligevel. Han må ha’ evnerne.

SOLNESS

Nå, men han har jo ingenting lært – sådan grundigt. Undtagen det at tegne da.

BROVIK ser med lønligt had på ham og siger hæst

De havde heller ikke lært stort af faget, dengang De stod i tjeneste hos mig. Men De la’ i vej lige fuldt, De.

(drager vejret tungt)

Og slog Dem op. Og tog luven både fra mig og – og fra så mange andre.

SOLNESS

Ja, ser De, – det føjed sig nu slig for mig.

BROVIK

Det har De ret i. Alting føjed sig for Dem. Men så kan De da ikke ha’ hjerte til at la’ mig gå i graven – uden at få sé, hvad Ragnar duer til. Og så vilde jeg jo gerne sé dem gifte også – før jeg går bort.

SOLNESS hvast

Er det hende, som vil ha’ det så?

BROVIK

Ikke Kaja så meget. Men Ragnar går og snakker hver dag om det.

(bønlig)

De må, – De må hjælpe ham til noget selvstændigt arbejde nu! Jeg må få sé noget, som gutten har gjort. Hører De det!

SOLNESS arrig

Men jeg kan da, for fan’, ikke hale bestillinger ned fra månen til ham!

BROVIK

Han kan få en pen bestilling nu netop. Et stort arbejde.

SOLNESS urolig, studsende

Kan han?

BROVIK

Hvis De vilde gi’ Deres samtykke.

SOLNESS

Hvad slags arbejde er det?

BROVIK noget nølende

Han kan få bygge den villaen ude på Løvstrand.

SOLNESS

Den! Men den skal jo jeg selv bygge!

BROVIK

Å, De har jo ikke videre lyst til det.

SOLNESS opfarende

Ikke lyst! Jeg! Hvem tør sige det?

BROVIK

Det sa’ De jo selv nu nylig.

SOLNESS

Å, hør aldrig på, hvad jeg så’n – siger. – Kan Ragnar få bygge den villaen?

BROVIK

Ja. Han kender jo familjen. Og så har han, – bare så’n for moros skyld, – gjort tegninger og overslag og altsammen –

SOLNESS

Og de tegningerne, de er de fornøjet med? De, som skal bo der?

BROVIK

Ja. Dersom bare De vilde sé dem igennem og godkende dem, så –

SOLNESS

Så vilde de la’ Ragnar bygge hjemmet for sig?

BROVIK

De likte så svært godt det, som han vilde ha’ frem. De syntes, det var noget så aldeles nyt, dette her, sa’ de.

SOLNESS

Åhå! Nyt! Ikke sligt noget gammeldags juks, som det, jeg plejer bygge!

BROVIK

De syntes, det var noget andet.

SOLNESS i undertrykt forbittrelse

Det var altså til Ragnar de kom her – mens jeg var ude!

BROVIK

De kom her for at hilse på Dem. Og så spørge, om De kunde være villig til at træde tilbage –

SOLNESS opfarende

Træde tilbage! Jeg!

BROVIK

Ifald De fandt, at Ragnars tegninger –

SOLNESS

Jeg! Træde tilbage for Deres søn!

BROVIK

Træde tilbage fra aftalen, mente de.

SOLNESS

Å, det kommer jo ud på et.

(lér forbittret)

Ja så da! Halvard Solness, – han skal begynde at træde tilbage nu! Gi’ plads for de, som yngre er. For de aller yngste, kanské! Bare gi’ plads! Plads! Plads!

BROVIK

Herregud, her er da vel plads til flere end en eneste én –

SOLNESS

Å, her er nu ikke så svært rundeligt med plads heller. Nå, det får nu være som det vil. Men jeg træder aldrig tilbage! Viger aldrig for nogen! Aldrig frivilligt. Aldrig i denne verden gør jeg det!

BROVIK rejser sig med møje

Skal jeg altså gå ud af livet uden tryghed? Uden glæde? Uden tro og lid til Ragnar? Uden at få sé et eneste værk af ham? Skal jeg det?

SOLNESS vender sig halvt til siden og mumler

Hm, – spør’ da ikke mere nu.

BROVIK

Jo, svar mig på det. Skal jeg gå så rent fattig ud af livet?

SOLNESS synes at kæmpe med sig selv; endelig siger han med lav men fast stemme

De får gå ud af livet slig, som De bedst véd og kan.

BROVIK

Må så være da.

Han går opover gulvet.

SOLNESS går efter ham, halvt fortvilet

Ja, for jeg kan ikke andet, skønner De! Jeg er nu engang slig, som jeg er! Og jeg kan da ikke skabe mig om heller!

BROVIK

Nej, nej, – De kan vel ikke det.

(vakler og standser ved sofabordet)

Får jeg lov til at ta’ et glas vand?

SOLNESS

Vær så god.

(skænker i og rækker ham glasset)

BROVIK

Tak.

(drikker og sætter glasset fra sig)

Solness går hen og lukker op døren til tegneværelset.

SOLNESS

Ragnar, – De får komme og følge Deres far hjem.

Ragnar rejser sig hurtig. Han og Kaja kommer ind i arbejdsværelset.

RAGNAR

Hvad er det, far?

BROVIK

Ta’ mig under armen. Så går vi.

RAGNAR

Ja vel. Ta’ på dig, du også, Kaja.

SOLNESS

Frøken Fosli må bli’ efter. Bare et lidet øjeblik. Jeg har et brev, som må skrives.

BROVIK ser på Solness

God nat. Sov godt – om De kan.

SOLNESS

God nat.

Brovik og Ragnar går ud gennem forstuedøren. Kaja går hen til pulten. Solness står med ludende hode tilhøjre ved lænestolen.

KAJA usikker

Er der noget brev –?

SOLNESS kort

Nej visst er der ikke, nej.

(ser barskt på hende)

Kaja!

KAJA angst, sagte

Ja?

SOLNESS peger befalende med fingeren mod gulvet

Kom her hen! Straks!

KAJA nølende

Ja.

SOLNESS som før

Nærmere!

KAJA adlyder

Hvad vil De mig?

SOLNESS ser en stund på hende

Er det Dem, jeg kan takke for dette her?

KAJA

Nej, nej, tro da ikke det!

SOLNESS

Men gifte Dem, – det vil De jo nu.

KAJA sagte

Ragnar og jeg har været forlovet i fire–fem år, og så –

SOLNESS

Og så synes De, det får ha’ en ende. Er det ikke så?

KAJA

Ragnar og onkel siger, at jeg skal. Og så får jeg jo føje mig da.

SOLNESS mildere

Kaja, holder De nu ikke i grunden lidt af Ragnar også?

KAJA

Jeg holdt svært meget af Ragnar engang. – Før jeg kom her til Dem.

SOLNESS

Men ikke nu længer? Slet ikke?

KAJA lidenskabelig, folder hænderne imod ham

Å, De véd jo, at nu holder jeg bare af en eneste én! Ikke af nogen anden i hele verden! Kommer aldrig til at holde af nogen anden!

SOLNESS

Ja, det siger De. Og så går De fra mig alligevel. La’r mig sidde her alene med det altsammen.

KAJA

Men kunde jeg da ikke få bli’ hos Dem, om også Ragnar –?

SOLNESS afvisende

Nej, nej, det la’r sig sletikke gøre. Går Ragnar sin vej og gi’r sig til at arbejde på egen hånd, så får han jo selv brug for Dem.

KAJA vrider hænderne

Å, jeg synes ikke, at jeg kan skilles fra Dem! Det er da så rent, rent umuligt, synes jeg!

SOLNESS

Så sé til, at De kan få Ragnar bort fra disse her dumme indfaldene. Gift Dem med ham så meget De vil –

(forandrer tonen)

Ja, ja, jeg mener, – få ham til at bli’ i sin gode stilling her hos mig. For så kan jeg jo få beholde Dem også, kære Kaja.

KAJA

Å ja, hvor dejligt det vilde være, om det kunde mage sig så!

SOLNESS fatter hende med begge hænder om hodet og hvisker

For jeg kan ikke være Dem foruden, skønner De. Må ha’ Dem hos mig her hver eneste dag.

KAJA nervøst henrevet

Å gud! Å gud!

SOLNESS kysser hende på håret

Kaja, – Kaja!

KAJA segner ned for ham

Å, hvor snil De er imod mig! Hvor usigelig snil De er!

SOLNESS hæftig

Rejs Dem! Rejs Dem da, for –! Jeg synes, jeg hører nogen!

Han hjælper hende op. Hun vakler hen til pulten.

Fru Solness kommer i døren tilhøjre. Hun ser mager og forgræmmet ud, med spor af fordums skønhed. Blonde hængekrøller. Elegant, helt sort klædt. Taler noget langsomt og med klagende stemme.

FRU SOLNESS i døren

Halvard!

SOLNESS vender sig

Å, er du der, kære –?

FRU SOLNESS med et blik på Kaja

Jeg kommer nok til ulejlighed, jeg, kan jeg skønne.

SOLNESS

Aldeles ikke. Frøken Fosli har bare et lidet brev at skrive.

FRU SOLNESS

Ja, jeg ser det.

SOLNESS

Hvad var det så du vilde mig, Aline?

FRU SOLNESS

Jeg vilde bare si’, at doktor Herdal sidder inde i hjørnestuen. Kommer du kanske ind, du også, Halvard?

SOLNESS ser mistænksom på hende

Hm, – vil doktoren så nødvendig snakke med mig, du?

FRU SOLNESS

Nej, så nødvendig just ikke. Han kom indom på besøg til mig. Og så vilde han jo gerne hilse på dig med det samme.

SOLNESS lér stille

Kan tænke mig det, ja. Nå, så får du be’ ham vente lidt.

FRU SOLNESS

Og så kommer du ind til ham siden?

SOLNESS

Kanske det. Siden, – siden, kære. Om lidt.

FRU SOLNESS atter med et blik til Kaja

Ja, glem det nu bare ikke, Halvard.

(trækker sig tilbage og lukker døren efter sig)

KAJA sagte

Å gud, å gud, – fruen tænker visst noget ondt om mig!

SOLNESS

Å, sletikke det. Ikke mere end vanlig ialfald. Men det er bedst, at De går nu alligevel, Kaja.

KAJA

Ja, ja, nu må jeg gå.

SOLNESS strængt

Og så bringer De dette her andet i orden for mig. Hører De det!

KAJA

Å, gid det så sandt stod til mig, så –

SOLNESS

Jeg vil ha’ det i orden, siger jeg! Og det imorgen den dag!

KAJA angstfuldt

Går det ikke på anden måde, så skal jeg gerne gøre det forbi med ham.

SOLNESS opfarende

Gøre det forbi! Er De ble’t rent gal! Vil De gøre det forbi?

KAJA fortvilet

Ja, heller det. For jeg må, – jeg må få bli’ her hos Dem! Kan ikke gå ifra Dem! Så rent, – rent umuligt, det!

SOLNESS bruser ud

Men, for fan’, – Ragnar da! Det er jo netop Ragnar, som jeg –

KAJA ser på ham med forskrækkede øjne

Er det mest for Ragnars skyld, at – at De –?

SOLNESS fatter sig

Å nej visst ikke, nej! De skønner da ingenting heller.

(mildt og sagte)

Det er naturligvis Dem, jeg vil ha’. Først og fremst Dem, Kaja. Men just derfor må De få Ragnar til at bli’ i stillingen også. Så, så, – gå nu hjem.

KAJA

Ja, ja, god nat da.

SOLNESS

God nat.

(idet hun vil gå)

Å, hør her! Ligger Ragnars tegninger derinde?

KAJA

Ja, jeg så ikke, han tog dem med sig.

SOLNESS

Så gå ind og find dem til mig. Jeg kunde kanske sé lidt på dem alligevel.

KAJA glad

Å ja, gør endelig det!

SOLNESS

For Deres skyld, kære Kaja. Nå, la’ mig så få dem i en fart, hører De!

Kaja skynder sig ind i tegneværelset, roder ængstelig i bordskuffen, finder frem en mappe og bringer den.

KAJA

Her er alle tegningerne.

SOLNESS

Godt. Læg dem der borte på bordet.

KAJA lægger mappen fra sig

God nat da.

(bønlig)

Og tænk godt og snilt på mig.

SOLNESS

Å, det gør jeg jo altid. God nat, kære, lille Kaja.

(skotter til højre)

Gå så da!

Fru Solness og doktor Herdal kommer gennem døren til højre. Han er en ældre, fyldig herre med rundt, veltilfreds ansigt, skægløs, har tyndt, lyst hår og bærer guldbriller.

FRU SOLNESS endnu i døren

Halvard, nu kan jeg ikke holde på doktoren længer.

SOLNESS

Nå, kom De bare her.

FRU SOLNESS til Kaja, som skruer pultlampen ned

Alt færdig med brevet, frøken?

KAJA forvirret

Brevet –?

SOLNESS

Ja, det var et ganske kort et.

FRU SOLNESS

Det må visst ha’ været svært kort.

SOLNESS

De kan gerne gå, frøken Fosli. Og kom så betids igen imorgen.

KAJA

Det skal jeg nok. – God nat, frue.

Hun går ud gennem forstuedøren.

FRU SOLNESS

Det må være godt for dig, det, Halvard, at du har fået fat på denne frøkenen.

SOLNESS

Ja såmænd. Hun er brugbar til noget af hvert, hun.

FRU SOLNESS

Hun lader til det.

DOKTOR HERDAL

Flink i bogførsel også?

SOLNESS

Nå, – en del øvelse har hun jo altid fåt i disse to årene. Og så er hun snil og villig til hvad det skal være.

FRU SOLNESS

Ja, det må jo være en stor behagelighed –

SOLNESS

Det er det. Især når en ikke er forvænt i så henseende.

FRU SOLNESS mildt bebrejdende

Kan du sige det, Halvard?

SOLNESS

Å nej, nej, kære Aline. Jeg be’r om forladelse.

FRU SOLNESS

Ingen årsag. – Ja, doktor, så kommer De altså igen siden og drikker té hos os?

DOKTOR HERDAL

Bare jeg har gjort det sygebesøget, så kommer jeg.

FRU SOLNESS

Tak for det.

Hun går ud gennem døren til højre.

SOLNESS

Har De hastværk, doktor?

DOKTOR HERDAL

Nej, på ingen måde.

SOLNESS

Må jeg få snakke lidt med Dem da?

DOKTOR HERDAL

Ja, særdeles gerne.

SOLNESS

Så lad os sætte os ned.

Han anviser doktoren plads i gyngestolen og sætter sig selv i lænestolen.

SOLNESS ser prøvende på ham

Sig mig, – mærked De noget hos Aline?

DOKTOR HERDAL

Nu, da hun var her inde, mener De?

SOLNESS

Ja. Ligeover for mig. La’ De mærke til noget?

DOKTOR HERDAL smiler

Ja, for fanden, – en kunde da ikke godt undgå at lægge mærke til, at Deres hustru, – hm –

SOLNESS

Nå?

DOKTOR HERDAL

– at Deres hustru ikke synes videre godt om denne frøken Fosli.

SOLNESS

Ikke andet? Det har jeg selv mærket, det.

DOKTOR HERDAL

Og det er jo ikke så underligt endda.

SOLNESS

Hvilket?

DOKTOR HERDAL

At hun ikke præcist liker, at De sådan dagstødt har et andet fruentimmer hos Dem.

SOLNESS

Nej, nej, De kan ha’ ret i det. Og Aline også. Men den ting, – det kan nu ikke være anderledes, det.

DOKTOR HERDAL

Kunde De ikke ta’ Dem en kontorist da?

SOLNESS

Den første den bedste fyr? Nej tak, – det kan jeg ikke være tjent med.

DOKTOR HERDAL

Men når nu Deres hustru –? Så svag, som hun er –. Når hun nu ikke tåler at sé på dette her?

SOLNESS

Ja, det får i guds navn være det samme, – havde jeg nær sagt. Jeg må beholde Kaja Fosli. Kan ikke bruge nogen anden end netop hende.

DOKTOR HERDAL

Ingen anden?

SOLNESS kort

Nej, ingen anden.

DOKTOR HERDAL rykker sin stol nærmere

Hør nu her, kære herr Solness. Må jeg få lov til at gøre Dem et spørsmål i al fortrolighed?

SOLNESS

Ja, vær så god.

DOKTOR HERDAL

Fruentimmer, ser De, – de har i visse ting en forbandet fin sporsans –

SOLNESS

Det har de. Det er visst og sandt. Men –?

DOKTOR HERDAL

Nå. Hør så bare. Når nu Deres hustru aldeles ikke kan udstå denne Kaja Fosli –?

SOLNESS

Ja, hvad så?

DOKTOR HERDAL

– har hun da ikke sådan en – en bitte liden grund for denne uvilkårlige uvilje?

SOLNESS ser på ham og rejser sig

Åhå!

DOKTOR HERDAL

Ta’ mig det ikke ilde op. Men har hun ikke det?

SOLNESS kort og bestemt

Nej.

DOKTOR HERDAL

Slet aldeles ingen grund altså?

SOLNESS

Ingen anden grund end sin egen mistænksomhed.

DOKTOR HERDAL

Jeg véd, at De har kendt adskillige kvinder i Deres liv.

SOLNESS

Ja, det har jeg.

DOKTOR HERDAL

Og syntes ganske godt om enkelte af dem også.

SOLNESS

Å ja, det med.

DOKTOR HERDAL

Men i dette her med frøken Fosli –? Her er der altså ikke sligt noget med i spillet?

SOLNESS

Nej. Ikke nogetsomhelst – fra min side.

DOKTOR HERDAL

Men fra hendes da?

SOLNESS

Det synes jeg ikke, De har ret til at spørge om, doktor.

DOKTOR HERDAL

Det var Deres hustrus sporsans, vi gik ud fra.

SOLNESS

Var så, ja. Og for så vidt –.

(sænker stemmen)

Alines sporsans, som De siger, – den har på en viss måde ståt sin prøve, den.

DOKTOR HERDAL

Nå, – ser vi det!

SOLNESS sætter sig

Doktor Herdal, – nu skal jeg fortælle Dem en underlig historie. Hvis De vil høre på den da.

DOKTOR HERDAL

Jeg hører gerne på underlige historier.

SOLNESS

Nå, godt og vel. De husker sagtens, at jeg tog Knut Brovik og sønnen i min tjeneste, – dengang det var gåt så rent til agters med den gamle.

DOKTOR HERDAL

Det kender jeg så nogenlunde, ja.

SOLNESS

For de er i grunden et par flinke fyrer, de to, ser De. De har evner, hver på sin måde. Men så fandt sønnen på at forlove sig. Og så, naturligvis, så skulde han til at gifte sig, – og begynde at bygge selv. For allesammen så tænker de nu på sligt noget, de unge.

DOKTOR HERDAL lér

Ja, de har den uvane, at de gerne vil sammen.

SOLNESS

Nå. Men det kunde jo ikke jeg være tjent med. For jeg havde jo selv brug for Ragnar. Og for den gamle også. Han er nu så svært flink til beregninger af bæreevne og kubikindhold – og alt det dævelskab, han, ser De.

DOKTOR HERDAL

Å ja, det hører vel med, det også.

SOLNESS

Gør så, ja. Men Ragnar, han skulde og han vilde begynde på egen hånd. Der var ingen råd med det.

DOKTOR HERDAL

Men han er da ble’t hos Dem alligevel.

SOLNESS

Ja, nu skal De bare høre. En dag så kom hun, Kaja Fosli, ind til dem i et ærende. Havde aldrig været her før. Og da jeg fik sé, hvor inderlig forgabet de to var i hverandre, så slog den tanke ned i mig: kunde jeg få hende her på kontoret, så blev kanske Ragnar siddende, han også.

DOKTOR HERDAL

Det var jo en nokså rimelig tanke.

SOLNESS

Ja, men jeg ymted ikke et levende ord om sligt noget dengang. Stod bare og så’ på hende – og ønsked så rigtig ihærdig, at jeg havde hende her. Så snakked jeg lidt venlig til hende, – så’n om løst og fast. Og dermed gik hun sin vej.

DOKTOR HERDAL

Nå?

SOLNESS

Men så næste dag, så’n udover kvælden, da gamle Brovik og Ragnar var gå’t hjem, så kom hun til mig her igen og téde sig, som om jeg havde truffet en aftale med hende.

DOKTOR HERDAL

En aftale? Om hvad?

SOLNESS

Akkurat om det, som jeg bare havde ståt her og ønsket. Men som jeg sletikke havde sagt et eneste ord om.

DOKTOR HERDAL

Det var ret mærkeligt.

SOLNESS

Ja, var det ikke? Og nu vilde hun vide, hvad hun skulde bestille her. Om hun kunde få begynde straks den næste morgen. Og sligt noget.

DOKTOR HERDAL

Tror De ikke, hun gjorde det for at få være sammen med kæresten?

SOLNESS

Det faldt mig også ind i førstningen. Men nej, det var ikke så. Fra ham gled hun ligesom rent bort, – da hun vel var kommen her til mig.

DOKTOR HERDAL

Gled over til Dem da?

SOLNESS

Ja, så helt og holdent. Jeg kan mærke, at hun føler det, når jeg ser på hende bagfra. Hun dirrer og hun ryster, bare jeg kommer i nærheden af hende. Hvad synes De om det?

DOKTOR HERDAL

Hm, – det lar sig jo nok forklare.

SOLNESS

Nå, men det andet da? Det, at hun trode, jeg havde sagt hende, hvad jeg bare havde ønsket og villet – sådan i stilhed. Indvendig. For mig selv. Hvad siger De om det? Kan De forklare mig sligt noget, doktor Herdal?

DOKTOR HERDAL

Nej, det indlader jeg mig ikke på.

SOLNESS

Kunde tænke mig det på forhånd. Derfor så har jeg aldrig før villet snakke om det heller. – Men det er så forbandet brydsomt for mig i længden, skønner De. Her må jeg gå dagstødt og lade som om jeg –. Og det er jo synd imod hende, stakker.

(heftig)

Men jeg kan ikke andet! For render hun ifra mig, – så går Ragnar sin vej også.

DOKTOR HERDAL

Og De har ikke fortalt Deres hustru sammenhængen i dette?

SOLNESS

Nej.

DOKTOR HERDAL

Hvorfor i alverden gør De ikke det da?

SOLNESS ser fast på ham og siger dæmpet

Fordi jeg synes der ligger ligesom – ligesom en slags velgørende selvpinsel for mig i det at la’ Aline få gøre mig uret.

DOKTOR HERDAL ryster på hodet

Dette her forstår jeg ikke det guds skabte ord af.

SOLNESS

Jo, ser De, – for det er da ligesom en smule afdrag på en bundløs, umådelig gæld –

DOKTOR HERDAL

Til Deres hustru?

SOLNESS

Ja. Og det letter jo altid lidt op i sindet. En kan få puste friere ud en stund da, forstår De.

DOKTOR HERDAL

Nej, ved gud, om jeg forstår et ord –

SOLNESS afbrydende, rejser sig igen

Ja, ja, ja, – så snakker vi ikke mere om det heller.

Han driver henover gulvet, kommer tilbage og standser ved bordet.

SOLNESS ser på doktoren med et lunt smil

De synes vel, at De har fåt mig dygtig godt på glid nu, doktor?

DOKTOR HERDAL noget ærgerlig

På glid? Det skønner jeg heller ikke et gran af, herr Solness.

SOLNESS

Å, si’ De det bare rent ud. For jeg har så inderlig godt mærket det, ser De!

DOKTOR HERDAL

Hvad har De mærket for noget?

SOLNESS dæmpet, langsomt

At De går her så lunt og holder øje med mig.

DOKTOR HERDAL

Gør jeg! Hvorfor i alverden skulde jeg gøre det?

SOLNESS

Fordi De tror, at jeg –

(opfarende)

Nå for fan’, – De tror om mig det samme, De, som Aline tror?

DOKTOR HERDAL

Og hvad tror så hun om Dem da?

SOLNESS atter behersket

Hun er begyndt at tro, at jeg er sådan – sådan – syg.

DOKTOR HERDAL

Syg! De! Det har hun aldrig sagt et levende ord om til mig. Hvad skulde der da fejle Dem, kære?

SOLNESS læner sig over stolryggen og hvisker

Aline går her og tror, at jeg er gal. Det gør hun.

DOKTOR HERDAL rejser sig

Men, kæreste, bedste herr Solness –!

SOLNESS

Jo så min sæl’ og salighed –! Således er det. Og det har hun fåt Dem til at tro på også! Å, jeg kan forsikre Dem, doktor, – jeg mærker det så godt, så godt på Dem. For jeg la’r mig ikke lure så let, jeg, skal jeg si’ Dem.

DOKTOR HERDAL ser forundret på ham

Aldrig, herr Solness, – aldrig med en tanke er sligt noget faldet mig ind.

SOLNESS med et vantro smil

Ja så? Virkelig ikke det?

DOKTOR HERDAL

Nej aldrig! Og visst aldrig Deres hustru heller. Det tror jeg næsten, jeg tør sværge på.

SOLNESS

Nå, det skulde De dog helst la’ være. For på en måde, ser De, så – så kunde hun jo kanske også ha’ grund til at tro noget sligt.

DOKTOR HERDAL

Nej, nu må jeg rigtignok sige –!

SOLNESS afbrydende, slår ud med hånden

Ja, ja, kære doktor, – la’ os så ikke komme nærmere ind på dette her. Det er bedst, at hver blir ved sit.

(slår over i en stille lystighed)

Men hør nu, doktor – hm –

DOKTOR HERDAL

Ja?

SOLNESS

Når De nu altså ikke tror, at jeg er – sådan – syg – og forrykt – og gal og sligt noget –

DOKTOR HERDAL

Hvad så, mener De?

SOLNESS

Så må De vel sagtens bilde Dem ind, at jeg er en svært lykkelig mand da?

DOKTOR HERDAL

Skulde det bare være en indbildning?

SOLNESS lér

Nej, nej, – forstår sig! Gud bevar’s vel! Tænk det, – at være bygmester Solness! Halvard Solness! Jo, jeg takker, jeg!

DOKTOR HERDAL

Ja, jeg må virkelig sige, at for mig står det, som om De har havt lykken med Dem i en ganske utrolig grad.

SOLNESS undertrykker et tungt smil

Det har jeg. Kan ikke klage på det.

DOKTOR HERDAL

Først så brændte jo den gamle fæle røverborgen ned for Dem. Og det var da sandelig et stort held.

SOLNESS alvorlig

Det var Alines familjehjem, som brændte. Husk på det.

DOKTOR HERDAL

Ja, for hende må det jo ha’ været en tung sorg.

SOLNESS

Hun har ikke forvundet det den dag idag. Ikke i alle disse tolv–tretten år.

DOKTOR HERDAL

Det, som fulgte bagefter, det var vel det værste slag for hende.

SOLNESS

Det ene med det andet.

DOKTOR HERDAL

Men De, – De selv, – De svang Dem da op på det. Var begyndt som en fattig gut fra landsbygden, – og står nu her som første mand på Deres område. Å jo, herr Solness, De har da rigtignok havt lykken med Dem.

SOLNESS ser sky hen til ham

Ja, men det er jo netop det, som jeg går og gruer så forfærdelig for.

DOKTOR HERDAL

Gruer De? For at De har lykken med Dem?

SOLNESS

Både sent og tidlig gør det mig så ræd, – så ræd. For engang må da vel omslaget komme, skønner De.

DOKTOR HERDAL

Å, snak! Hvor skulde det omslag komme fra?

SOLNESS fast og sikker

Det kommer fra ungdommen.

DOKTOR HERDAL

Pyt! Ungdommen! De er da vel ikke aflægs, De, skulde jeg tro. Å nej, – De står visst nu så grundmuret her, som De kanske aldrig før har ståt.

SOLNESS

Omslaget kommer. Jeg aner det. Og jeg føler, at det nærmer sig. En eller anden gi’r sig til at kræve: træd tilbage for mig! Og så stormer alle de andre efter og truer og skriger: gi’ plads, – gi’ plads, – gi’ plads! Jo, pas De bare på, doktor. Engang kommer ungdommen her og banker på døren –

DOKTOR HERDAL lér

Nå, herregud, hvad så?

SOLNESS

Hvad så? Jo, så er det slut med bygmester Solness.

Det banker på døren til venstre.

SOLNESS farer sammen

Hvad er det? Hørte De noget?

DOKTOR HERDAL

Der er nogen som banker.

SOLNESS højt

Kom ind!

Hilde Wangel kommer ind gennem forstuedøren. Hun er af middels højde, smidig, og fint bygget. Lidt brunet af solen. Klædt i turistdragt, med ophæftet skørt, udslået matroskrave og en liden sømandshat på hodet. Randsel på ryggen, plæd i rem og lang bergstok.

HILDE WANGEL går med tindrende glade øjne imod Solness

God aften!

SOLNESS ser uviss på hende

God aften –

HILDE lér

Jeg tror næsten, at De ikke kender mig igen!

SOLNESS

Nej, – jeg må rigtignok si’, at – så’n i øjeblikket –

DOKTOR HERDAL går nærmere

Men jeg kender Dem igen, frøken –

HILDE fornøjet

Å nej, er det Dem, som –!

DOKTOR HERDAL

Ja visst er det mig.

(til Solness)

Vi mødtes oppe på en af fjeldstuerne nu isommer.

(til Hilde)

Hvad blev der så af de andre damerne?

HILDE

Å, de tog vejen vestover, de.

DOKTOR HERDAL

De likte nok ikke rigtig, at vi gjorde al den sjau om kvælden.

HILDE

Nej, de likte visst ikke det.

DOKTOR HERDAL truer med fingeren

Og det var nu ikke frit for, heller, at De kokettérte en smule med os.

HILDE

Det var da vel morsommere, det, end at sidde og binde hosesokker med alle de kærringerne.

DOKTOR HERDAL lér

Det er jeg så fuldkommen enig med Dem i!

SOLNESS

Kom De til byen nu ikvæld?

HILDE

Ja, nu netop kom jeg.

DOKTOR HERDAL

Ganske alene, frøken Wangel?

HILDE

Ja da!

SOLNESS

Wangel? Heder De Wangel?

HILDE ser lystig forundret på ham

Ja visst gør jeg da vel det.

SOLNESS

Så er De kanske datter af distriktslægen oppe i Lysanger?

HILDE som før

Ja, hvem skulde jeg ellers være datter af?

SOLNESS

Nå, så har vi truffet hinanden der oppe da. Den sommer, da jeg var der og bygged tårn på den gamle kirken.

HILDE alvorligere

Ja vel var det dengang.

SOLNESS

Nå, det er lange tider siden, det.

HILDE ser fast på ham

Det er akkurat de ti år siden.

SOLNESS

Og dengang var De vel bare barnet, kan jeg tænke.

HILDE henkastende

Så’n en tolv–tretten år ialfald.

DOKTOR HERDAL

Er det første gang, De er her i byen, frøken Wangel?

HILDE

Ja, det er såmænd det.

SOLNESS

Og De kender kanske ingen her?

HILDE

Ingen uden Dem. Ja, og så Deres frue.

SOLNESS

Så De kender hende også?

HILDE

Lidt bare. Vi var sammen nogen dage på sanatoriet –

SOLNESS

Nå der oppe.

HILDE

Hun sa’, at jeg gerne måtte besøge hende, hvis jeg skulde komme her til byen.

(smiler)

Det havde hun nu for resten ikke behøvet.

SOLNESS

At hun sletikke har snakket om det –

Hilde sætter stokken fra sig ved ovnen, spænder randselen af og lægger den og plædet på sofaen. Doktor Herdal vil være behjælpelig. Solness står og ser på hende.

HILDE går imod ham

Nå, så vil jeg be’, at jeg må få bli’ her inat da.

SOLNESS

Det kan visst så godt la’ sig gøre.

HILDE

For jeg har ikke andre klæ’r, end de, jeg går i. Ja, og så et sæt undertøj i randselen. Men det må vaskes. For det er så svært skiddent.

SOLNESS

Å ja, det blir der nok råd for. Nu skal jeg bare si’ min hustru til –

DOKTOR HERDAL

Så vil jeg gøre mit sygebesøg imens.

SOLNESS

Ja, gør det. Og siden så kommer De jo igen.

DOKTOR HERDAL lystig, med et blik på Hilde

Ja, det kan De rigtignok forbande Dem på!

(lér)

De spåde sandt alligevel, De, herr Solness!

SOLNESS

Hvorledes det?

DOKTOR HERDAL

Ungdommen kom altså dog og banked på hos Dem.

SOLNESS oplivet

Ja, det var nu på en anden måde, det.

DOKTOR HERDAL

Var så, ja. Unægtelig det!

Han går ud gennem forstuedøren. Solness åbner døren tilhøjre og taler ind i sideværelset.

SOLNESS

Aline! Du må være så snil at komme ind. Her er en frøken Wangel, som du kender.

FRU SOLNESS kommer frem i døren

Hvem er det, si’r du?

(ser Hilde)

Å, er det Dem, frøken?

(går nærmere og rækker hende hånden)

Så kom De da til byen alligevel.

SOLNESS

Frøken Wangel er kommet nu netop. Og så be’r hun, at hun må få bli’ her natten over.

FRU SOLNESS

Her hos os? Ja, så gerne det.

SOLNESS

For at få sit tøj gjort lidt istand, skønner du.

FRU SOLNESS

Jeg skal ta’ mig af Dem, så godt jeg kan. Det er bare pligt, det. Deres kuffert kommer vel efter?

HILDE

Jeg har ingen kuffert.

FRU SOLNESS

Nå, det ordner sig nok, vil jeg håbe. Men nu får De ta’ tiltakke her hos min mand sålænge. Så skal jeg sé at få et værelse gjort lidt hyggeligt for Dem.

SOLNESS

Kan vi ikke ta’ et af barnekammerserne? For de står jo fuldt færdige, de.

FRU SOLNESS

Å jo. Der har vi mere end plads nok.

(til Hilde)

Sæt Dem nu ned og hvil Dem lidt.

Hun går ud til højre.

Hilde, med hænderne på ryggen, driver omkring i stuen og ser på et og andet. Solness står foran ved bordet, ligeledes med hænderne på ryggen, og følger hende med øjnene.

HILDE standser og ser på ham

Har De flere barnekammerser, De?

SOLNESS

Her er tre barnekammerser i huset.

HILDE

Det var svært. Så har De vel fælt mange barn da?

SOLNESS

Nej. Vi har ingen barn. Men nu kan jo De få være barn her sålænge.

HILDE

For inat, ja. Jeg skal ikke skrike. Jeg vil prøve, om jeg ikke kan få sove som en sten.

SOLNESS

Ja, De er vel svært træt, kan jeg tro.

HILDE

Nej da! Men alligevel –. For det er så rasende dejligt at ligge så’n og drømme.

SOLNESS

Drømmer De tidt så’n om nætterne?

HILDE

Ja da! Næsten altid.

SOLNESS

Hvad drømmer De så mest om da?

HILDE

Det si’r jeg ikke ikvæld. En anden gang – kanske.

Hun driver atter hen over gulvet, standser ved pulten og roder lidt om mellem bøgerne og papirerne.

SOLNESS går nærmere

Er det noget, De leder efter?

HILDE

Nej, jeg står bare og ser på alt dette her.

(vender sig)

Kanske jeg ikke må?

SOLNESS

Jo vær så god.

HILDE

Er det Dem, som skriver i den store protokollen?

SOLNESS

Nej, det er bogholdersken.

HILDE

Et fruentimmer?

SOLNESS smiler

Ja naturligvis.

HILDE

En så’n en, som De har her hos Dem?

SOLNESS

Ja.

HILDE

Er hun gift, hun?

SOLNESS

Nej, det er en frøken.

HILDE

Nå så.

SOLNESS

Men hun gifter sig visst snart nu.

HILDE

Det er jo bra’ for hende, det.

SOLNESS

Men ikke videre bra’ for mig. For så har jeg ingen til at hjælpe mig.

HILDE

Kan De ikke få fat på en anden en, som er lige så god da?

SOLNESS

Kanske De vilde bli’ her og – og skrive i protokollen?

HILDE ser nedad ham

Jo, det kan De tro! Nej tak, – det skal vi ikke ha’ noget af.

Hun driver atter hen over gulvet og sætter sig i gyngestolen. Solness går også til bordet.

HILDE ligesom fortsættende

– for her er da vel andet at ta’ sig til, end sligt noget.

(ser smilende på ham)

Mener ikke De også det?

SOLNESS

Forstår sig. Først og fremst så skal De vel omkring i butikkerne og få fiffet Dem rigtig op.

HILDE lystig

Nej, jeg tror helst, jeg la’r være det!

SOLNESS

Så?

HILDE

Ja, for jeg har sat alle pengene mine overstyr, må De vide.

SOLNESS lér

Hverken kuffert eller penge altså!

HILDE

Ingen af delene. Men skidt, – det kan også være det samme nu.

SOLNESS

Se, det kan jeg rigtig like Dem for!

HILDE

Bare for det?

SOLNESS

For det ene med det andet.

(sætter sig i lænestolen)

Lever Deres far endnu?

HILDE

Ja, far lever.

SOLNESS

Og nu tænker De kanske på at studere herinde?

HILDE

Nej, det er ikke faldt mig ind.

SOLNESS

Men De blir da vel her i nogen tid, véd jeg?

HILDE

Alt efter som det føjer sig.

Hun sidder en stund og gynger sig og ser på ham, halvt alvorlig, halvt med et undertrykt smil. Derpå tager hun hatten af og lægger den foran sig på bordet.

HILDE

Bygmester Solness?

SOLNESS

Ja?

HILDE

Er De svært glemsom, De?

SOLNESS

Glemsom? Nej, ikke så vidt jeg véd.

HILDE

Men vil De da sletikke til at snakke med mig om det deroppe fra?

SOLNESS studser et øjeblik

Oppe fra Lysanger?

(ligegyldig)

Nå, det er da ikke stort at snakke om, det, synes jeg.

HILDE ser bebrejdende på ham

Hvorfor skal De nu sidde og si’ sligt!

SOLNESS

Nå, så snak De til mig om det da.

HILDE

Da tårnet var færdigt, så havde vi stor stads i byen.

SOLNESS

Ja, den dagen glemmer jeg ikke så let.

HILDE smiler

Ikke det? Det er snilt af Dem, det!

SOLNESS

Snilt?

HILDE

Der var musik på kirkegården. Og mange, mange hundrede mennesker. Vi skolepiger var hvidklædte, vi. Og så havde vi flag allesammen.

SOLNESS

Å jo, de flagene, – de husker jeg rigtignok!

HILDE

Så steg De rakt opover stilladset. Lige op til det allerøverste. Og en stor krans havde De med Dem. Og den kransen hængte De helt oppe på vindfløjen.

SOLNESS kort, afbrydende

Jeg brugte så dengang. For det er en gammel skik, det.

HILDE

Det var så vidunderlig spændende at stå dernede og sé op til Dem. Tænk, om han nu faldt udover! Han, – bygmesteren selv!

SOLNESS ligesom afledende

Ja, ja, ja, det kunde sgu’ godt ha’ hændt, det. For en af disse her hvidklædte dævelungerne, – hun bar sig slig og skreg slig op til mig –

HILDE tindrende glad

«Hurra for bygmester Solness»! Ja!

SOLNESS

– og vifted og svinged slig med flaget sit, at jeg – at jeg næsten blev ør i hodet af at sé på det.

HILDE sagtere, alvorlig

Den dævelungen, – det var mig det.

SOLNESS fæster øjnene stivt på hende

Det er jeg viss på nu. Det må ha’ været Dem.

HILDE atter livfuld

For det var så forfærdelig dejligt og spændende. Jeg kunde ikke skønne, at der fandtes en bygmester i hele verden, som kunde bygge så umådelig højt tårn. Og så, at De stod allerøverst deroppe selv! Lyslevende! Og at De sletikke blev en smule svimmel! Det var nu det aller mest – så’n – svimlende at tænke sig.

SOLNESS

Hvoraf vidste De da så sikkert, at jeg ikke var –?

HILDE afvisende

Nej da! Fy! Det kendte jeg indvendig. For ellers så kunde De jo ikke ståt og sunget deroppe.

SOLNESS ser forundret på hende

Sunget? Sang jeg?

HILDE

Ja, det gjorde De da rigtignok.

SOLNESS ryster på hodet

Jeg har aldrig sunget en tone i mit liv.

HILDE

Jo, De sang dengang. Det hørtes som harper i luften.

SOLNESS tankefuld

Det er noget forunderligt noget, – dette her.

HILDE tier en stund, ser på ham og siger dæmpet

Men så, – bagefter, – så kom jo det rigtige.

SOLNESS

Det rigtige?

HILDE tindrende livlig

Ja, det behøver jeg da vel ikke at minde Dem om?

SOLNESS

Å jo, mind mig lidt om det også.

HILDE

Kan De ikke huske, at der blev holdt stor middag for Dem i klubben?

SOLNESS

Jo vel. Det må ha’ været samme eftermiddagen, det. For næste morgen så rejste jeg.

HILDE

Og fra klubben var De bedt hjem hos os til aftens.

SOLNESS

Det er ganske rigtig, frøken Wangel. Mærkværdig, hvor godt De har indpræntet Dem alle disse småtingene.

HILDE

Småting! Jo, De er god! Var det kanske en småting, det også, at jeg var alene i stuen, da De kom?

SOLNESS

Var De altså det?

HILDE uden at svare ham

Dengang kaldte De mig ikke for dævelunge.

SOLNESS

Nej, det gjorde jeg vel ikke.

HILDE

De sa’, at jeg var dejlig i den hvide kjolen. Og at jeg så’ ud som en liden prinsesse.

SOLNESS

Det gjorde De visst også, frøken Wangel. Og dertil – så let og fri, som jeg kendte mig den dagen –

HILDE

Og så sa’ De, at når jeg blev stor, så skulde jeg være Deres prinsesse.

SOLNESS lér lidt

Se, se, – sa’ jeg det også?

HILDE

Ja, De gjorde det. Og da jeg så spurte, hvor længe jeg skulde vente, så sa’ De, at De vilde komme igen om ti år, – som et trold, – og bortføre mig. Til Spanien eller noget sligt. Og der skulde De købe et kongerige til mig, lovte De.

SOLNESS som før

Ja, efter en god middag ser en ikke så nøje på skillingen. Men sa’ jeg virkelig alt dette her?

HILDE lér stille

Ja. Og De sa’ også, hvad det kongeriget skulde hede.

SOLNESS

Nå da?

HILDE

Det skulde hede kongeriget Appelsinia, sa’ De.

SOLNESS

Nå, det var jo et appetitligt navn.

HILDE

Nej, jeg likte det sletikke. For det var jo som om De vilde gøre nar af mig.

SOLNESS

Men det var da visst ikke min mening.

HILDE

Nej, det skulde en jo rigtignok også tro. Efter det, som De gjorde bagefter, så –

SOLNESS

Hvad i alverden gjorde jeg da bagefter?

HILDE

Jo, det mangled bare, at De havde glemt det også! For sligt noget må en da vel sagtens huske, véd jeg.

SOLNESS

Ja, ja, sæt mig bare lidt på glid, så kanske –. Nå?

HILDE ser fast på ham

De tog og kyssed mig, bygmester Solness.

SOLNESS med åben mund, rejser sig op fra stolen

Gjorde jeg!

HILDE

Jaha, De gjorde det. De tog mig med begge armene og bøjed mig bagover, og kyssed mig. Mange gange.

SOLNESS

Nej, men kære, snille frøken Wangel –!

HILDE rejser sig

De vil da vel aldrig nægte det?

SOLNESS

Jo, det vil jeg rigtignok nægte!

HILDE ser hånlig på ham

Nå så.

Hun vender sig og går langsomt tæt hen til ovnen, hvor hun blir stående bortvendt og ubevægelig med hænderne på ryggen. Kort ophold.

SOLNESS går varsomt hen bag hende

Frøken Wangel –?

Hilde tier og rører sig ikke.

SOLNESS

Stå nu ikke der som en stenstøtte. Dette her, De sa’, det må være noget, som De har drømt.

(lægger hånden på hendes arm)

Hør nu her –

Hilde gør en utålmodig bevægelse med armen.

SOLNESS som om en tanke skyder op i ham

Eller –! Bi lidt! – Her stikker noget dybere under, skal De sé!

Hilde rører sig ikke.

SOLNESS dæmpet men med eftertryk

Jeg må ha’ tænkt på alt dette her. Jeg må ha’ villet det. Ha’ ønsket det. Havt lyst til det. Og så –. Skulde det ikke hænge slig sammen?

Hilde tier fremdeles.

SOLNESS utålmodig

Nå ja, ja, for fan’, – så har jeg gjort det også da!

HILDE drejer lidt på hodet, men uden at sé på ham

Tilstår De altså nu?

SOLNESS

Ja. Alt, hvad De vil.

HILDE

At De tog og slog armene om mig?

SOLNESS

Ja da!

HILDE

Og bøjed mig bagover?

SOLNESS

Svært langt bagover.

HILDE

Og kyssed mig?

SOLNESS

Ja, jeg gjorde det.

HILDE

Mange gange?

SOLNESS

Så mange, De bare vil.

HILDE vender sig rask imod ham og har igen det tindrende glade udtryk i øjnene

Nå, ser De, at jeg fik lokket det ud af Dem tilslut!

SOLNESS drager på smilebåndet

Ja, tænk bare, – at jeg kunde glemme sligt noget.

HILDE atter lidt mut, går fra ham

Å, De har vel kysset så mange i Deres dage, De, kan jeg tænke.

SOLNESS

Nej, det må De da ikke tro om mig.

Hilde sætter sig i lænestolen. Solness står og støtter sig til gyngestolen.

SOLNESS ser iagttagende på hende

Frøken Wangel?

HILDE

Ja?

SOLNESS

Hvorledes var det nu? Hvad blev det så videre til, – dette med os to?

HILDE

Det blev jo ikke til noget mere. Det véd De da vel. For så kom jo de andre fremmede, og så – isch!

SOLNESS

Ja rigtig! De andre kom. At jeg kunde glemme det også.

HILDE

Å, De har såmænd ingenting glemt. Bare skammet Dem lidt. En glemmer da ikke sligt noget, véd jeg.

SOLNESS

Nej, det skulde jo synes så.

HILDE atter livfuld, ser på ham

Eller har De kanske også glemt, hvad dag det var?

SOLNESS

Hvad dag –?

HILDE

Ja, hvad dag hejste De kransen på tårnet? Nå? Sig det straks!

SOLNESS

Hm, – selve dagen har jeg, min sæl’, glemt. Jeg véd bare, at det var for ti år siden. Så’n udover høstparten.

HILDE nikker flere gange langsomt med hodet

Det var for ti år siden. Den 19de September.

SOLNESS

Jaha, det var vel så ved lag. Sé, det mindes De også, De!

(standser)

Men bi lidt –! Jo, – idag har vi også den 19de September.

HILDE

Ja, vi har det. Og de ti år er gåt. Og De kom ikke, – som De havde lovet mig.

SOLNESS

Lovet Dem? Skræmt Dem med, mener De vel?

HILDE

Jeg synes ikke, det var noget at skræmme med, det.

SOLNESS

Nå, narret Dem lidt med da.

HILDE

Var det bare det, De vilde? Narre mig?

SOLNESS

Nå, eller spøge lidt med Dem da! Jeg husker det, gud hjælpe mig, ikke. Men noget sligt noget har det vel været. For De var jo bare et barn dengang.

HILDE

Å, jeg var kanske ikke så rent barn heller. Ikke så’n en tøsunge, som De tror.

SOLNESS ser forskende på hende

Har De rigtig for ramme alvor gåt og tænkt, at jeg vilde komme igen?

HILDE dølger et halvt drillende smil

Ja da! Jeg havde ventet mig det af Dem.

SOLNESS

At jeg vilde komme hjem til Deres og ta’ Dem med mig?

HILDE

Akkurat som et trold, ja.

SOLNESS

Og gøre Dem til prinsesse?

HILDE

De lovte mig jo det.

SOLNESS

Og gi’ Dem et kongerige også?

HILDE ser op mod loftet

Hvorfor ikke det da? For det behøvte jo ikke netop at være så’nt et almindeligt, rigtigt kongerige heller.

SOLNESS

Men noget andet, som var lige så godt?

HILDE

Ja, mindst lige så godt.

(ser lidt på ham)

Kunde De bygge de højeste kirketårne i verden, så måtte De vel sagtens kunde gøre udvej til et eller andet slags kongerige også, – tænkte jeg mig.

SOLNESS ryster på hodet

Jeg kan ikke rigtig få rede på Dem, frøken Wangel.

HILDE

Kan De ikke det? Jeg synes, det er så ligetil, jeg.

SOLNESS

Nej, jeg kan ikke bli’ klog på, om De mener alt det, som De siger. Eller om De bare sidder så’n og driver spas –

HILDE smiler

Gør nar, kanske? Jeg også?

SOLNESS

Ja netop. Gør nar. Af os begge to.

(ser hen på hende)

Har De længe vidst, at jeg var gift?

HILDE

Ja, det har jeg da vidst hele tiden. Hvorfor spør’ De om det?

SOLNESS henkastende

Nej, nej, det faldt mig bare så’n ind.

(ser alvorlig på hende og siger dæmpet)

Hvorfor er De kommen?

HILDE

Fordi jeg vil ha’ fat i mit kongerige. Nu er jo fristen ude.

SOLNESS lér uvilkårligt

Jo, De er god, De!

HILDE lystig

Ryk ud med mit kongerige, bygmester!

(banker med fingeren)

Kongeriget på bordet!

SOLNESS skyver gyngestolen nærmere og sætter sig

Alvorlig talt, – hvorfor er De kommen? Hvad vil De egentlig gøre her?

HILDE

Å, for det første så vil jeg nu gå omkring og sé på alt det, som De har bygget.

SOLNESS

Da får De mere end nok at løbe om efter.

HILDE

Ja, De har jo bygget så forfærdelig meget.

SOLNESS

Jeg har det. Mest i de senere årene.

HILDE

Mange kirketårne også? Så’ne umådelig høje?

SOLNESS

Nej. Jeg bygger ingen kirketårne nu mere. Og ingen kirker heller.

HILDE

Hvad bygger De nu da?

SOLNESS

Hjem for mennesker.

HILDE eftertænksom

Kunde De ikke gøre lidt – lidt så’n kirketårn over de hjemmene også?

SOLNESS studser

Hvad mener De med det?

HILDE

Jeg mener, – noget, som peger – ligesom frit tilvejrs. Med fløjen så svimlende højt oppe.

SOLNESS grubler lidt

Mærkværdig nok, at De siger det. For det er jo netop det, jeg allerhelst vilde.

HILDE utålmodig

Men hvorfor gør De det så ikke da!

SOLNESS ryster på hodet

Nej, for menneskene vil ikke ha’ det.

HILDE

Tænk, – at de ikke vil det!

SOLNESS lettere

Men nu bygger jeg mig et nyt hjem. Her lige over for.

HILDE

Til Dem selv?

SOLNESS

Ja. Det er omtrent færdigt. Og på det er der et tårn.

HILDE

Højt tårn?

SOLNESS

Ja.

HILDE

Svært højt?

SOLNESS

Folk vil visst si’, at det er altfor højt. For et hjem at være.

HILDE

Det tårnet vil jeg ud og sé på straks imorgen tidlig.

SOLNESS sidder med hånden under kind og stirrer på hende

Sig mig, frøken Wangel, – hvad heder De? Til fornavn, mener jeg.

HILDE

Jeg heder jo Hilde.

SOLNESS som før

Hilde? Så?

HILDE

Sanser De ikke det da? De kaldte mig jo selv Hilde. Den dagen, da De var uskikkelig.

SOLNESS

Gjorde jeg det også?

HILDE

Men dengang sa’ De lille Hilde. Og det likte jeg ikke.

SOLNESS

Så De likte ikke det, frøken Hilde?

HILDE

Nej. Ikke ved den lejlighed. – For resten – «prinsesse Hilde» –. Det vil komme til at ta’ sig ganske godt ud, synes jeg.

SOLNESS

Ja vel. Prinsesse Hilde af – af –. Hvad var det nu, kongeriget skulde hede?

HILDE

Isch da! Det dumme kongerige vil jeg ikke vide noget af. Jeg vil ha’ mig et ganske andet et, jeg!

SOLNESS har lænet sig tilbage i stolen og ser fremdeles på hende

Er det ikke underligt –? Jo mere jeg tænker over det nu, – så står det for mig, som om jeg i hele lange år har gåt her og pint mig med – hm –

HILDE

Med hvad?

SOLNESS

Med at komme på noget – noget sådan oplevet, som jeg syntes, jeg måtte ha’ glemt igen. Men aldrig så fik jeg tag i, hvad det kunde være.

HILDE

De skulde slåt knude på Deres lommetørklæde, bygmester.

SOLNESS

Så havde jeg bare gåt og funderet på, hvad den knuden kunde betyde.

HILDE

Å ja, der gi’es vel slige trold i verden også.

SOLNESS rejser sig langsomt op

Det var inderlig godt, at De kom til mig nu.

HILDE ser dybt på ham

Var det godt?

SOLNESS

For jeg har siddet her så alene. Og stirret så rent hjælpeløs på det altsammen.

(sagtere)

Jeg skal si’ Dem, – jeg er begyndt at bli’ så ræd, – så rasende ræd for ungdommen.

HILDE blæser

Pyh, – er ungdommen noget at bli’ ræd for!

SOLNESS

Ja, just den. Derfor så har jeg låset og stængt mig inde.

(hemmelighedsfuldt)

De skal vide, at ungdommen vil komme her og dundre på døren! Bryde ind til mig!

HILDE

Så synes jeg, De skulde gå ud og lukke op for ungdommen da.

SOLNESS

Lukke op?

HILDE

Ja. Så ungdommen kunde få slippe ind til Dem. Så’n med det gode.

SOLNESS

Nej, nej, nej! Ungdommen, – det er gengældelsen, det, ser De. Den kommer i spidsen for omslaget. Ligesom under en ny fane.

HILDE rejser sig, ser på ham og siger med en dirrende trækning om munden

Kan De bruge mig til noget, bygmester?

SOLNESS

Ja, det kan jeg da rigtignok nu! For De kommer også – ligesom under en ny fane, synes jeg. Ungdom imod ungdom altså –!

Doktor Herdal kommer ind gennem forstuedøren.

DOKTOR HERDAL

Nå, – er De og frøkenen her endnu?

SOLNESS

Ja. Vi har havt mangt og meget at snakke om, vi to.

HILDE

Både gammelt og nyt.

DOKTOR HERDAL

Nej, har De det?

HILDE

Å, det har været så svært morsomt. For bygmester Solness – han har så’n en rent ubegribelig hukommelse, han. Alle mulige småting så husker han dem på flækken.

Fru Solness kommer ind gennem døren tilhøjre.

FRU SOLNESS

Se så, frøken Wangel, nu er værelset i orden til Dem.

HILDE

Å, hvor snil De er imod mig!

SOLNESS til fruen

Barnekammerset?

FRU SOLNESS

Ja. Det mellemste. Men først så skulde vi vel tilbords.

SOLNESS nikker til Hilde

Hilde skal sove i barnekammerset, hun.

FRU SOLNESS ser på ham

Hilde?

SOLNESS

Ja, frøken Wangel heder Hilde. Jeg har kendt hende, da hun var barn.

FRU SOLNESS

Nej, har du det, Halvard? Nå, vær så god da. Der er dækket.

Hun tar doktor Herdals arm og går ud med ham til højre.

Hilde har imens samlet sine rejsesager sammen.

HILDE sagte og hurtigt til Solness

Er det sandt, som De sa’? Kan De bruge mig til noget?

SOLNESS tar sagerne fra hende

De er den, som jeg sårest har savnet.

HILDE ser på ham med glade forundrede øjne og slår hænderne sammen

Men du store, dejlige verden –!

SOLNESS spændt

Nå –?

HILDE

Så har jeg jo kongeriget da!

SOLNESS uvilkårlig

Hilde –!

HILDE atter med det dirrende drag om munden

Næsten, – havde jeg nær sagt.

Hun går ud til højre. Solness følger hende.

ANDEN AKT

En smukt udstyret, mindre salon hos bygmester Solness. På bagvæggen glasdør ud til veranda og have. Til højre et brudt hjørne med karnap, hvori blomsteropsatser og et stort vindu. Et tilsvarende brudt hjørne til venstre. I dette en liden tapetdør. På hver af sidevæggene en almindelig dør. Foran til højre konsolbord med stort spejl. Blomster og planter i rig opstilling. Foran til venstre sofa med bord og stole. Længere tilbage et bogskab. Ude på gulvet, foran karnappet, et lidet bord og et par stole. Det er tidlig formiddag.

Bygmester Solness sidder ved det lille bord med Ragnar Broviks mappe opslået foran sig. Han blader i tegningerne og ser nøje på nogle af dem. Fru Solness går lydløst om med en liden vandkande og steller med blomsterne. Hun er sortklædt som før. Hendes hat, overtøj og parasol ligger på en stol ved spejlet. Solness følger hende et par gange uformærket med øjnene. Ingen af dem taler.

Kaja Fosli kommer stilfærdig i døren tilvenstre.

SOLNESS vender hodet og siger ligegyldig henkastende

Nå, er det Dem?

KAJA

Jeg vilde bare melde, at jeg er kommen.

SOLNESS

Ja, ja, det er godt. Er ikke Ragnar der også?

KAJA

Nej, ikke endnu. Han måtte bli’ lidt og vente på doktoren. Men siden vilde han komme og forhøre sig –

SOLNESS

Hvorledes står det sig med den gamle idag?

KAJA

Dårlig. Han be’r så meget undskylde, at han må bli’ liggende dagen over.

SOLNESS

Bevar’s vel. La’ ham endelig det. Men gå så De til Deres arbejde.

KAJA

Ja.

(standser ved døren)

Vil De kanske snakke med Ragnar, når han kommer?

SOLNESS

Nej, – jeg véd ikke noget så’n særligt.

Kaja går ud igen til venstre.

Solness sidder fremdeles og blader i tegningerne.

FRU SOLNESS henne ved planterne

Gad vide, om han ikke dør, han også.

SOLNESS ser hen på hende

Han også? Hvem andre da?

FRU SOLNESS uden at svare

Jo, jo; gamle Brovik – han dør visst også nu, Halvard. Du skal nok få sé det.

SOLNESS

Kære Aline, skulde du ikke ud og gå lidt?

FRU SOLNESS

Jo, jeg skulde jo egentlig det.

Hun blir ved at stelle med blomsterne.

SOLNESS bøjet over tegningerne

Sover hun endnu?

FRU SOLNESS sér på ham

Er det frøken Wangel, du sidder og tænker på?

SOLNESS ligegyldig

Jeg kom så’n til at huske på hende.

FRU SOLNESS

Frøken Wangel er oppe for længe siden.

SOLNESS

Nå, er hun det?

FRU SOLNESS

Da jeg var derinde, sad hun og stelled med sit tøj.

Hun går foran spejlet og begynder langsomt at sætte hatten på.

SOLNESS efter et kort ophold

Så fik vi da brug for et barnekammers alligevel, vi, Aline.

FRU SOLNESS

Ja, vi fik jo det.

SOLNESS

Og jeg synes, det er bedre, det, end at altsammen skal stå tomt.

FRU SOLNESS

Dette tomme er så rent forfærdeligt. Det har du ret i.

SOLNESS lukker mappen, rejser sig og går nærmere

Du skal bare få sé det, Aline, at herefter blir det nok bedre for os. Langt hyggeligere. Lettere at leve. – Især da for dig.

FRU SOLNESS ser på ham

Herefter?

SOLNESS

Ja, tro du mig, Aline –

FRU SOLNESS

Mener du, – fordi hun er kommen her?

SOLNESS betvinger sig

Jeg mener naturligvis, – når vi først får flyttet ind i det nye huset.

FRU SOLNESS tar overtøjet

Ja, tror du det, Halvard? At det blir bedre da?

SOLNESS

Jeg kan da aldrig tænke mig andet. Og det tror da vel sagtens du også?

FRU SOLNESS

Jeg tror ingen verdens ting om det nye huset.

SOLNESS forstemt

Det er rigtignok ilde at høre for mig, dette her. For det er da vel mest for din skyld, at jeg har bygget det.

Han vil hjælpe hende med tøjet.

FRU SOLNESS unddrager sig

I grunden gør du så altfor meget for min skyld.

SOLNESS med en viss hæftighed

Nej, nej, sligt noget må du sletikke sige, Aline! Jeg tåler ikke at høre den slags ting af dig!

FRU SOLNESS

Nå, så skal jeg ikke sige det da, Halvard.

SOLNESS

Men jeg blir ved mit, jeg. Du skal nok få sé det, at det vil lage sig bra’ for dig der over i det nye.

FRU SOLNESS

Å gud, – bra’ for mig –!

SOLNESS ivrig

Jo da! Jo da! Vær bare sikker på det, du! For der, ser du, – der blir der så utrolig meget, som kommer til at minde dig om dit eget –

FRU SOLNESS

Om det, som havde været fars og mors. – Og som brændte op – altsammen.

SOLNESS dæmpet

Ja, ja, du stakkers Aline. Det var et forfærdelig hårdt slag for dig, det.

FRU SOLNESS udbrydende i klage

Du kan bygge så meget, du i verden vil, Halvard, – for mig får du aldrig bygget noget rigtigt hjem op igen!

SOLNESS går henover gulvet

Nå, så la’ os i guds navn ikke snakke mere om dette her da.

FRU SOLNESS

Vi plejer jo ellers aldrig at snakke om det heller. For du skyder det bare ifra dig –

SOLNESS standser brat og ser på hende

Gør jeg? Og hvorfor skulde jeg gøre det? Skyde det ifra mig?

FRU SOLNESS

Å jo, jeg forstår dig så godt, Halvard. Du vil jo så gerne skåne mig. Og undskylde mig også. Alt, – hvad du bare kan.

SOLNESS med forbausede øjne

Dig! Er det dig, – dig selv, du taler om, Aline!

FRU SOLNESS

Ja, det må da vel være om mig, véd jeg.

SOLNESS uvilkårligt, hen for sig

Det også!

FRU SOLNESS

For med det gamle huset, – med det fik det nu endda være som det være vilde. Herregud, – når nu engang ulykken var ude, så –

SOLNESS

Ja, det har du ret i. Ulykken rå’r en jo ikke for, – siges der.

FRU SOLNESS

Men det forfærdelige, som branden drog efter sig –! Det er det! Det, det, det!

SOLNESS heftig

Bare ikke tænke på det, Aline!

FRU SOLNESS

Jo, just det må jeg tænke på. Og få tale om det endelig engang også. For jeg synes ikke, jeg kan bære det længer. Og så at jeg aldrig har lov til at tilgi’ mig selv –!

SOLNESS i udbrud

Dig selv –!

FRU SOLNESS

Ja, for jeg havde jo pligter til to sider. Både imod dig og imod de små. Jeg skulde ha’ gjort mig hård. Ikke ladt skrækken få slig magt over mig. Ikke heller sorgen fordi hjemmet var brændt for mig.

(vrider hænderne)

Å, om jeg bare havde kunnet, Halvard!

SOLNESS sagte, rystet, går nærmere

Aline, – du må love mig, at du aldrig mere vil tænke de tanker. – Lov mig endelig det, du!

FRU SOLNESS

Å gud, – love! Love! En kan jo love, hvad det så skal være –

SOLNESS knuger hænderne og går henover gulvet

Å, det er da også fortvilet, er det! Aldrig en solstråle! Ikke så meget som et streiflys engang ind i hjemmet!

FRU SOLNESS

Her er jo ikke noget hjem, Halvard.

SOLNESS

Å nej, du må så sige.

(tungt)

Og gud véd, om du ikke får ret i det, at det ikke blir bedre for os i det nye huset heller.

FRU SOLNESS

Det blir det aldrig. Lige tomt. Lige øde. Der som her.

SOLNESS hæftig

Men hvorfor i alverden har vi så bygget det da? Kan du sige mig det?

FRU SOLNESS

Nej, det får du svare dig selv på.

SOLNESS skotter mistænksomt til hende

Hvad mener du med det, Aline?

FRU SOLNESS

Hvad jeg mener?

SOLNESS

Ja, for fan’ –! Du sa’ det så underligt. Som om du havde en bagtanke med det.

FRU SOLNESS

Nej, det kan jeg rigtignok forsikre dig –

SOLNESS går nærmere

Å, mange tak, – jeg véd nok, hvad jeg véd. Og jeg både ser og jeg hører også, jeg, Aline. Det kan du lide på!

FRU SOLNESS

Men hvad for noget da? Hvad for noget?

SOLNESS stiller sig foran hende

Finder du kanske ikke ud en lumsk, bortgemt mening i det uskyldigste ord, som jeg bare siger?

FRU SOLNESS

Jeg, siger du! Gør jeg det!

SOLNESS lér

Håhåhå! Det er jo nokså rimeligt, det, Aline! Når du har at trækkes med en syg mand i huset, så –

FRU SOLNESS angstfuld

Syg! Er du syg, Halvard!

SOLNESS bryder ud

En halvgal mand da! En forrykt mand! Kald mig, hvad du vil.

FRU SOLNESS famler efter stolryggen og sætter sig

Halvard, – for gud i himmelens skyld –!

SOLNESS

Men I tar fejl, begge to. Både du og doktoren. Det er ikke slig fat med mig.

Han går op og ned ad gulvet. Fru Solness følger ham ængstelig med øjnene. Derpå går han hen til hende.

SOLNESS rolig

I grunden fejler der mig ingen verdens ting.

FRU SOLNESS

Nej, ikke sandt! Men hvad er der så ivejen med dig da?

SOLNESS

Det er det, at jeg mangen gang holder på at segne under denne forfærdelige gældsbyrden –

FRU SOLNESS

Gæld, siger du! Men du står jo ikke i gæld til nogen, Halvard!

SOLNESS sagte, bevæget

I bundløs skyld og gæld til dig, – til dig, – til dig, Aline.

FRU SOLNESS rejser sig langsomt

Hvad er der bagved alt dette her? Sig det ligeså godt straks.

SOLNESS

Men der er jo ingenting bagved! Jeg har aldrig gjort dig noget ondt. Ikke med vidende og vilje ialfald. Og så alligevel – så kendes det som om en knugende skyld lå og tynged på mig.

FRU SOLNESS

En skyld imod mig?

SOLNESS

Mest imod dig.

FRU SOLNESS

Så er du – syg alligevel, Halvard.

SOLNESS tungt

Må vel være det. Eller noget sligt noget.

(ser mod døren tilhøjre, som åbnes)

Nå! Nu lysner det.

Hilde Wangel kommer ind. Hun har ændret et og andet ved sin dragt. Kjoleskørtet er nedhæftet.

HILDE

Godmorgen, bygmester!

SOLNESS nikker

Sovet godt?

HILDE

Vidunderlig dejligt! Ligesom i en vugge. Å, – ligget og strækket mig som – som en prinsesse!

SOLNESS smiler lidt

Rigtig tilpas altså.

HILDE

Skulde mene det.

SOLNESS

Og drømt sagtens også?

HILDE

Ja da. Men det var fælt.

SOLNESS

Så?

HILDE

Ja, for jeg drømte, at jeg faldt udover en forfærdelig høj, brat fjeldvæg. Drømmer De aldrig sligt noget, De?

SOLNESS

Å jo, – en gang imellem, så –

HILDE

Det er så svært spændende – når en så’n daler og daler.

SOLNESS

Det kendes ligesom isnende, synes jeg.

HILDE

Trækker De benene op under Dem, mens det står på?

SOLNESS

Ja, så højt jeg bare kan.

HILDE

Det gør jeg også.

FRU SOLNESS tar parasollen

Nu får jeg nok gå ud i byen, jeg, Halvard.

(til Hilde)

Og så skal jeg sé at ta’ et og andet med, som De kan ha’ brug for.

HILDE vil kaste sig om hendes hals

Å, kæreste, dejligste fru Solness! De er da rigtig altfor snil også! Forfærdelig snil –

FRU SOLNESS afværgende, gør sig løs

Å langt ifra da. Det er jo bare min pligt, det. Og derfor gør jeg det så gerne.

HILDE fortrydelig, spidser munden

Forresten synes jeg såmænd, at jeg godt kan gå i gaderne, – så pænt, som jeg har fåt det til nu. Eller kan jeg kanske ikke det?

FRU SOLNESS

Oprigtig talt så tror jeg nok, at en og anden vilde sé lidt efter Dem.

HILDE blæser

Pyh! Ikke andet? Det er jo bare morsomt, det.

SOLNESS i dulgt, ondt lune

Ja, men folk kunde falde på at tro, at De også var gal, ser De.

HILDE

Gal? Er der da så svært mange gale her i byen?

SOLNESS peger sig på panden

Her ser De en slig en idetmindste.

HILDE

De, – bygmester!

FRU SOLNESS

Uf! Nej men kære, snille Halvard da!

SOLNESS

Har De endnu ikke mærket det?

HILDE

Nej, det har jeg da rigtignok ikke.

(besinder sig og lér lidt)

Jo, kanske i en eneste ting alligevel.

SOLNESS

Nå, hører du det, Aline?

FRU SOLNESS

Hvad er så det for en ting da, frøken Wangel?

HILDE

Nej, det siger jeg ikke.

SOLNESS

Å jo, sig det!

HILDE

Nej tak, – så gal er jeg ikke.

FRU SOLNESS

Når du og frøken Wangel blir alene, så siger hun det nok, Halvard.

SOLNESS

Ja så, – tror du det?

FRU SOLNESS

Å ja da. For du har jo kendt hende så godt før. Helt siden hun var barn, – fortæller du.

Hun går ud gennem døren tilvenstre.

HILDE lidt efter

Kan Deres frue sletikke like mig, hun?

SOLNESS

Synes De, De kunde mærke sligt noget på hende?

HILDE

Kunde ikke De selv mærke det da?

SOLNESS undvigende

Aline er ble’t så svært folkesky i de sidste årene.

HILDE

Er hun det også?

SOLNESS

Men hvis De bare kunde få lære hende rigtig at kende –. Ja, for hun er så snil – og så god – og så bra’ igrunden –

HILDE utålmodig

Men når hun det er, – hvorfor skulde hun så gi’ sig til at sige dette her om pligt!

SOLNESS

Om pligt?

HILDE

Ja, hun sa’ jo, at hun vilde gå ud og købe noget til mig. Fordi det var hendes pligt, – sa’ hun. Å, jeg kan ikke udstå det stygge fæle ordet!

SOLNESS

Hvorfor ikke det da?

HILDE

Nej, for det høres så koldt og spidst og stikkende. Pligt – pligt – pligt. Finder ikke De også det? At det ligesom stikker en?

SOLNESS

Hm, – har ikke tænkt så nøje over det.

HILDE

Jo da! Og når hun er så snil, – som De fortæller, hun er, – hvorfor skulde hun så sige sligt?

SOLNESS

Men herregud, hvad skulde hun da ha’ sagt?

HILDE

Hun kunde jo sagt, at hun vilde gøre det, fordi hun likte mig så forfærdelig godt. Så’nt noget kunde hun ha’ sagt. Noget, som var rigtig varmt og hjerteligt, forstår De.

SOLNESS ser på hende

Er det så, De vil ha’ det?

HILDE

Ja, just så.

Hun går om på gulvet, standser ved bogskabet og ser på bøgerne.

HILDE

De har svært mange bøger, De.

SOLNESS

Å, jeg har lagt mig til en del.

HILDE

Læser De i alle de bøgerne også?

SOLNESS

Før i tiden prøvte jeg på det. Læser De?

HILDE

Nej da! Aldrig i verden – nu mere. For jeg kan så ikke finde sammenhængen i det alligevel.

SOLNESS

Just slig er det med mig også.

Hilde driver lidt om, standser ved det lille bord, åbner mappen og blader i den.

HILDE

Er det Dem, som har tegnet alt dette her?

SOLNESS

Nej, det er en ung mand, jeg har til at hjælpe mig.

HILDE

En, som De selv har lært op?

SOLNESS

Å ja, han har vel sagtens lært noget af mig også.

HILDE sætter sig

Så er han vel svært flink da?

(ser lidt på en tegning)

Er han ikke det?

SOLNESS

Å ikke så værst. Til mit brug, så –

HILDE

Jo da! Han må visst være græsselig flink.

SOLNESS

Synes De, De kan sé det på tegningerne?

HILDE

Pyt, – det krimskramset! Men når han har gå’t i lære hos Dem, så –

SOLNESS

Å, for den sags skyld –. Her er mange her, som har lært af mig. Og lige klejne blir de for det.

HILDE ser på ham og ryster på hodet

Nej, om jeg så skulde dø, så skønner jeg ikke, at De kan være så dum.

SOLNESS

Dum? Synes De, jeg er så svært dum da?

HILDE

Ja, det synes jeg rigtignok. Når De kan gi’ Dem til at gå her og lære alle de fyrene op, så –

SOLNESS studser

Nå? Og hvorfor ikke det?

HILDE rejser sig, halvt alvorlig, halvt leende

Isch, nej da, bygmester! Hvad skal det være godt for! Ingen andre end De skulde ha’ lov til at bygge. De skulde være ganske alene om det. Gøre det altsammen selv. Nu véd De det.

SOLNESS uvilkårlig

Hilde –!

HILDE

Nå?

SOLNESS

Hvordan i alverden er De kommen ind på dette her?

HILDE

Synes De, det er så rent galt tænkt af mig, det, da?

SOLNESS

Nej, ikke for det. Men nu skal jeg si’ Dem noget.

HILDE

Nå da?

SOLNESS

Jeg går her – uafladelig – i stilhed og i ensomhed – og tumler med den samme tanken.

HILDE

Ja, det er da nokså rimeligt, det, synes jeg.

SOLNESS ser lidt spejdende på hende

Og det har De sagtens alt lagt mærke til.

HILDE

Nej, det har jeg såmænd slet ikke.

SOLNESS

Men før, – da De sa’, at De trode jeg var – forkért? Så’n i én ting –?

HILDE

Å, jeg tænkte på noget ganske andet da.

SOLNESS

På hvad for noget andet?

HILDE

Det kan jo være Dem det samme, bygmester.

SOLNESS går henover gulvet

Ja, ja, – som De vil.

(standser ved karnappet)

Kom her hen, så skal jeg vise Dem noget.

HILDE går nærmere

Hvad er det?

SOLNESS

Ser De, – der borte i haven –?

HILDE

Ja?

SOLNESS peger ud

Lige over det store stenbruddet –?

HILDE

Det nye huset, mener De?

SOLNESS

Det, som er under bygning, ja. Næsten fuldt færdigt.

HILDE

Det har et svært højt tårn, synes jeg.

SOLNESS

Stilladset står endnu.

HILDE

Er det Deres nye hus, det?

SOLNESS

Ja.

HILDE

Det huset, som De snart vil flytte ind i?

SOLNESS

Ja.

HILDE ser på ham

Er der barnekammerser i det huset også?

SOLNESS

Tre, ligesom her.

HILDE

Og ingen barn.

SOLNESS

Kommer ingen heller.

HILDE med et halvt smil

Ja, er det så ikke, som jeg sa’ –?

SOLNESS

At –?

HILDE

At De er – så’n – lidt gal alligevel.

SOLNESS

Var det dette her, De tænkte på?

HILDE

Ja, på alle de tomme barnekammerserne, som jeg lå og sov i.

SOLNESS sænker stemmen

Vi har havt barn, – Aline og jeg.

HILDE ser spændt på ham

Har De –!

SOLNESS

To små gutter. Begge var de lige gamle.

HILDE

Tvillinger da.

SOLNESS

Ja, tvillinger. Det er nu en elleve–tolv år siden.

HILDE varsomt

Og begge to er altså –? De tvillingerne har De altså ikke nu længer?

SOLNESS stille bevæget

Vi beholdt dem bare så’n en snes dage. Eller knapt nok det.

(bryder ud)

Å Hilde, hvor det er rent utrolig godt for mig, at De kom! For nu endelig har jeg da fåt én, som jeg kan snakke med!

HILDE

Kan De da ikke det med – med hende også?

SOLNESS

Ikke om dette her. Ikke så’n, som jeg vil og må.

(tungt)

Og ikke om så meget andet heller.

HILDE dæmpet

Var det bare det, De mente, da De sa’, at De behøvte mig?

SOLNESS

Nærmest var det vel det. Igår da. For idag véd jeg ikke længer så rigtig –

(afbrydende)

Kom her og la’ os sætte os, Hilde. Sæt De Dem der i sofaen, – så De har haven for øjne.

Hilde sætter sig i sofahjørnet.

SOLNESS rykker en stol nærmere

Har De lyst til at høre på det?

HILDE

Ja, jeg vil svært gerne sidde og høre på Dem.

SOLNESS sætter sig

Så skal jeg si’ Dem det altsammen da.

HILDE

Nu har jeg både haven og Dem for øjne, bygmester. Fortæl mig så! Straks!

SOLNESS peger mod karnapvinduet

Der borte på højden, – hvor De altså ser det nye huset –

HILDE

Ja?

SOLNESS

– der bode Aline og jeg i de første årene. For deroppe lå der dengang et gammelt hus, som havde hørt hendes mor til. Og det fik vi efter hende. Og hele den store haven, den fik vi med.

HILDE

Var der tårn på det huset også?

SOLNESS

Ikke spor af sligt noget. Det var en stor, styg, mørk trækasse at sé til udvendig. Men nokså lunt og hyggeligt inde alligevel.

HILDE

Rev De så det gamle skrammelet ned da?

SOLNESS

Nej. Det brændte for os.

HILDE

Altsammen?

SOLNESS

Ja.

HILDE

Var det en svær ulykke for Dem, det?

SOLNESS

Li’som en tar det til. Som bygmester kom jeg ivejret på den branden –

HILDE

Nå, men –?

SOLNESS

Vi havde netop fåt de to små gutterne dengang –

HILDE

De stakkers tvillingerne, ja.

SOLNESS

De kom så sunde og trivelige til verden. Og vokse gjorde de fra dag til dag, så en tydelig kunde sé det.

HILDE

Småbarn vokser svært i de første dagene.

SOLNESS

Det var det vakkreste syn, én kunde sé for sine øjne, når Aline lå der med dem begge to. – Men så kom brandnatten –

HILDE spændt

Hvad skede! Si’ det da! Brændte nogen inde!

SOLNESS

Nej; ikke det. Alle blev reddet godt og vel ud af huset –

HILDE

Nå, men hvad så –?

SOLNESS

Skrækken havde rystet Aline så forfærdelig stærkt. Brandlarmen, – udflytningen – så’n over hals og hode, – og det til og med i den isende nattekulden –. For de måtte jo bæres ud, slig, som de lå der. Både hun og de små.

HILDE

Tålte de så ikke det da?

SOLNESS

Jo, de tålte det nok. Men med Aline blev det til feber. Og den gik over i mælken. Amme dem selv, det vilde hun jo endelig. For det var hendes pligt, sa’ hun. Og begge vore smågutter, de –

(knuger hænderne)

de – å!

HILDE

De stod ikke det over?

SOLNESS

Nej, det stod de ikke over. Det var det, som tog dem fra os.

HILDE

Det må visst ha’ været forfærdelig svært for Dem.

SOLNESS

Svært nok for mig. Men tifold sværere for Aline.

(knytter hænderne i stille raseri)

Å, at sligt noget kan få lov til at gå for sig her i verden!

(kort og fast)

Fra den dag, jeg misted dem, bygged jeg nødig kirker.

HILDE

Kanske ikke gerne kirketårnet oppe hos os heller?

SOLNESS

Ikke gerne. Jeg véd, hvor glad og let jeg var, da det tårnet stod færdig.

HILDE

Det véd jeg også.

SOLNESS

Og nu bygger jeg aldrig – aldrig sligt noget mere! Hverken kirker eller kirketårne.

HILDE nikker langsomt

Bare huse, som der kan bo folk i.

SOLNESS

Hjem for mennesker, Hilde.

HILDE

Men hjem med høje tårne og spir på.

SOLNESS

Helst det.

(slår over i en lettere tone)

Ja, ser De, – som sagt, – den branden, den bragte mig ivejret, den. Som bygmester da.

HILDE

Hvorfor kalder De Dem ikke arkitekt ligesom de andre?

SOLNESS

Har ikke lært grundig nok til det. Det, jeg kan, det har jeg for det meste gåt og fundet ud selv.

HILDE

Men ivejret kom De da alligevel, bygmester.

SOLNESS

Ovenpå branden, ja. Næsten hele haven stykked jeg ud i villatomter. Og der fik jeg bygge, akkurat som jeg selv vilde ha’ det. Og så gik det jo strygende for mig.

HILDE ser forskende på ham

De må visst være en svært lykkelig mand, De. Slig, som De har det.

SOLNESS formørket

Lykkelig? Siger De også det? Ligesom alle de andre.

HILDE

Ja, for det synes jeg da De må. Når De bare kunde la’ være at tænke på de to små barnene, så –

SOLNESS langsomt

De to små barnene, – de er ikke så greje at komme ifra, de, Hilde.

HILDE lidt usikker

Står de endnu så svært ivejen. Så lange, lange tider bagefter?

SOLNESS ser fast på hende, uden at svare

Lykkelig mand, sa’ De –

HILDE

Ja, men er De da ikke det, – for resten?

SOLNESS blir ved at sé på hende

Da jeg fortalte Dem dette her om branden – hm –

HILDE

Nå da!

SOLNESS

Var der så ikke én særlig tanke, som De – så’n fæsted Dem ved?

HILDE besinder sig forgæves

Nej. Hvad for en tanke skulde det være?

SOLNESS med dæmpet eftertryk

Ene og alene ved den branden blev jeg sat i stand til at bygge hjem for mennesker. Hyggelige, lune, lyse hjem, hvor far og mor og hele barneflokken kunde leve i tryg og glad fornemmelse af, at det er en svært lykkelig ting, det, at være til i verden. Og mest det, at høre hverandre til – så’n i stort og i småt.

HILDE ivrig

Ja, men er det ikke en svær lykke for Dem, det, at De kan gøre slige nogen dejlige hjem da?

SOLNESS

Prisen, Hilde. Den forfærdelige pris, jeg måtte betale for at få komme til.

HILDE

Men er da sletikke det til at vinde sig udover?

SOLNESS

Nej. For at komme til at bygge hjem for andre, måtte jeg gi’ afkald, – for alle tider gi’ afkald på at få et hjem selv. Jeg mener et hjem for barneflokken. Og for far og mor også.

HILDE varsomt

Men måtte De da det? For alle tider, si’r De?

SOLNESS nikker langsomt

Det var prisen for den lykken, som folk går og snakker om.

(ånder tungt)

Den lykken, – hm, – den lykken, den var ikke billigere at få, den, Hilde.

HILDE som før

Men kan ikke det kanske bli’ godt endnu?

SOLNESS

Aldrig i verden. Aldrig det. Det er også en følge af branden. Og af Alines sygdom bagefter.

HILDE ser på ham med et ubestemmeligt udtryk

Og så bygger De endda alle disse barnekammerserne.

SOLNESS alvorlig

Har De aldrig mærket det, Hilde, at det umulige – det ligesom lokker og roper på en?

HILDE tænker sig om

Det umulige?

(livfuld)

Jo da! Har De det også på det sæt?

SOLNESS

Ja, jeg har det.

HILDE

Så er der vel – så’n lidt trold i Dem også da?

SOLNESS

Hvorfor trold?

HILDE

Nå, hvad vil da De kalde sligt noget?

SOLNESS rejser sig

Nej, nej, kan så være, det.

(hæftig)

Men må jeg ikke bli’ til et trold, – slig som det støt og stadig går mig i alting! I alting!

HILDE

Hvorledes mener De det?

SOLNESS dæmpet, i indre bevægelse

Læg mærke til, hvad jeg siger Dem, Hilde. Alt det, som jeg nåde til at virke, bygge, skabe i skønhed, i tryghed, i lun hygge, – i storladenhed også –

(knytter hænderne)

Å, er det ikke forfærdeligt at tænke sig bare –!

HILDE

Hvad er da så forfærdeligt?

SOLNESS

At alt det må jeg gå her og veje op. Betale for. Ikke med penge. Men med menneskelykke. Og ikke med min egen lykke alene. Men med andres også. Ja, ja, ser De det, Hilde! Den pris har min kunstnerplads kostet mig – og andre. Og hver evige dag må jeg gå her og sé på, at prisen blir betalt for mig påny. Om igen, og om igen, – og altid om igen!

HILDE rejser sig op og ser ufravendt på ham

Nu tænker De visst på – på hende.

SOLNESS

Ja. Nærmest på Aline. For Aline – hun havde sit livskald, hun også. Ligeså godt, som jeg havde mit.

(dirrer i stemmen)

Men hendes livskald, det måtte forkludres, det, knuges, knækkes sønder og sammen, – for at mit kunde vinde frem til – til et slags stor sejr. Ja, for De skal vide det, at Aline – hun havde sine anlæg til at bygge, hun også.

HILDE

Hun! Til at bygge?

SOLNESS ryster på hodet

Ikke huse og tårne og spir – og sligt noget, som jeg går og driver på med –

HILDE

Nå, men hvad da?

SOLNESS blødt og bevæget

Til at bygge op små barnesjæle, Hilde. Bygge barnesjæle op slig at de kunde rejse sig i ligevægt og i ædle, vakkre former. Så de kunde højne sig til ranke, voksne menneskesjæle. Dette her var det, som Aline havde anlæg for. – Og alt det, det ligger nu der. Ubrugt – og ubrugeligt herefter. Og til ingen verdens nytte. – Akkurat som grushaugene efter en brand.

HILDE

Ja, men selv om nu så var –?

SOLNESS

Det er så! Det er så! Jeg véd det.

HILDE

Nå, men De er da i alle fald ikke skyld i det.

SOLNESS fæster øjnene på hende og nikker langsomt

Ja, sé, det er det store, forfærdelige spørsmål, det. Det er tvilen, som nager mig – både nat og dag.

HILDE

Dette her!

SOLNESS

Ja, sæt nu som så. At jeg havde skylden. På en måde da.

HILDE

De! For branden!

SOLNESS

For det hele. For alt sammen. – Og så kanske – så rent uskyldig alligevel.

HILDE ser bekymret på ham

Å bygmester, – når De kan si’ sligt noget, så er De jo – syg alligevel da.

SOLNESS

Hm, – blir nok aldrig i verden så’n rigtig frisk i det stykke.

Ragnar Brovik åbner varsomt den lille dør i hjørnet tilvenstre.

Hilde går frem på gulvet.

RAGNAR da han ser Hilde

Å –. Undskyld, herr Solness –

Han vil trække sig tilbage.

SOLNESS

Nej, nej, bli’ De bare. Så er det gjort.

RAGNAR

Å ja, – kunde det såsandt det!

SOLNESS

Det går jo ikke bedre med Deres far, hører jeg.

RAGNAR

Med far går det fort nedad nu. Og derfor be’r jeg Dem så bønlig, – gi’ mig et par gode ord på et af bladene! Noget, som far kan få læse før han –

SOLNESS hæftig

De må ikke snakke mere til mig om de tegningerne Deres!

RAGNAR

Har De set på dem?

SOLNESS

Ja, – jeg har det.

RAGNAR

Og de duer ikke til noget? Og jeg duer vel heller ikke?

SOLNESS undvigende

Bli’ De her hos mig, De, Ragnar. De skal få alt, som De selv vil ha’ det. Så kan De gifte Dem med Kaja. Leve sorgløs. Lykkelig kanske også. Bare ikke tænke på at bygge selv.

RAGNAR

Ja, ja, så får jeg gå hjem og si’ far det da. For det lovte jeg ham. – Skal jeg si’ far det – før han dør?

SOLNESS vånder sig

Å, si’ ham, – si’ ham, hvad De vil for mig. Bedst, ikke at si’ ham noget!

(udbrydende)

Jeg kan ikke handle anderledes end jeg gør, Ragnar!

RAGNAR

Må jeg da få ta’ tegningerne med mig?

SOLNESS

Ja, ta’ dem, – ta’ dem bare! De ligger der på bordet.

RAGNAR går derhen

Tak.

HILDE lægger hånden på mappen

Nej, nej, la’ dem ligge.

SOLNESS

Hvorfor det?

HILDE

Jo, for jeg vil også sé på dem.

SOLNESS

Men De har jo –

(til Ragnar)

Nå, så la’ dem bli’ liggende her da.

RAGNAR

Gerne det.

SOLNESS

Og gå så straks hjem til Deres far.

RAGNAR

Ja, jeg får vel det.

SOLNESS som fortvilet

Ragnar, – De må ikke kræve noget af mig, som jeg ikke kan! Hører De det, Ragnar! De må ikke det!

RAGNAR

Nej, nej. Undskyld –

Han bukker og går ud gennem hjørnedøren.

Hilde går hen og sætter sig på en stol ved spejlet.

HILDE ser vred på Solness

Dette her var svært stygt af Dem.

SOLNESS

Synes De også det?

HILDE

Ja rigtig fælt stygt, var det. Og hårdt og ondt og grusomt også.

SOLNESS

Å, De skønner ikke, hvorledes jeg har det.

HILDE

Alligevel –. Nej, De skulde ikke være slig, De.

SOLNESS

De sa’ jo selv nu nylig, at det bare var mig, som skulde ha’ lov til at bygge.

HILDE

Sligt kan jeg si’. Men De må ikke.

SOLNESS

Jeg sagtens mest. Så dyrt, som jeg har købt min plads.

HILDE

Nå ja, – med noget, som De kalder for huslig hygge – og sligt noget.

SOLNESS

Og med min sjælefred på købet.

HILDE rejser sig

Sjælefred!

(inderlig)

Ja, ja, det har De ret i! – Stakkers bygmester, – De bilder Dem jo ind at –

SOLNESS med en stilfærdig, klukkende latter

Sæt De Dem nu bare ned igen, Hilde. Så skal De få høre løjer.

HILDE spændt, sætter sig

Nå da?

SOLNESS

Det høres ud som en så latterlig liden ting. For hele stadsen drejer sig bare om en spræk i en skorstenspibe, ser De.

HILDE

Ikke om noget andet?

SOLNESS

Nej, ikke så’n til at begynde med.

Han flytter en stol nærmere hen til Hildes og sætter sig.

HILDE utålmodig, banker sig på knæet

Sprækken i skorstenspiben altså!

SOLNESS

Jeg havde lagt mærke til den revnen i piben længe, længe før det brændte. Hver gang jeg var oppe på mørkloftet, så jeg efter, om den var der endnu.

HILDE

Og den var?

SOLNESS

Ja. For ingen andre vidste om den.

HILDE

Og De sa’ ingenting?

SOLNESS

Nej, jeg gjorde ikke det.

HILDE

Tænkte ikke på at gøre piben istand heller?

SOLNESS

Tænkte nok, – men kom aldrig videre. Hver gang jeg vilde gå ivej med det, var det akkurat li’som en hånd la’ sig imellem. Ikke idag, tænkte jeg. Imorgen. Blev aldrig til noget.

HILDE

Ja, men hvorfor gik De nu slig og søled da!

SOLNESS

Fordi jeg gik i funderinger.

(langsomt og dæmpet)

Gennem den lille svarte sprækken i skorstenspiben kunde jeg kanske vinde mig tilvejrs – som bygmester.

HILDE ser frem for sig

Det må ha’ været spændende.

SOLNESS

Uoverkommeligt næsten. Helt uoverkommeligt. For dengang stod det for mig som noget så let og så ligetil altsammen. Jeg vilde, at det skulde være så’n ved vintertid. Lidt før middag. Jeg skulde være ude og køre Aline i spidsslæden. Folkene hjemme, de havde fyret svært i ovnene. –

HILDE

Ja, for det skulde vel være fælt koldt den dagen?

SOLNESS

Temmelig skærende – så’n. Og de vilde, at Aline skulde ha’ det rigtig godt og varmt, når hun kom ind.

HILDE

For hun er visst frysende af sig, hun.

SOLNESS

Hun er det. Og så skulde det være på hjemvejen, at vi så røgen.

HILDE

Bare røgen?

SOLNESS

Først røgen. Men da vi kom frem til haveporten, så stod hele den gamle trækassen i væltende ildsluer. – Så’n var det, jeg vilde ha’ det, ser De.

HILDE

Men herregud, at det ikke kunde kommet slig da!

SOLNESS

Ja, det må De nok sige, Hilde.

HILDE

Nå, men hør nu her, bygmester. Er De nu også så ganske viss på, at branden kom fra den lille sprækken i skorstenspiben?

SOLNESS

Nej, tvert imod. Jeg er ganske viss på, at sprækken i skorstenspiben sletikke havde noget så’n med branden at gøre.

HILDE

Hvad for noget!

SOLNESS

Det er bragt fuldt på det rene, det, at branden brød ud i et klædekammers, – på en ganske anden kant af huset.

HILDE

Men hvad er det så De sidder og våser om denne her sprukne skorstenspiben da!

SOLNESS

Må jeg få snakke lidt mere med Dem, Hilde?

HILDE

Ja, hvis De bare vil snakke fornuftig, så –

SOLNESS

Skal prøve på det.

Han flytter sin stol nærmere.

HILDE

Ryk ud med det da, bygmester.

SOLNESS fortrolig

Tror ikke De også det, Hilde, at der findes enkelte udkårne, udvalgte mennesker, som har fåt nåde og magt og evne til at ønske noget, begære noget, ville noget – så ihærdigt og så – så ubønhørligt – at de må få det tilslut. Tror De ikke det?

HILDE med et ubestemmeligt udtryk i øjnene

Hvis så er, vil vi engang få se – om jeg hører til de udkårne.

SOLNESS

Det er ikke en selv alene, som virker så store ting. Å nej, – hjælperne og tjenerne, – de får nok være med, de også, hvis det skal bli’ til noget. Men de kommer aldrig af sig selv, de. En må rope rigtig ihærdig på dem. Så’n indvendig da, skønner De.

HILDE

Hvad er det for nogen hjælpere og tjenere, det?

SOLNESS

Å, det kan vi snakke om en anden gang. La’ os nu bli’ ved dette her med branden.

HILDE

Tror De ikke, at den branden var kommet ligefuldt – om ikke De havde ønsket det?

SOLNESS

Havde gamle Knut Brovik ejet huset, så var det aldrig i verden brændt så belejligt for ham. Det er jeg så sikker på. For han forstår ikke at rope på hjælperne, han, og ikke på de tjenende heller.

(rejser sig i uro)

Ser De, Hilde, – det er altså alligevel mig, som er skyld i, at begge smågutterne måtte bøde med livet. Og er jeg kanske ikke skyld i det også, at Aline ikke er ble’t til det, som hun skulde og kunde. Og som hun helst vilde.

HILDE

Ja, men når det nu bare er disse hjælperne og tjenerne, så –?

SOLNESS

Hvem ropte på hjælperne og tjenerne? Det gjorde jeg! Og så kom de og føjed sig under min vilje.

(i stigende oprør)

Det er det, som godtfolk kalder at ha’ lykken med sig. Men jeg skal sige Dem, jeg, hvorledes den lykken kendes! Den kendes som et stort, hudløst sted her på brystet. Og så går hjælperne og tjenerne og flår hudstykker af andre mennesker for at lukke mit sår! – Men såret heles ikke endda. Aldrig, – aldrig! Å, om De vidste, hvor det kan suge og svie iblandt.

HILDE ser opmærksomt på ham

De er syg, bygmester. Svært syg, tror jeg næsten.

SOLNESS

Si’ gal. For det mener De jo.

HILDE

Nej, jeg tror ikke det skorter Dem videre på forstanden.

SOLNESS

På hvad da? Ud med det!

HILDE

Jeg gad vide, jeg, om De ikke er født til verden med en skranten samvittighed.

SOLNESS

Skranten samvittighed? Hvad er det for noget dævelskab?

HILDE

Jeg mener, at samvittigheden er svært skral hos Dem. Så’n finbygget. Tåler ikke at ta’ tag. Ikke løfte og bære det, som tungt er.

SOLNESS brummer

Hm! Hvorledes skulde så samvittigheden være da, må jeg spørge?

HILDE

Hos Dem vilde jeg helst, at samvittigheden skulde være så’n – så’n rigtig robust.

SOLNESS

Så? Robust? Nå. Har De kanske en robust samvittighed?

HILDE

Ja, jeg tror nok det. Jeg har ikke mærket andet.

SOLNESS

Har vel ikke været sat synderlig på prøve heller, tænker jeg.

HILDE med en dirrende dragning om munden

Å, det var da ikke så ligetil at rejse ifra far, som jeg holder så forfærdelig af.

SOLNESS

Å hvad! Så’n for en måneds tid eller to –

HILDE

Jeg kommer visst aldrig hjem igen.

SOLNESS

Aldrig? Hvorfor rejste De fra ham da?

HILDE halvt alvorlig, halvt drillende

Har De nu glemt igen det, at de ti årene er omme?

SOLNESS

Å snak. Var der et eller andet ivejen hjemme? Nå?

HILDE helt alvorlig

Det var dette her indeni mig, som jog og pisked mig hid. Lokked og drog mig også.

SOLNESS ivrig

Der har vi det! Der har vi det, Hilde! Der bor trold i Dem også. Li’som i mig. For det er troldet i en, ser De, – det er det, som roper på magterne udenfor. Og så må en gi’ sig, – enten en så vil eller ikke.

HILDE

Jeg tror næsten De har ret, bygmester.

SOLNESS går om på gulvet

Å, der er så urimelig mange dævler til i verden, som en ikke ser, Hilde!

HILDE

Dævler også?

SOLNESS standser

Snille dævler og onde dævler. Lyshårede dævler og svarthårede. Vidste en bare altid, om det er de lyse eller de mørke, som har tag i en!

(driver om)

Håhå! Det var ingen sag da!

HILDE følger ham med øjnene

Eller en havde en rigtig frodig, struttende sund samvittighed. Så en turde det, en helst vilde.

SOLNESS standser ved konsolbordet

Jeg tror nu, de fleste er lige så store skrælinger, som jeg, i det stykke.

HILDE

Kan såmænd godt være, det.

SOLNESS læner sig til bordet

I sagabøgerne –. Har De læst noget i disse her gamle sagabøgerne?

HILDE

Ja da! I den tiden jeg læste bøger, så –

SOLNESS

I sagabøgerne står der om vikinger, som sejled til fremmede lande og plyndred og brændte og slog mænd ihjæl –

HILDE

Og fanged kvinder –

SOLNESS

– og beholdt dem hos sig –

HILDE

– tog dem hjem med sig på skibene –

SOLNESS

– og bar sig ad med dem, som – som de værste trold.

HILDE ser hen for sig med et halvt tilsløret blik

Jeg synes, det måtte være spændende.

SOLNESS med en kort, brummende latter

Ja, at fange kvinder, ja?

HILDE

At bli’ fanget.

SOLNESS ser et øjeblik på hende

Nå så.

HILDE ligesom afbrydende

Men hvor vil De så hen med disse her vikingerne, bygmester?

SOLNESS

Jo, for de karene, de havde robust samvittighed, de! Når de kom hjem igen, så kunde de både æde og drikke. Og glade som barneunger var de også. Og kvinderne da! De vilde mangengang sletikke ifra dem igen. Kan De skønne sligt, Hilde?

HILDE

De kvinderne kan jeg så forfærdelig godt skønne.

SOLNESS

Åhå! Kanske De selv kunde gøre ligedan?

HILDE

Hvorfor ikke det?

SOLNESS

Leve sammen – frivillig – med så’n en voldsmand?

HILDE

Hvis det var en voldsmand, som jeg var kommet til at holde rigtig af, så –

SOLNESS

Kunde De da komme til at holde af en slig en?

HILDE

Herregud, en kan da ikke selv hjælpe for, hvem en kommer til at holde af, véd jeg.

SOLNESS ser eftertænksom på hende

Å nej, – det er vel troldet indeni en, som rå’r for det.

HILDE med en halv latter

Og så alle disse velsignede dævlerne, som De kender så godt. Både de lyshårede og de mørkhårede.

SOLNESS varmt og stille

Så vil jeg ønske, at dævlerne vælger nænsomt for Dem da, Hilde.

HILDE

For mig har de alt valgt. En gang for alle.

SOLNESS ser dybt på hende

Hilde, – De er ligesom en vild skogfugl, De.

HILDE

Langt ifra det. Jeg gemmer mig ikke bort under buskerne.

SOLNESS

Nej, nej. Der er nok snarere noget af rovfuglen i Dem.

HILDE

Snarere det – kanske.

(i stor hæftighed)

Og hvorfor ikke rovfugl! Hvorfor skulde jeg ikke gå på rov, jeg også? Ta’ det bytte, jeg har lyst til? Hvis jeg såsandt kan få kløerne i det da. Vinde bugt med det.

SOLNESS

Hilde, – véd De, hvad De er for noget?

HILDE

Ja, jeg er jo så’n en slags underlig fugl.

SOLNESS

Nej. De er ligesom en gryende dag. Når jeg ser på Dem, – da er det som om jeg så imod solopgangen.

HILDE

Sig mig, bygmester, – er De viss på, at De aldrig har ropt på mig? Så’n indvendig?

SOLNESS sagte og langsomt

Jeg tror næsten, at jeg må ha’ gjort det.

HILDE

Hvad vilde De med mig?

SOLNESS

De er ungdommen, De, Hilde.

HILDE smiler

Ungdommen, som De er så ræd for?

SOLNESS nikker langsomt

Og som jeg igrunden stunder så sårt imod.

Hilde rejser sig, går hen til det lille bord og henter Ragnar Broviks mappe.

HILDE rækker mappen mod ham

Det var altså disse her tegningerne –

SOLNESS kort, afvisende

Læg de grejerne væk! Jeg har set nok på dem.

HILDE

Ja, men De skal jo skrive på dem for ham.

SOLNESS

Skrive på dem! Aldrig i verden.

HILDE

Men når nu den stakkers gamle manden ligger for døden da! Kan De så ikke gøre ham og sønnen en glæde før de skilles? Og kanske han så kunde få bygge efter dem også.

SOLNESS

Ja, det er jo netop det, han kan. Det har han nok sikkret sig, han, – den mosjøen.

HILDE

Men herregud, – når så er, – kan De så ikke lyve en bitte liden smule da?

SOLNESS

Lyve?

(rasende)

Hilde, – gå fra mig med de fandens tegningerne!

HILDE trækker mappen lidt til sig

Nå, nå, nå, – bid mig da ikke. – De snakker om trold, De. Jeg synes, De selv bær’ Dem ad som et trold.

(ser sig om)

Hvor har De pen og blæk?

SOLNESS

Har ikke sligt noget herinde.

HILDE går mod døren

Men ude hos den frøkenen har De da –

SOLNESS

Bli’ hvor De er, Hilde! – Jeg skulde lyve, sa’ De. Å ja, for hans gamle fars skyld kunde jeg nok det. For ham har jeg engang knækket. Kastet overende.

HILDE

Ham også?

SOLNESS

Jeg trængte plads for mig selv. Men denne her Ragnar, – han må ikke for nogen pris få lov til at komme frem.

HILDE

Stakker, det gør han vel heller ikke. Når han ikke duer til noget, så –

SOLNESS nærmere, ser på hende og hvisker

Kommer Ragnar Brovik frem, så slår han mig til jorden. Knækker mig, – ligesom jeg gjorde med hans far.

HILDE

Knækker Dem! Duer han da?

SOLNESS

Ja, det kan De lide på, at han duer! Han er den ungdom, som står færdig til at banke på hos mig. Og gøre det af med hele bygmester Solness.

HILDE ser stille bebrejdende på ham

Og endda så vilde De stænge ham ude. Fy, bygmester!

SOLNESS

Den har kostet hjerteblod nok, den kamp, jeg har kæmpet. – Og så er jeg ræd, at hjælperne og tjenerne, de lystrer mig ikke længer.

HILDE

Så får De lægge ivej på egen hånd da. Der er ikke andet for.

SOLNESS

Håbløst, Hilde. Omslaget kommer. Lidt før eller lidt senere. For gengældelsen, den er ubønhørlig, den.

HILDE i angst, holder sig for ørerne

Snak da ikke sligt noget! Vil De ta’ livet a’ mig! Ta’ fra mig det, som er mig mere end livet!

SOLNESS

Og hvad er det?

HILDE

At sé Dem stor. Sé Dem med en krans i hånden. Højt, højt oppe på et kirketårn.

(atter rolig)

Nå, frem med blyanten da. For en blyant har De vel på Dem?

SOLNESS tar sin tegnebog frem

Her har jeg en.

HILDE lægger mappen på sofabordet

Godt. Og så sætter vi os her, vi to, bygmester.

Solness sætter sig ved bordet.

HILDE bag ham, læner sig over stolryggen

Og så skriver vi på tegningerne. Rigtig, rigtig pænt og varmt skriver vi. For denne her stygge Roar – eller hvad han heder.

SOLNESS skriver nogle linjer, drejer hodet og ser op på hende

Si’ mig en ting, Hilde.

HILDE

Ja?

SOLNESS

Når De nu altså har gå’t og ventet på mig i ti år –

HILDE

Hvad så?

SOLNESS

Hvorfor skrev De ikke til mig? Så kunde jeg ha’ svaret Dem.

HILDE hurtig

Nej, nej, nej da! Det var just det, jeg ikke vilde ha’.

SOLNESS

Hvorfor ikke?

HILDE

Jeg var ræd for, at det kunde gå istykker for mig da. – Men vi skulde jo skrive på tegningerne, bygmester.

SOLNESS

Vi skulde jo det.

HILDE bøjer sig fremover og ser til, mens han skriver

Så godt og hjertevarmt. Å, hvor jeg hader, – hvor jeg hader denne Roald –

SOLNESS skrivende

Har De aldrig holdt så’n rigtig af nogen, De, Hilde?

HILDE hårdt

Hvad siger De?

SOLNESS

Om De aldrig har holdt af nogen.

HILDE

Af nogen anden, mener De vel?

SOLNESS ser op på hende

Af nogen anden, ja. Har De aldrig det? I disse ti årene? Aldrig?

HILDE

Å jo, så en gang imellem. Når jeg var rigtig gal på Dem, fordi De ikke kom.

SOLNESS

Da brød De Dem om andre også?

HILDE

En liden smule. For en uges tid eller så. Herregud, bygmester, De véd da vel, hvorledes sligt noget har sig.

SOLNESS

Hilde, – hvad er det, De er kommen for?

HILDE

Spild ikke tiden med snak. Den stakkers gamle manden kunde gerne ligge der og dø for os imens.

SOLNESS

Svar mig, Hilde. Hvad er det, De vil mig?

HILDE

Jeg vil ha’ mit kongerige.

SOLNESS

Hm –

Han ser flygtigt mod døren tilvenstre og vedbliver så at skrive på tegningerne.

Fru Solness kommer ind i det samme. Hun har nogle pakker med sig.

FRU SOLNESS

Her har jeg ta’t med mig lidt til Dem, frøken Wangel. De store pakkerne blir sendt ud siden.

HILDE

Å, hvor det er inderlig snilt af Dem alligevel!

FRU SOLNESS

Bare simpel pligt. Sletikke andet.

SOLNESS læser det skrevne igennem

Aline!

FRU SOLNESS

Ja?

SOLNESS

Så du om hun – bogholdersken var derude?

FRU SOLNESS

Ja naturligvis var hun der.

SOLNESS lægger tegningerne i mappen

Hm –

FRU SOLNESS

Hun stod ved pulten, som hun altid plejer – når jeg går igennem værelset.

SOLNESS rejser sig

Så vil jeg gi’ det til hende da. Og si’ hende, at –

HILDE tar mappen fra ham

Å nej, la’ da mig få ha’ den glæden!

(går mod døren, men vender sig)

Hvad heder hun?

SOLNESS

Hun heder frøken Fosli.

HILDE

Isch, det høres jo så koldt! Til fornavn, mener jeg?

SOLNESS

Kaja, – tror jeg.

HILDE åbner døren og råber ud

Kaja! Kom her ind! Skynd Dem! Bygmesteren vil snakke med Dem.

Kaja Fosli kommer indenfor døren.

KAJA ser forskræmt på ham

Her er jeg –?

HILDE rækker hende mappen

Se her, Kaja! De kan ta’ dette her til Dem. For nu har bygmesteren skrevet på.

KAJA

Å, endelig da!

SOLNESS

Gi’ det til den gamle så fort De kan.

KAJA

Jeg vil gå straks hjem med det.

SOLNESS

Ja, gør det. Og så kan jo Ragnar komme til at bygge.

KAJA

Å, må han få komme her hen og takke Dem for alt –?

SOLNESS hårdt

Jeg vil ingen tak ha’! Hils og si’ ham det fra mig.

KAJA

Ja, jeg skal –

SOLNESS

Og si’ ham så med det samme, at herefter har jeg ikke nogen brug for ham. Og ikke for Dem heller.

KAJA sagte og bævende

Ikke for mig heller!

SOLNESS

Nu får De jo andre ting at tænke på. Og ta’ vare. Og det er jo bare bra’, det. Ja, gå så hjem med tegningerne, frøken Fosli. Fort! Hører De det!

KAJA som før

Ja, herr Solness.

Hun går ud.

FRU SOLNESS

Gud, for nogen lumske øjne hun har.

SOLNESS

Hun! Det stakkers lille fæet.

FRU SOLNESS

Åh, – jeg ser nok, hvad jeg ser, jeg, Halvard. – Siger du dem virkelig op?

SOLNESS

Ja.

FRU SOLNESS

Hende også?

SOLNESS

Var det ikke så, du helst vilde ha’ det?

FRU SOLNESS

Men at du kan undvære hende –? Å ja, du har vel sagtens en i baghånden, du, Halvard.

HILDE lystig

Ja, jeg duer ialfald ikke til at stå ved skrivepulten.

SOLNESS

Nå, nå, nå, – det gir sig nok, Aline. Nu skal du bare tænke på at flytte ind i det nye hjemmet – så fort du kan. Ikveld hejser vi kransen oppe –

(vender sig til Hilde)

– helt øverst oppe på tårnspiret. Hvad siger De til det, frøken Hilde?

HILDE stirrer på ham med tindrende øjne

Det blir forfærdelig dejligt at få sé Dem så højt oppe igen.

SOLNESS

Mig!

FRU SOLNESS

Å gud, frøken Wangel, forestil Dem da ikke sligt noget! Min mand –! Så svimmel, som han er!

HILDE

Svimmel! Nej, det er han da rigtignok ikke!

FRU SOLNESS

Å jo såmænd er han så.

HILDE

Men jeg har jo selv set ham øverst oppe på et højt kirketårn!

FRU SOLNESS

Ja, jeg hører jo folk snakker om det. Men det er så rent umuligt –

SOLNESS hæftigt

Umuligt, – umuligt, ja! Men jeg stod nu deroppe, alligevel, jeg!

FRU SOLNESS

Nej, hvor kan du nu sige det, Halvard? Du tåler jo ikke engang at gå ud på altanen heroppe i anden etage. Slig har du jo altid været.

SOLNESS

Du kunde kanske få sé noget andet ikvæld.

FRU SOLNESS angst

Nej, nej, nej! Det skal jeg da med guds hjælp aldrig få sé! For jeg vil straks skrive til doktoren. Og han skal nok få dig fra det.

SOLNESS

Men Aline da –!

FRU SOLNESS

Jo, for du er jo syg, Halvard! Dette her kan ikke være noget andet! Å gud, – å gud!

Hun går skyndsomt ud tilhøjre.

HILDE ser spændt på ham

Er det så eller er det ikke?

SOLNESS

At jeg er svimmel?

HILDE

At min bygmester ikke tør, – ikke kan stige så højt, som han selv bygger?

SOLNESS

Er det slig, De ser på den sagen?

HILDE

Ja.

SOLNESS

Jeg tror snart ikke en krog i mig kan være sikker for Dem.

HILDE ser mod karnapvinduet

Der oppe altså. Helt der oppe –

SOLNESS går nærmere

I det øverste tårnkammerset kunde De få bo, Hilde. – Kunde få det der som en prinsesse.

HILDE ubestemmeligt, mellem alvor og spøg

Ja, det har De jo lovet mig.

SOLNESS

Har jeg egentlig det?

HILDE

Fy, bygmester! De sa’, at jeg skulde bli’ prinsesse. Og at jeg skulde få et kongerige af Dem. Og så tog De og – Nå!

SOLNESS varsomt

Er De ganske viss på, at det ikke er så’n en drøm, – en indbildning, som har fæstnet sig hos Dem?

HILDE hvast

For De gjorde det kanske ikke?

SOLNESS

Véd knapt selv –.

(sagtere)

Men det véd jeg rigtignok nu, at jeg –

HILDE

At De –? Si’ det straks!

SOLNESS

– at jeg burde ha’ gjort det.

HILDE i kækt udbrud

Aldrig i verden er De svimmel!

SOLNESS

Ikvæld hejser vi altså kransen, – prinsesse Hilde.

HILDE med et bittert drag

Over Deres nye hjem, ja.

SOLNESS

Over det nye huset. Som aldrig blir hjem for mig.

Han går ud gennem havedøren.

HILDE ser ud for sig med et tilsløret blik og hvisker med sig selv. Der høres kun ordene

– – – forfærdelig spændende – –

TREDJE AKT

En stor, bred veranda, hørende til bygmester Solness’s våningshus. En del af huset med udgangsdør til verandaen sés tilvenstre. Rækværk foran denne tilhøjre. Længst tilbage, på verandaens smalside, fører en trappe ned til den lavere liggende have. Store, gamle træer i haven strækker sine grene over verandaen og henimod huset. Længst til højre, inde mellem træerne, skimtes det nederste af den nye villa med stillads om tårnpartiet. I baggrunden begrænses haven af et gammelt pindegærde. Udenfor gærdet en gade med lave, forfaldne småhuse.

Aftenhimmel med solbelyste skyer.

På verandaen står en havebænk langs husvæggen og foran bænken et langagtigt bord. Ved den anden side af bordet en lænestol og nogle taburetter. Alle møblerne er af kurvflætning.

Fru Solness, indhyllet i et stort hvidt krepsjal, sidder hvilende i lænestolen og stirrer henover mod højre.

Lidt efter kommer Hilde Wangel op ad trappen fra haven. Hun er klædt som sidst og har sin hat på hodet. På brystet bærer hun en liden buket af almindelige småblomster.

FRU SOLNESS vender hodet lidt

Har De været omkring i haven, De, frøken Wangel?

HILDE

Ja, jeg har set mig om dernede.

FRU SOLNESS

Og fundet blomster også, ser jeg.

HILDE

Ja da! For dem er der mere end nok af. Så’n inde mellem buskerne.

FRU SOLNESS

Nej, er der det? Endnu? Ja, for jeg kommer der jo omtrent aldrig.

HILDE nærmere

Hvad for noget! Flyer De ikke ned i haven hver dag da?

FRU SOLNESS med et mat smil

Jeg «flyer» nok ikke nogensteds, jeg. Ikke nu længer.

HILDE

Nå, men går De da ikke ned en gang imellem og hilser på alt det dejlige, som der er?

FRU SOLNESS

Det er ble’t så fremmed for mig, altsammen. Jeg er næsten ræd for at sé det igen.

HILDE

Deres egen have!

FRU SOLNESS

Jeg synes ikke den er min længer nu.

HILDE

Å, hvad er det for noget –!

FRU SOLNESS

Nej, nej, den er ikke det. Det er ikke som i mors og fars tid. De har ta’t så sørgelig meget væk af haven, frøken Wangel. Tænk, – de har stykket ud, – og bygget huse for fremmede mennesker. Folk, som jeg ikke kender. Og de kan sidde og sé på mig inde fra vinduerne.

HILDE med et lyst udtryk

Fru Solness?

FRU SOLNESS

Ja?

HILDE

Må jeg få lov at være her hos Dem lidt?

FRU SOLNESS

Ja gerne det, hvis De kan ha’ lyst.

Hilde flytter en taburet hen til lænestolen og sætter sig.

HILDE

Ah, – her kan en rigtig sidde og sole sig som en kat.

FRU SOLNESS lægger hånden let på hendes nakke

Det er snilt, at De vil sidde hos mig. Jeg trode, De skulde ind til min mand.

HILDE

Hvad skulde jeg hos ham?

FRU SOLNESS

Hjælpe ham, tænkte jeg.

HILDE

Nej tak. Forresten er han ikke inde. Han går der borte hos arbejdsfolkene. Men han så’ så glubsk ud, at jeg turde ikke snakke til ham.

FRU SOLNESS

Å igrunden er han så mild og blød i sindet.

HILDE

Han!

FRU SOLNESS

De kender ham ikke rigtig endnu, De, frøken Wangel.

HILDE ser varmt på hende

Er De gla’ nu, De skal flytte over i det nye?

FRU SOLNESS

Jeg skulde jo være glad. For Halvard vil jo så ha’ det –

HILDE

Å, ikke just derfor, synes jeg.

FRU SOLNESS

Jo, jo, frøken Wangel. For det er da bare min pligt, det, at bøje mig under ham. Men det falder mangen gang så svært at tvinge sit sind til lydighed.

HILDE

Ja, det må visst falde svært.

FRU SOLNESS

Det kan De tro. Når en ikke er bedre menneske end jeg, så –

HILDE

Når en har gå’t igennem så meget tungt, som De –

FRU SOLNESS

Hvoraf véd De det?

HILDE

Deres mand sa’ det.

FRU SOLNESS

Til mig rører han så lidet ved de ting. – Ja, De kan tro, jeg har gå’t mere end nok igennem i mit liv, jeg, frøken Wangel.

HILDE ser deltagende på hende og nikker langsomt

Stakkers fru Solness. Først så brændte det jo for Dem –

FRU SOLNESS med et suk

Ja. Alt mit brændte.

HILDE

Og så kom jo det, som værre var.

FRU SOLNESS ser spørgende på hende

Værre?

HILDE

Det, som værst var.

FRU SOLNESS

Hvilket, mener De?

HILDE sagte

De misted jo begge smågutterne.

FRU SOLNESS

Å, de, ja. Ja, se, det var nu en sag for sig, det. Det var jo en højere tilskikkelse. Og sådant noget får en bøje sig under. Og takke til.

HILDE

Gør De da det?

FRU SOLNESS

Ikke altid, desværre. Jeg véd jo så godt, at det var min pligt. Men jeg kan det ikke alligevel.

HILDE

Nej, nej, det er så rimeligt, det, synes jeg.

FRU SOLNESS

Og tidt og ofte så må jeg jo sige til mig selv, at det var en retfærdig straf over mig –

HILDE

Hvorfor det?

FRU SOLNESS

Fordi jeg ikke var standhaftig nok i ulykken.

HILDE

Men jeg skønner da ikke, at –

FRU SOLNESS

Å nej, nej, frøken Wangel, – snak ikke mere til mig om de to smågutterne. Dem skal vi bare være glade for. For de har det så godt, – så godt nu. Nej, det er de små tab i livet, som skærer en så ind i hjertet. At miste alt det, som andre folk regner for næsten ingenting.

HILDE lægger armene på hendes knæ og ser varmt op til hende

Søde fru Solness, – fortæl mig, hvad det er for noget!

FRU SOLNESS

Som jeg siger. Bare småting. Der brændte nu alle de gamle portrætterne på væggene. Og alle de gamle silkedragterne brændte. De, som havde hørt familjen til i så langsommelige tider. Og alle mors og bedstemors kniplinger – de brændte også. Og tænk, – smykkerne da!

(tungt)

Og så alle dukkerne.

HILDE

Dukkerne?

FRU SOLNESS grådkvalt

Jeg havde ni dejlige dukker.

HILDE

Og de brændte også?

FRU SOLNESS

Allesammen. Å, det var så sårt, – så sårt for mig.

HILDE

Havde De gå’t og gemt på alle de dukkerne da? Lige siden De var liden?

FRU SOLNESS

Ikke gemt på dem. Jeg og dukkerne blev ved at leve sammen siden også.

HILDE

Efter at De var ble’t voksen?

FRU SOLNESS

Ja, længe efter den tid.

HILDE

Efter at De var gift også?

FRU SOLNESS

Å ja da. Når bare ikke han så’ det, så –. Men så blev de jo indebrændt, stakker. Der var ingen, som tænkte på at redde dem. Å, det er så sørgeligt at forestille sig. Ja, De må ikke lé af mig, frøken Wangel.

HILDE

Jeg ler sletikke.

FRU SOLNESS

For det var jo på en måde liv i dem også. Jeg bar dem under mit hjerte. Ligesom små ufødte barn.

Doktor Herdal, med hatten i hånden, kommer ud gennem døren og får øje på fru Solness og Hilde.

DOKTOR HERDAL

Nå, De sidder altså ude og lar Dem forkøle, De, frue?

FRU SOLNESS

Jeg synes, her er så godt og varmt idag.

DOKTOR HERDAL

Ja, ja. Men er her noget på færde i huset? Jeg fik en billet fra Dem.

FRU SOLNESS rejser sig

Ja, der er noget, jeg må tale med Dem om.

DOKTOR HERDAL

Godt. Så går vi kanske ind da.

(til Hilde)

I fjelduniform idag også, frøken?

HILDE lystig, rejser sig

Ja da! I fuld puds! Men idag skal jeg ikke tilvejrs og brække halsen. Vi to vil pænt bli’ nedenunder og sé på, vi, doktor.

DOKTOR HERDAL

Hvad skal vi sé på?

FRU SOLNESS sagte, forskrækket til Hilde

Hys, hys, – for guds skyld! Nu kommer han! Se bare at få ham fra det indfaldet. Og la’ os så være venner, frøken Wangel. Kan vi ikke det?

HILDE kaster sig voldsomt om hendes hals

Å, om vi bare kunde.

FRU SOLNESS gør sig læmpeligt løs

Så-så-så! Der kommer han, doktor! Lad mig få snakke med Dem.

DOKTOR HERDAL

Er det ham, det gælder?

FRU SOLNESS

Ja visst er det ham. Kom bare ind.

Hun og doktoren går ind i huset.

I næste øjeblik kommer bygmester Solness fra haven op ad trappen. Et alvorligt drag lægger sig over Hildes ansigt.

SOLNESS skotter mod husdøren, som lukkes varsomt indenfra

Har De lagt mærke til det, Hilde, at så fort jeg kommer, så går hun?

HILDE

Jeg har lagt mærke til, at så fort De kommer, så får De hende til at gå.

SOLNESS

Kanske det. Men jeg kan ikke gøre ved det.

(ser opmærksomt på hende)

Fryser De, Hilde? Jeg synes, De ser så’n ud.

HILDE

Jeg kom nu netop op fra en gravkælder.

SOLNESS

Hvad skal det sige?

HILDE

At jeg har fåt frost i kroppen, bygmester.

SOLNESS langsomt

Jeg tror, jeg forstår –

HILDE

Hvad vil De her oppe nu?

SOLNESS

Jeg fik øje på Dem der borte fra.

HILDE

Men da så’ De vel hende også, da?

SOLNESS

Jeg vidste, at hun straks vilde gå, hvis jeg kom.

HILDE

Er det svært ondt for Dem, det, at hun så’n går af vejen for Dem?

SOLNESS

På en måde kendes det som en lettelse også.

HILDE

At De ikke har hende lige for øjnene?

SOLNESS

Ja.

HILDE

At De ikke støt og stadig ser, hvor tungt hun tar sig dette her med smågutterne?

SOLNESS

Ja. Mest derfor.

Hilde driver henover verandaen med hænderne på ryggen, stiller sig ved rækværket og ser udover haven.

SOLNESS efter et lidet ophold

Snakked De længe med hende?

Hilde står ubevægelig og svarer ikke.

SOLNESS

Længe, spør’ jeg?

Hilde tier, som før.

SOLNESS

Hvad snakked hun om da, Hilde?

Hilde tier fremdeles.

SOLNESS

Stakkers Aline! Det var vel om smågutterne, det.

Hilde gennemfares af en nervøs rykning; så nikker hun hurtig et par gange.

SOLNESS

Forvinder det aldrig. Aldrig i verden forvinder hun det.

(går nærmere)

Nu står De der som en stenstøtte igen. Slig stod De igårkvæld også.

HILDE vender sig og ser på ham med store, alvorlige øjne

Jeg vil rejse.

SOLNESS skarpt

Rejse!

HILDE

Ja.

SOLNESS

Nej men det får De ikke lov til!

HILDE

Hvad skal jeg gøre her nu?

SOLNESS

Bare være her, Hilde!

HILDE ser nedad ham

Jo, tak skal De ha’. Det blev nok ikke ved det.

SOLNESS uoverlagt

Så meget desto bedre!

HILDE hæftig

Jeg kan ikke gøre noget ondt imod en, som jeg kender! Ikke ta’ noget væk, som hører hende til.

SOLNESS

Hvem siger da, at De skal det!

HILDE vedblivende

En fremmed en, ja! For det er noget ganske andet, det! En, som jeg aldrig havde set for mine øjne. Men én, som jeg er kommet nær ind til –! Nej da! Nej da! Isch!

SOLNESS

Ja men noget andet har jeg jo heller ikke sagt!

HILDE

Å, bygmester, De véd visst godt, hvorledes det vilde gå. Og derfor så rejser jeg.

SOLNESS

Og hvad skal der bli’ af mig, når De er rejst? Hvad skal jeg ha’ at leve for da? Bagefter?

HILDE med det ubestemmelige udtryk i øjnene

Med Dem har det vel ingen nød. De har jo Deres pligter imod hende. Lev for de pligterne.

SOLNESS

For sent. Disse her magterne, – disse – disse –

HILDE

– dævlerne –

SOLNESS

Ja, dævlerne! Og troldet indeni mig også. De har tappet alt livsblodet af hende.

(lér fortvilet)

For min lykkes skyld gjorde de det! Jo-jo!

(tungt)

Og nu er hun død – for min skyld. Og jeg er levende lænket til den døde.

(i vild angst)

Jeg – jeg, som ikke kan leve livet glædeløst!

Hilde går omkring bordet og sætter sig på bænken med albuerne på bordpladen og hodet støttet i hænderne.

HILDE sidder og ser en stund på ham

Hvad vil De så bygge næstegang?

SOLNESS ryster på hodet

Tror ikke, det blir til stort mere nu.

HILDE

Ikke så’ne lune, lykkelige hjem for mor og far? Og for barneflokken?

SOLNESS

Gad vide, jeg, om der blir brug for sligt noget herefterdags.

HILDE

Stakkers bygmester! Og De, som har gå’t her i alle de ti årene – og sat livet ind – bare på det.

SOLNESS

Ja, De må så sige, Hilde.

HILDE i udbrud

Å, jeg synes, det er rigtig så tosset, så tosset, – altsammen!

SOLNESS

Hvilket altsammen?

HILDE

At en ikke tør gribe efter sin egen lykke. Efter sit eget liv! Bare fordi der står nogen ivejen, som en kender!

SOLNESS

En, som en ikke har ret til at gå forbi.

HILDE

Gad vide, om en ikke havde ret til det igrunden? Men så alligevel –. Å, den, som kunde sove ifra hele grejen!

Hun lægger armene fladt ned på bordet, hviler venstre side af hodet på hænderne og lukker øjnene.

SOLNESS drejer lænestolen og sætter sig ved bordet

Havde De et lunt, lykkeligt hjem – oppe hos Deres far, Hilde?

HILDE ubevægelig, svarer ligesom halvt i søvne

Bare et bur havde jeg.

SOLNESS

Og De vil slet ikke did ind igen?

HILDE som før

Skovfuglen vil aldrig ind i buret.

SOLNESS

Heller jage i den frie luften –

HILDE fremdeles som før

Rovfuglen jager helst –

SOLNESS lar blikket hvile på hende

Den, som havde vikingtrods i livet –

HILDE med vanlig stemme, åbner øjnene, men rører sig ikke

Og det andet? Si’, hvad det var!

SOLNESS

Robust samvittighed.

Hilde retter sig livfuld på bænken. Hendes øjne har igen det glade, tindrende udtryk.

HILDE nikker til ham

Jeg véd, hvad De kommer til at bygge næste gang, jeg!

SOLNESS

Da véd De mere end jeg, Hilde.

HILDE

Ja, bygmestrene, de er jo så dumme, de.

SOLNESS

Og hvad blir det for noget da?

HILDE nikker igen

Slottet.

SOLNESS

Hvad for et slot?

HILDE

Mit slot, kan De vel skønne.

SOLNESS

Vil De ha’ et slot nu?

HILDE

Skylder De mig ikke et kongerige, må jeg spørge?

SOLNESS

Jo, jeg hører, De siger det.

HILDE

Nå. De skylder mig altså dette her kongeriget. Og til et kongerige hører da vel et slot, skulde jeg tro!

SOLNESS mere og mere oplivet

Ja, det plejer jo gerne være så.

HILDE

Godt; så byg det for mig da! Straks!

SOLNESS lér

Og det så’n straks på timen også?

HILDE

Ja da! For nu er de omme, – de ti årene. Og jeg vil ikke gå og vente længer. Altså, – ryk ud med slottet, bygmester!

SOLNESS

Det er ikke grejt at skylde Dem noget, Hilde.

HILDE

Det skulde De ha’ betænkt før. Nu er det forsent. Altså –

(banker i bordpladen)

– slottet på bordet! Det er mit slot! Jeg vil ha’ det straks!

SOLNESS alvorligere, læner sig nærmere, med armene på bordet

Hvorledes har De tænkt Dem, at det slottet skulde være, Hilde?

Hendes blik tilsløres lidt efter lidt. Hun stirrer ligesom indover i sig selv.

HILDE langsomt

Mit slot skal ligge højt oppe. Svært højt skal det ligge. Og frit til alle sider. Så jeg kan sé vidt, – vidt udover.

SOLNESS

Og et højt tårn skal der vel være?

HILDE

Et forfærdelig højt tårn. Og øverst oppe på tårnet skal der være en altan. Og ude på den vil jeg stå –

SOLNESS griber sig uvilkårlig om panden

At De kan like at stå så svimlende højt –

HILDE

Ja da! Just der oppe vil jeg stå og sé på de andre, – de, som bygger kirker. Og hjem for mor og far og barneflokken. Og det skal De også få komme op og sé på.

SOLNESS dæmpet

Får bygmesteren lov til at komme op til prinsessen?

HILDE

Hvis bygmesteren vil.

SOLNESS sagtere

Så tror jeg bygmesteren kommer.

HILDE nikker

Bygmesteren, – han kommer.

SOLNESS

Men får aldrig bygge mere, – stakkers bygmester.

HILDE livfuldt

Jo da! Vi to skal være sammen om det. Og så skal vi bygge det dejligste, – det allerdejligste, som til er i hele verden.

SOLNESS spændt

Hilde, – si’ mig, hvad det er for noget!

HILDE ser smilende på ham, ryster lidt på hodet, spidser munden og taler som til et barn

Bygmesterne – de er nogen svært – svært dumme mennesker.

SOLNESS

Ja visst er de dumme, ja. Men sig mig så, hvad det er for noget! Det, som er det dejligste i verden. Og som vi to skal bygge sammen?

HILDE tier lidt og siger med et ubestemmeligt udtryk i øjnene

Luftslotte.

SOLNESS

Luftslotte?

HILDE nikker

Luftslotte, ja! Véd De, hvad så’nt et luftslot er for noget?

SOLNESS

Det er jo det dejligste i verden, siger De.

HILDE rejser sig i hæftighed og slår ligesom afvisende ud med hånden

Ja visst så, ja! Luftslotte, – de er så nemme at ty ind i, de. Og nemme at bygge også –

(ser hånligt på ham)

– allerhelst for de bygmesterne, som har en – en svimmel samvittighed.

SOLNESS rejser sig

Efter denne dag bygger vi to sammen, Hilde.

HILDE med et halvt tvilende smil

Så’n et rigtigt luftslot?

SOLNESS

Ja. Et med grundmur under.

Ragnar Brovik kommer ud fra huset. Han bærer en stor grøn krans med blomster og silkebånd.

HILDE i glædesudbrud

Kransen! Å, det blir forfærdelig dejligt!

SOLNESS forundret

Kommer De med kransen, Ragnar?

RAGNAR

Jeg havde lovet formanden det.

SOLNESS lettet

Nå, så går det vel bedre med Deres far da?

RAGNAR

Nej.

SOLNESS

Kvikked det ham ikke, det, jeg havde skrevet?

RAGNAR

Det kom for sent.

SOLNESS

For sent!

RAGNAR

Da hun kom med det, var han ikke ved samling længer. Han havde fåt et slaganfald.

SOLNESS

Men så gå da hjem til ham! Sé da til Deres far!

RAGNAR

Han behøver mig ikke mere.

SOLNESS

Men De behøver da vel at være hos ham.

RAGNAR

Hun sidder ved sengen.

SOLNESS noget usikker

Kaja?

RAGNAR ser mørkt på ham

Ja, – Kaja, ja.

SOLNESS

Gå hjem, Ragnar. Både til ham og til hende. La’ mig få kransen.

RAGNAR undertrykker et spottende smil

De vil da vel aldrig selv –?

SOLNESS

Jeg vil selv gå ned med den, vil jeg.

(tager kransen fra ham)

Og gå så De hjem. Vi har ikke brug for Dem idag.

RAGNAR

Jeg véd, at De ikke har brug for mig herefter. Men idag blir jeg.

SOLNESS

Nå, så bli’, siden De endelig vil da.

HILDE ved rækværket

Bygmester, – her vil jeg stå og sé på Dem.

SOLNESS

På mig!

HILDE

Det blir forfærdelig spændende.

SOLNESS dæmpet

Det snakker vi to om siden, Hilde.

Han går med kransen ned ad trappen og bort igennem haven.

HILDE ser efter ham; derpå vender hun sig til Ragnar

De kunde da gerne så meget som takket ham, synes jeg.

RAGNAR

Takket ham? Skulde jeg takket ham?

HILDE

Ja, det skulde De da rigtignok!

RAGNAR

Det måtte vel snarere være Dem, jeg skulde takke.

HILDE

Hvor kan De si’ sligt noget?

RAGNAR uden at svare hende

Men vogt Dem bare, De, frøken! For De kender nok ikke ham rigtig endnu.

HILDE ildfuld

Å, jeg kender ham bedst, jeg!

RAGNAR lér i forbittrelse

Takke ham, som har holdt mig nede år efter år! Han, som har fåt far til at tvile på mig. Fåt mig selv til at tvile –. Og det altsammen bare for at –!

HILDE ligesom anende noget

For at –? Si’ mig det straks!

RAGNAR

For at han kunde få beholde hende hos sig.

HILDE med et sæt imod ham

Frøkenen ved pulten!

RAGNAR

Ja.

HILDE truende, med knyttede hænder

Det er ikke sandt! De lyver på ham!

RAGNAR

Jeg vilde heller ikke tro det før idag, – da hun selv sa’ det.

HILDE som ude af sig

Hvad sa’ hun! Jeg vil vide det! Straks! Straks!

RAGNAR

Hun sa’, at han har ta’t hendes sind – helt og holdent. Ta’t alle hendes tanker for sig alene. Hun si’r, at hun aldrig kan slippe ham. At hun vil bli’ her, hvor han er –

HILDE med gnistrende øjne

Det får hun ikke lov til!

RAGNAR ligesom forskende

For hvem får hun ikke lov?

HILDE hurtig

Ikke for ham heller!

RAGNAR

Å nej, – jeg forstår jo det hele så godt nu. Herefter vilde hun vel bare bli’ – til besvær.

HILDE

Ingenting forstår De – når De kan si’ sligt! Nej, jeg skal fortælle Dem, hvorfor han holdt på hende.

RAGNAR

Og hvorfor da?

HILDE

For at få beholde Dem.

RAGNAR

Har han sagt Dem det?

HILDE

Nej, men det er så! Det må være så!

(vildt)

Jeg vil, – jeg vil, at det skal være så!

RAGNAR

Og just da De var kommen, – så slap han hende.

HILDE

Dem, – Dem var det, han slap! Hvad tror De, han bry’r sig om så’ne fremmede frøkener, han?

RAGNAR tænker efter

Skulde han da ha’ gåt her og været ræd for mig?

HILDE

Han ræd! Så kry skulde De ikke være, synes jeg.

RAGNAR

Å, han må da vel for længe siden ha’ skønnet, at jeg duer til noget, jeg også. – Forresten, – ræd, – det er nu netop det han er, ser De.

HILDE

Han! Jo, bild mig det ind!

RAGNAR

På sæt og vis er han ræd. Han, den store bygmesteren. Ta’ livslykken ifra andre mennesker, – slig, som han har gjort både med far og med mig, – det er han ikke ræd for. Men bare det, at klyve op på et stakkers stillads, – det vilde han nok be’ gud bevare sig for!

HILDE

Å, De skulde bare set ham så højt oppe, – så svimlende højt, som jeg engang så ham!

RAGNAR

Har De set det?

HILDE

Ja, det har jeg rigtignok. Så fri og stolt, som han stod og fæsted kransen til kirkefløjen!

RAGNAR

Jeg véd, at han har vovet det en gang i sit liv. En eneste gang. Vi unge har snakket så tidt om det. Men ingen magt i verden får ham til at gøre det om igen.

HILDE

Idag gør han det om igen!

RAGNAR hånligt

Jo, det kan De tro!

HILDE

Vi skal få sé det!

RAGNAR

Det får hverken De eller jeg sé.

HILDE voldsom, ustyrlig

Jeg vil sé det! Jeg vil og jeg må sé det!

RAGNAR

Men han gør det ikke. Tør simpelthen ikke gøre det. For han har nu engang den skavank, – han, den store bygmesteren.

Fru Solness kommer fra huset ud på verandaen.

FRU SOLNESS ser sig om

Er han ikke her? Hvor er han gåt hen?

RAGNAR

Bygmesteren er der borte hos arbejderne.

HILDE

Han gik med kransen.

FRU SOLNESS i skræk

Gik han med kransen! Å gud, – å gud! Brovik, – De må gå ned til ham! Sé at få ham herop!

RAGNAR

Skal jeg si’, at fruen vil snakke med ham?

FRU SOLNESS

Å ja, kære, gør det. – Nej, nej, – si’ ikke, at jeg vil ham noget! De kan si’, at her er nogen. Og at han må komme straks.

RAGNAR

Godt. Jeg skal så gøre, frue.

Han går ned af trappen og bort igennem haven.

FRU SOLNESS

Å, frøken Wangel, De kan ikke forestille Dem, hvilken angst jeg udstår for hans skyld.

HILDE

Men er da dette her noget at være så svært ræd for?

FRU SOLNESS

Å ja, det kan De da vel skønne. Tænk, om han gør alvor af det! Om han nu finder på at stige op på stilladset!

HILDE spændt

Tror De han gør det?

FRU SOLNESS

Å, en kan aldrig vide, hvad han kunde falde på. Han kunde jo gerne være i stand til hvad det så skal være.

HILDE

Aha, De tror kanske også, at han er – så’n –?

FRU SOLNESS

Ja, jeg véd ikke længer, hvad jeg skal tro om ham. For doktoren har nu fortalt mig så mangt og meget. Og når jeg lægger det sammen med et og andet, som jeg har hørt ham si’ –

Doktor Herdal ser ud gennem døren.

DOKTOR HERDAL

Kommer han ikke snart?

FRU SOLNESS

Jo, jeg tænker da det. Der er ialfald gåt bud efter ham.

DOKTOR HERDAL nærmere

Men De må nok gå ind, De, frue –

FRU SOLNESS

Nej da, nej da. Jeg vil bli’ her ude og vente på Halvard.

DOKTOR HERDAL

Ja men der er kommet nogen damer til Dem –

FRU SOLNESS

Å gud, det også! Og netop nu!

DOKTOR HERDAL

Det er nogen, som si’r, at de endelig må få sé på stasen.

FRU SOLNESS

Ja-ja, så får jeg nok gå ind til dem alligevel. For det er jo min pligt.

HILDE

Kan De ikke be’ de damerne gå sin vej da?

FRU SOLNESS

Nej, det går umulig an. Siden de er kommet herhen, så er det jo min pligt at ta’ imod dem. Men bli’ De herude sålænge, – og ta’ imod ham, når han kommer.

DOKTOR HERDAL

Og sé til at holde ham oppe med snak så længe som mulig –

FRU SOLNESS

Ja, gør det, kære frøken Wangel. Hold ham så fast, som De bare kan.

HILDE

Var det ikke rettest, at De selv gjorde det?

FRU SOLNESS

Jo, herregud, – det var jo min pligt. Men når en har pligter på så mange kanter, så –

DOKTOR HERDAL ser mod haven

Nu kommer han!

FRU SOLNESS

Og tænk, – jeg, som må gå ind!

DOKTOR HERDAL til Hilde

Si’ ikke noget om, at jeg er her.

HILDE

Nej da! Jeg skal nok finde på noget andet at prate med bygmesteren om.

FRU SOLNESS

Og hold ham endelig fast. Jeg tror, at De kan bedst det.

Fru Solness og doktor Herdal går ind i huset. Hilde blir stående igen på verandaen.

Bygmester Solness kommer fra haven op ad trappen.

SOLNESS

Her skal være nogen, som vil ha’ fat på mig, hører jeg.

HILDE

Jaha, det er mig, det, bygmester.

SOLNESS

Å, er det Dem, Hilde. Jeg var ræd, det skulde være Aline og doktoren.

HILDE

De er nok svært ræd af Dem, De!

SOLNESS

Så De tror det?

HILDE

Ja, folk si’r, at De er ræd for at krabbe omkring – så’n oppe på stilladserne.

SOLNESS

Nå, det er nu en sag for sig, det.

HILDE

Men ræd for det, – det er De altså?

SOLNESS

Ja, jeg er det.

HILDE

Ræd for, at De skal falde ned og slå Dem ihjæl?

SOLNESS

Nej, ikke for det.

HILDE

Men for hvad da?

SOLNESS

Jeg er ræd for gengældelsen, Hilde.

HILDE

For gengældelsen?

(ryster på hodet)

Det skønner jeg ikke.

SOLNESS

Sæt Dem ned. Så skal jeg fortælle Dem noget.

HILDE

Ja, gør det! Straks!

Hun sætter sig på en taburet ved rækværket og ser forventningsfuld på ham.

SOLNESS kaster sin hat på bordet

De véd jo, at det første, jeg begyndte med, det var med kirkebygninger.

HILDE nikker

Det véd jeg godt.

SOLNESS

For jeg, sér De, jeg var som gut gåt ud fra et fromt hjem på landsbygden. Og derfor så syntes jeg jo, at dette kirkebyggeriet, det var det værdigste, jeg kunde vælge.

HILDE

Ja-ja.

SOLNESS

Og det tør jeg nok si’, at jeg bygged disse her små, fattige kirkerne med et så ærligt og varmt og inderligt sind, at – at –

HILDE

At –? Nå?

SOLNESS

Ja, at jeg synes, han burde været fornøjet med mig.

HILDE

Han? Hvilken han?

SOLNESS

Han, som skulde ha’ kirkerne, vel! Han, som de skulde tjene til ære og pris for.

HILDE

Nå så! Men er De da viss på, at – at han ikke var – så’n – fornøjet med Dem?

SOLNESS hånlig

Han fornøjet med mig! Hvor kan De snakke så, Hilde? Han, som gav troldet i mig lov til at rumstére slig, som det selv vilde. Han, som bød dem være på pletten både nat og dag for at tjene mig, – alle disse – disse –

HILDE

Dævlerne –

SOLNESS

Ja, både den ene og den anden slags. Å nej, jeg fik nok føle, at han ikke var fornøjet med mig.

(hemmelighedsfuldt)

Se, derfor var det egentlig, at han lod det gamle huset brænde.

HILDE

Var det derfor?

SOLNESS

Ja, skønner De ikke det? Han vilde, jeg skulde få lejlighed til at bli’ en hel mester på mit område – og bygge så meget ærefuldere kirker for ham. I førstningen forstod jeg ikke, hvor han vilde hen. Men så med én gang gik det op for mig.

HILDE

Hvad tid var det?

SOLNESS

Det var, da jeg bygged kirketårnet oppe i Lysanger.

HILDE

Det tænkte jeg mig.

SOLNESS

For, ser De, Hilde, deroppe på det fremmede sted, der gik jeg så jævnlig og grubled og funderte med mig selv. Da så’ jeg så grejt, hvorfor han havde ta’t mine små barn fra mig. Det var for at jeg ingenting andet skulde ha’ at hæfte mig ved. Ikke sligt noget, som kærlighed og lykke, forstår De. Jeg skulde bare være bygmester. Ingenting andet. Og så skulde jeg hele mit liv igennem gå her og bygge for ham.

(lér)

Men det blev der rigtignok ikke noget af!

HILDE

Hvad gjorde De da så?

SOLNESS

Først gransked og prøved jeg mig selv –

HILDE

Og så?

SOLNESS

Så gjorde jeg det umulige. Jeg ligesom han.

HILDE

Det umulige!

SOLNESS

Jeg havde aldrig før kunnet tåle at stige højt og frit tilvejrs. Men den dag kunde jeg det.

HILDE springer op

Ja, ja, det kunde De!

SOLNESS

Og da jeg stod helt der øverst oppe og hang kransen over tårnfløjen, så sa’ jeg til ham: Hør nu her, du mægtige! Herefterdags vil jeg være fri bygmester, jeg også. På mit område. Ligesom du på dit. Jeg vil aldrig mere bygge kirker for dig. Bare hjem for mennesker.

HILDE med store, tindrende øjne

Det var sangen, som jeg hørte gennem luften!

SOLNESS

Men han fik vand på sin mølle bagefter.

HILDE

Hvad mener De med det?

SOLNESS ser mistrøstig på hende

Det, at bygge hjem for mennesker, – det er ikke fem øre værd, Hilde.

HILDE

Siger De det nu?

SOLNESS

Ja, for nu ser jeg det. Menneskene har ikke brug for disse her hjemmene sine. Ikke for at være lykkelige, ikke. Og jeg vilde heller ikke havt brug for så’nt et hjem. Ifald jeg havde ejet noget.

(med en stille, forbittret latter)

Se, det er hele opgøret, så langt, så langt jeg ser tilbage. Ingenting bygget igrunden. Og ingenting ofret for at få bygge noget heller. Ingenting, ingenting – altsammen.

HILDE

Og aldrig så vil De bygge noget nyt herefter.

SOLNESS med liv

Jo, netop nu vil jeg begynde!

HILDE

Hvad da? Hvad da? Si’ mig det straks!

SOLNESS

Det eneste, som jeg tror der kan rummes menneskelykke i, – det vil jeg bygge nu.

HILDE ser fast på ham

Bygmester, – nu mener De luftslottene vore.

SOLNESS

Luftslottene, ja.

HILDE

Jeg er ræd, De vilde svimle før vi kom halvvejs.

SOLNESS

Ikke når jeg får gå hånd i hånd med Dem, Hilde.

HILDE med et drag af undertrykt harme

Bare med mig? Skal vi ikke være flere i følge da?

SOLNESS

Hvem ellers, mener De?

HILDE

Å, – hun, denne Kaja ved pulten. Stakker, – skal De ikke ha’ hende med Dem også?

SOLNESS

Åhå. Var det hende, Aline sad her og snakked for Dem om.

HILDE

Er det så, eller er det ikke?

SOLNESS hæftig

Jeg svarer Dem ikke på sligt noget! Helt og holdent skal De tro på mig!

HILDE

I ti år har jeg trod så fuldt, så fuldt på Dem.

SOLNESS

De skal bli’ ved at tro på mig!

HILDE

Så la’ mig få sé Dem fri og højt oppe da!

SOLNESS tungt

Å, Hilde, – slig står ikke jeg til hverdagsbrug.

HILDE lidenskabelig

Jeg vil det! Jeg vil det!

(bedende)

Bare en eneste gang til, bygmester! Gør det umulige om igen!

SOLNESS står og ser dybt på hende

Hvis jeg prøver det, Hilde, så vil jeg stå deroppe og snakke til ham li’som sidst.

HILDE i stigende spænding

Hvad vil De si’ til ham!

SOLNESS

Jeg vil si’ til ham: hør mig, stormægtige herre, – du får nu dømme om mig som du selv synes. Men herefter vil jeg bare bygge det dejligste i verden –

HILDE henreven

Ja – ja – ja!

SOLNESS

– bygge det sammen med en prinsesse, som jeg holder af –

HILDE

Ja, si’ ham det! Si’ ham det!

SOLNESS

Ja. Og så vil jeg si’ til ham: nu går jeg ned og slår armene om hende og kysser hende –

HILDE

– mange gange! Si’ det!

SOLNESS

– mange, mange gange, vil jeg si’.

HILDE

Og så –?

SOLNESS

Så vil jeg svinge min hat – og gå ned på jorden – og gøre som jeg sa’ ham.

HILDE med udstrakte arme

Nu ser jeg Dem igen, som da der var sang i luften!

SOLNESS ser på hende med sænket hode

Hvorledes er De ble’t slig, som De er, Hilde?

HILDE

Hvorledes har De fåt mig til at bli’ slig, som jeg er?

SOLNESS kort og fast

Prinsessen skal ha’ sit slot.

HILDE jublende, klapper i hænderne

Å, bygmester –! Mit dejlige, dejlige slot. Vort luftslot!

SOLNESS

Med grundmur under.

I gaden har samlet sig en mængde mennesker, der kun skimtes utydeligt mellem træerne. Musik af blæseinstrumenter høres fjernt bag det nye hus.

Fru Solness, med skindkrave om halsen, doktor Herdal, med hendes hvide sjal på armen, og nogle damer kommer ud på verandaen. Ragnar Brovik kommer samtidig op fra haven.

FRU SOLNESS til Ragnar

Skal her være musik også?

RAGNAR

Ja. Det er byggearbejdernes forening.

(til Solness)

Jeg skulde si’ fra formanden, at nu står han færdig til at gå op med kransen.

SOLNESS tar sin hat

Godt. Jeg går selv derned.

FRU SOLNESS angst

Hvad vil du dernede, Halvard?

SOLNESS kort

Jeg må være nedenunder hos folkene.

FRU SOLNESS

Ja, nedenunder, ja. Bare nedenunder.

SOLNESS

Jeg plejer jo det. Så’n til hverdags.

Han går ned ad trappen og bort igennem haven.

FRU SOLNESS råber efter ham over rækværket

Men bed endelig manden, at han er forsigtig, når han skal op! Lov mig det, Halvard!

DOKTOR HERDAL til fru Solness

Ser De så, at jeg fik ret? Han tænker ikke mere på de galskaberne.

FRU SOLNESS

Å, hvor det letted! To gange er der nu faldet folk ned for os. Og begge to så slog de sig ihjæl på stedet.

(vender sig til Hilde)

Tak skal De ha’, frøken Wangel, at De holdt ham så godt fast. Jeg havde visst aldrig fåt bugt med ham.

DOKTOR HERDAL lystig

Ja, ja, frøken Wangel, De forstår nok at holde en fast, når De rigtig vil, De!

Fru Solness og doktor Herdal går hen til damerne, som står nærmere ved trappen og ser udover haven. Hilde blir stående ved rækværket i forgrunden. Ragnar går hen til hende.

RAGNAR med undertrykt latter, halv sagte

Frøken, – ser De alle de unge folkene nede på gaden?

HILDE

Ja.

RAGNAR

Det er kammeraterne, som vil sé på mesteren.

HILDE

Hvad vil de sé på ham for da?

RAGNAR

De vil sé på, at han ikke tør stige op på sit eget hus.

HILDE

Nej, vil de det, de gutterne!

RAGNAR harmfuld og hånlig

Han har holdt os nede så længe, han. Nu vil vi sé på, at han også værs’go’ får holde sig nedenfor.

HILDE

Det får De ikke sé. Dennegang ikke.

RAGNAR smiler

Så? Hvor får vi sé ham henne da?

HILDE

Højt, – højt oppe ved fløjen får De sé ham!

RAGNAR lér

Han! Jo, det kan De tro!

HILDE

Han vil til toppen. Og altså får De sé ham der også.

RAGNAR

Ja, han vil, ja! Det tror jeg så gerne. Men han kan simpelthen ikke. Det vilde gå rundt for ham længe, længe før han kom halvvejs. Han måtte krybe ned igen på hænder og knæer!

DOKTOR HERDAL peger henover

Sé! Der går formanden opover stigerne.

FRU SOLNESS

Og så har han vel kransen at bære på også. Å, bare han nu tar sig i agt!

RAGNAR stirrer vantro og råber

Men det er jo –!

HILDE i udbrydende jubel

Det er bygmesteren selv!

FRU SOLNESS skriger i forfærdelse

Ja, det er Halvard! Å, du store gud –! Halvard! Halvard!

DOKTOR HERDAL

Hys! Skrig ikke til ham!

FRU SOLNESS halvt fra sig selv

Jeg vil til ham! Få ham ned igen!

DOKTOR HERDAL holder på hende

Stå urørlige allesammen! Ikke en lyd!

HILDE ubevægelig, følger Solness med øjnene

Han stiger og stiger. Altid højere. Altid højere! Sé! Sé bare!

RAGNAR åndeløs

Nu må han vende om igen. Der er ikke råd for andet.

HILDE

Han stiger og stiger. Nu er han snart oppe.

FRU SOLNESS

Å, jeg forgår af skræk. Jeg holder ikke det synet ud!

DOKTOR HERDAL

Så sé ikke op på ham da.

HILDE

Der står han på de øverste plankerne! Helt oppe!

DOKTOR HERDAL

Ingen må røre sig! Hører De det!

HILDE jubler i stille inderlighed

Endelig! Endelig! Nu ser jeg ham stor og fri igen!

RAGNAR næsten målløs

Men dette her er jo –

HILDE

Slig har jeg set ham i alle de ti årene. Hvor tryg han står! Forfærdelig spændende alligevel. Sé på ham! Nu hænger han kransen om spiret!

RAGNAR

Dette her er som at stå og sé på noget rent umuligt.

HILDE

Ja, det er jo det umulige, det, som han nu gør!

(med det ubestemmelige udtryk i øjnene)

Kan De sé nogen anden deroppe hos ham?

RAGNAR

Der er ingen andre.

HILDE

Jo, der er en, som han trætter med.

RAGNAR

De tar fejl.

HILDE

Hører De ikke sang i luften heller da?

RAGNAR

Det må være vinden i trætoppene.

HILDE

Jeg hører sang. En vældig sang!

(råber i vild jubel og glæde)

Sé, sé! Nu svinger han hatten! Han hilser herned! Å, så hils da op til ham igen. For nu, nu er det fuldbragt!

(river det hvide sjal fra doktoren, vifter med det og skriger opad)

Hurra for bygmester Solness!

DOKTOR HERDAL

La’ være! La’ være! For guds skyld –!

Damerne på verandaen vifter med lommetørklæderne og hurraråbet istemmes nede på gaden. Da forstummer det pludselig og folkemængden slår over i et forfærdelsens skrig. Et menneskelegeme sammen med planker og træstumper skimtes utydeligt at styrte ned inde mellem træerne.

FRU SOLNESS og DAMERNE samtidigt

Han falder! Han falder!

Fru Solness vakler, segner afmægtig bagover og opfanges af damerne under råb og forvirring.

Menneskemængden på gaden bryder gærdet ned og stormer ind i haven. Doktor Herdal iler ligeledes derned. Kort ophold.

HILDE stirrer ufravendt opad og siger som forstenet

Min bygmester.

RAGNAR støtter sig skælvende til rækværket

Han må være knust. Dræbt på stedet.

EN AF DAMERNE medens fru Solness bæres ind i huset

Løb ned til doktoren –

RAGNAR

Kan ikke flytte en fod –

EN ANDEN DAME

Så råb ned til nogen da!

RAGNAR forsøger at råbe

Hvorledes er det? Er han ilive?

EN STEMME nede i haven

Bygmester Solness er død!

ANDRE STEMMER nærmere

Hele hodet er knust. – Han faldt lige i stenbruddet.

HILDE vender sig til Ragnar og siger stille

Nu kan jeg ikke sé ham deroppe.

RAGNAR

Forfærdeligt dette her. Han magted det altså dog ikke.

HILDE ligesom i stille, forvildet triumf

Men helt til toppen kom han. Og jeg hørte harper i luften.

(svinger sjalet opad og skriger i vild inderlighed)

Min, – min bygmester!

Innledning til Bygmester Solness

ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

Da Henrik Ibsen i juli 1891 vendte tilbake til Kristiania fra München etter sitt lange, selvvalgte eksil på kontinentet, kunne han neppe unngå å registrere at skjønnlitteraturen i Norge og ellers i Norden var underlagt andre signaler og estetiske fordringer enn dem som hadde hersket i det meste av 1880-årene. Det var mindre aktuelt med sosialhistoriske typeskildringer og samfunnskritiske vinklinger. Lyrikken var på ny kommet til heder og verdighet, og naturstemninger kunne brukes til å ramme inn særpregede og til dels uvanlige sjelelige erfaringer. Romaner og noveller fikk det med å vende seg mot personenes indre liv vel så mye som mot det ytre miljøet. Det var en merkbar interesse for å utforske sinnets irrganger – også i den forstand at man ofte beveget seg ved rasjonalitetens yttergrenser. Spørsmålet om hvor grensen kan sies å gå, hadde vært reist mer enn én gang, også av sentrale personer i skuespill fra slutten av 1880-årene. Slik er det i August Strindbergs Fadren (1887), hvor forholdet mellom rittmesteren og hans hustru Laura gjennom det meste av de tre aktene er farvet av hennes forsøk på å få mannen erklært sinnssyk og umyndiggjort. Og i Ibsens Fruen fra havet (1888) er tittelfigurens psykiske tilstand det meste av tiden langt fra likevektig. Ikke bare Ellida, men også Rebekka i det foregående og Hedda i det etterfølgende skuespillet illustrerer Ibsens interesse på denne tiden for kvinneskikkelser med uvanlig sjelelig profil.

I Bygmester Solness er galskapsmotivet klart uttalt, og i dette stykket er det den mannlige hovedpersonen som gjentatte ganger stiller spørsmålet om sin egen mentale tilstand (jf. Saari 1978, 4–6). Det er især Aline som mistror sin manns mentale helse, og hun allierer seg med doktor Herdal, som skal prøve å danne seg et bilde av hans tilstand. Den som klarest avviser at det skulle være noe i veien med byggmesterens rasjonalitet, er Hilde. Hun finner til gjengjeld en svakhet som gjelder hans samvittighet; hun betegner den som «skranten». En annen belysning av disse personenes indre egenskaper får vi ved at dialogen mellom byggmesteren og Hilde flere steder dreier seg om troll som enkelte mennesker har inne i seg, og som de påvirkes av. Det gjelder først og fremst Solness selv, men det gjelder også Hilde.

Motivet har klar sammenheng med norsk folkediktning. De tidlige utgiverne av denne diktningen var rasjonalister. Det var et mål å skape opplysning blant publikum slik at gammel overtro skulle få nådestøtet. Andreas Faye skriver for eksempel i forordet til Norske Folke-Sagn at når sagnene kommer på trykk, vil de «blive Gjenstand for fornuftige Folks Samtale». Overtroen trives bare «naar den indhyldes i en vis Hemmelighed og uden Forklaring forplantes fra Mund til Mund» (Faye 1844, III–IV). Også Peter Chr. Asbjørnsen var rasjonalist. Fortelleren i huldreeventyrene er ofte ute i opplysningsærend. Folk gjør best i å slutte å tro på de underjordiske, de trenger i stedet å skaffe seg del i fremskritt og kultur. I «En Signekjærrings Fortællinger» ironiserer fortelleren over Berthe Tuppenhaugs mystiske signevers og tvilsomme helbredelsesmetoder. Slik er det i nesten alle huldreeventyr. Asbjørnsens forteller er tydeligvis svært opptatt av å gjøre en innsats som folkelig opplyser, tilsynelatende med et nokså distansert forhold til folkelig tradisjon.

Samtidig går det minst like klart frem av huldreeventyrene at Asbjørnsen står i et ambivalent forhold til folketradisjonen. Han kunne være uhyre skeptisk til visse sider ved den moderne kulturen som spredte seg utover bygdene, enten det nå var «Storkaxeriets og Kortspillets Skinkultur og Huulhed» eller «Haugianisme og Hovedhængeri», som han effektivt karakteriserer og setter på plass i en av reiserapportene sine. For denne typen opplysning river grunnen vekk under den gamle folkediktningen som Asbjørnsen ikke bare var interessert, men også glad i. Derfor blir heller ikke Berthe Tuppenhaug stående som en overtroisk bløffmaker. Asbjørnsen lar oss også få vite at hun fortalte ham «mangen vidunderlig Historie» (Asbjørnsen 1845–48, b. 1, 54–55). Folkediktning og folketradisjon er altså ikke bare gammeldags og underlig – den er vidunderlig.

Både Asbjørnsen og andre innsamlere beklager at den gamle folketradisjonen gradvis forsvinner, selv i de mest isolerte bygdelag. Trøsten er at det innsamlede materialet kan brukes på nytt, av mennesker som ikke tror på troll og underjordiske, det vil si forfattere og andre kunstnere. Faye skrev at hans sagnsamling ville kunne bli en gullgruve for «Digteren og Yndere af Digtekunsten» (Faye 1844, IV), og slik kom det faktisk til å gå. Ibsen og andre nasjonalromantikere var pionerer. De representerer den første brukergenerasjonen av folkediktning og folketradisjon. Mot slutten av 1800-tallet kommer folkediktning og gammel overtro på nytt i sentrum for interessen, etter en periode med større interesse for borgerlige og politiske emner. Det henger blant annet sammen med at innsamlings- og utgivelsesvirksomheten til pionerer som Asbjørnsen og Moe, Magnus Brostrup Landstad, Ludvig Mathias Lindeman og Ivar Aasen hadde fått tid til å virke. Eventyr og annen tradisjon var blitt en del av barnelærdommen. Det var gått slik Aasmund Olavsson Vinje skriver om eventyrinnsamling i Dølen: «Vilde Landsens Skulelærarar samla [Eventyr] og senda kver i si Bygd, so vilde det vera godt. Dei hava no lært so mykit, at dei fleste kunde gjera det» (Vinje 1970–73, b. 1, 178). Omkring 1890 fikk dessuten eventyret en fremtredende plass i Nordahl Rolfsens lesebok (1892–95). Rolfsen vurderte eventyret som et sentralt virkemiddel i nasjonsbyggingen. Det skulle fungere som kulturelt kitt og binde nasjonen sammen.

I generasjonen etter Asbjørnsen kommer en rekke nye tradisjonssamlere på banen. Mange av dem var lærere. De tok nærmest for seg landsdel etter landsdel og område etter område, på jakt etter tradisjonsstoff: Ole Tobias Olsen, Hans Ross, Sophus Bugge, Nikka (Nicoline) Vonen, Johannes Skar, Knut Loupedalen, Edvard Langset, Regine Normann og en lang rekke andre. I en klasse for seg står Jørgen Moes sønn Moltke Moe. I og med at han overtok tradisjonssamlingene etter faren og Asbjørnsen, representerte han en form for nasjonal, samlende kontinuitet på folkloristikkens område. Moltke Moe var utvilsomt den fremste eksperten på folkediktning og folklore. Han ble i 1886 utnevnt til professor i «norsk Folkesprog», med «Forpligtelse til ogsaa at foredrage Folketraditioner» (Liestøl 1949, 113–14). Moe hadde en finger med i det meste og bidro sterkt til at folkediktningen ble vurdert som viktig. Han var rådgiver for Nordahl Rolfsens storverk Læsebog for folkeskolen, der eventyret inntar plassen som mønsterfortelling. Han fikk sangeren Thorvald Lammers til å sette folkeviser på konsertprogrammet og gav råd til tegnere og malere som Gerhard Munthe og Erik Werenskiold. Moes forelesninger om folkediktning, ikke minst om «Draumkvedet», gjorde folkeminneforskning til en akademisk, vitenskapelig disiplin med interesse utover det strengt nasjonale. Moe la i sine vitenskapelige arbeider vekt på å vise folkediktningens internasjonale preg. Hans egen vitenskapelige produksjon ble nok mindre enn mange hadde håpet, men til gjengjeld fungerte han «som idébank og åndelig kraftfelt» for andre (Stenseth 1993, 28).

Flere i den nye forfattergenerasjonen som debuterte omkring 1890 eller utgav sentrale verk i denne perioden, hadde også samlet folkediktning selv, blant andre Ivar Aasen, Ibsen, Arne Garborg, Per Sivle og Ragnhild Jølsen. Det store forbildet var Asbjørnsen. Både som eventyrutgiver og huldreeventyrforfatter hadde han vist hvordan folketradisjonen kunne utnyttes litterært. For den nye forfattergenerasjonen var det likevel viktig ikke bare å kopiere Asbjørnsen, men å videreutvikle hans litterære og folkeopplysende konsept. Det måtte tas et skritt videre. Det kunne for eksempel skje ved å problematisere det nasjonale og den nasjonale kulturen – bygdekulturen – og ved å fremstille representantene for denne kulturen som sammensatte, kompliserte personer. Dette hadde Asbjørnsen og hans generasjon tatt lett på. Personene i Hans E. Kincks og Jonas Lies litterære eventyr fra 1890-årene står derimot frem som produkter av den kulturen og det miljøet de har feste i, med tydelige særpreg. Ikke minst er personene i Flaggermusvinger og Trold fremstilt i nært samspill med naturen, og de to forfatterne utnytter dessuten selve eventyrgenren – folkeeventyret – med alle dets muligheter. Interessen mot slutten av 1800-tallet for menneskets splittede sinn danner noe av bakgrunnen for den velkjente formuleringen om at det finnes troll i mennesker. Her spiller impulser fra symbolismen, vitalismen og regionalismen en rolle. Men når folkediktningen står så sentralt som inspirasjonskilde, er det også fordi det beste av denne diktningen nettopp representerer en problematisering av menneskets sjeleliv, for eksempel bergtakingsviser som «Liti Kjersti» og «Margjit Hjukse» eller et undereventyr som «Følgesvenden».

I Peer Gynt hadde Ibsen valgt å la trollene opptre som egne, halvt menneskelige og halvt dyriske skikkelser ved siden av hovedpersonen, og med en egen, laverestående etikk. I Bygmester Solness lar han trollet i mennesket – enkelte ganger betegnet som «hjælperne og tjenerne» (HIS 9, ), andre ganger som «Snille dævler og onde dævler» () – stå for en magisk evne til å hjelpe mennesket til å lykkes i sine prosjekter. Et forbilde i samtidens norske litteratur hadde han i Jonas Lies prosa, først og fremst i de to samlingene kunsteventyr som han kalte Trold (1891 og 1892). Den første samlingen innleder han slik:

At der er Trold i Mennesker, véd enhver, som har lidt Øie for den Slags. De ligger inde i Personligheden og binder den som urørlig Fjeldstykke, lunefuldt Hav og ustyrlig Veir, – store og smaa Ubeister, – fra det enkelte vældige Bjerg- eller Havtrold, der kan lægge sig med sin Villie ind i Livsstrømmen, til Nøkken, Alven, Tomtegubben eller Nissen, der huserer og sætter sine lunefulde Indfald, Pudser og Krumspring ind i Folk (J. Lie 1914, b. 7, 315).

Det er gode grunner til å anta at Ibsen som ung mann hadde hørt sagn fortalt av mennesker han kjente i Telemark, som handlet om kirkebygging med hjelp av troll, og som endte med at kirkebyggeren etter fullført oppdrag falt ned og slo seg i hjel. I enkelte tilfeller er det tale om troll som opererer uavhengig av mennesket, og som inngår en avtale, men hvor byggherren ved sin kløkt klarer å tilintetgjøre trollet (jf. Sehmsdorf 1967, 265–70). En av de unge damene som Ibsen samtalte med i årene før han reiste tilbake til Kristiania, kunstmaleren Helene Raff, som han traff i Gossensass, og som han fortsatte å ha kontakt med også i München, skrev referater av deres samtaler i sin Ibsen-dagbok. Hun gjengir der en samtale med dikteren fra april 1890, hvor emnet var muntlige sagn om kirkebygging som endte med byggmesterens dødelige fall fra tårnet:

Den 22. april møtte jeg Ibsen i Maffeistrasse. Han spurte meg hvorfor jeg så så tankefull ut, og jeg klaget min nød til ham; for jeg satt fast i ferdigstillelsen av mitt første bilde til utstillingen i Glasspalasset. Han slentret et par ganger opp og ned promenadeplassen med meg, og jeg fortalte ham hvilke kirkestudier jeg hadde gjort til bildet. I den forbindelsen ble sagnet om St. Michaelskirches byggmester nevnt, han som angivelig hadde styrtet seg ned, av angst for at kuppelens hvelvning ikke ville holde. Ibsen lyttet oppmerksomt og sa: «Sagnet må stamme fra Norden, i det minste har vi ett eller flere som ligner helt, – synes det meg.» Jeg svarte at det godt kunne være tilfellet, i Tyskland har alle berømte domkirker et slikt byggmestersagn. «Og vet De hvorfor?» spurte han. Jeg svarte naturligvis nei. Han tidde et øyeblikk, så frem for seg, og sa så: «Menneskene fornemmer helt riktig at ingen kan bygge så høyt ustraffet» (NBO Brevs. 166; til norsk ved HIS).

Det er sannsynlig at Ibsen i sin ungdom hadde hørt tilsvarende sagn fortalt. En kilde som peker seg ut, er Svein Sveinsson Utgarden fra Seljord, bosatt i Grimstad fra 1837 og sysselsatt på apoteket med rengjøring av flasker og glass på den tiden da Ibsen var apotekerlærling. Han ble kalt Svein Fjeldmand og var kjent som en god forteller (jf. Aanderaa 1991, 100–02). I Seljord hadde Landstad skrevet ned en del sagn som lå igjen etter ham som manuskript da han døde i 1880. Et av dem handler om Skåne Bringsås og kong Olav den hellige og byggingen av kirken i Seljord:

Der boede en Tusse i Bringsaas, som heed Skáne; Andre sige at han heed Vínfell. St. Olaf havde mange Kirker at bygge og han maatte have Folk med sig som fore fort. Han gjorde da den Aftale med Skáne Bringsás, at han skulde bygge Selgjords Kirke og have den færdig inden en vis Tid, men hvis ikke St. Olaf inden Kirken var færdig gjættede Tussens Navn, saa skulde Tussen have Sol og Maane og St. Olafs Hoved. Det gik nu som man kunde vente fort med Arbeidet, men Olaf kunde ikke faae vide, hvad Tussen heed. Det leed mens det skred og Kirken var færdig, saa nær som Spiret og Fløiet, som skulde paasættes næste Dag, men Olaf vidste endnu ikke Navnet paa Tussen. Da kom han i stor Vaande og bad til Gud om Oplysning. Siden gik han om Kvelden op i Bringsaas for at hugge et Emningstræ, som han skulde have til Kirkespiret, og da hørte han at det sang inde i Berget. Tussekjærringen byssede sit Barn og kvad:

By, by bánne

imorgo keme Skáne

me sol og me máne,

og med sanct Olafs hovu

til leikur fer bánne.

Nu var St. Olaf hjulpen. Da nu Tussen næste Dag havde reist spiret og Kirken var færdig, sad han der oppe stolt af sit Arbeide og vis paa sin Belønning. Da raabte han til Olaf og spurgte: «Hossi vender kyrkja no Olaf?» «Aust og vest Skáne,» svarede Olaf, men da blev Tussen saa vred at han datt ned af Kirketaget og slog sig ihjæl (Landstad 1926, 38–39).

Det finnes også en variant av dette sagnet hvor det fortelles om hvordan Olav fikk bygget Nidaros domkirke (jf. Sehmsdorf 1967, 265–66). Den skrevne versjonen av disse sagnene har ikke vært tilgjengelig for Ibsen, men at han har kjent en muntlig versjon av minst ett av dem, det som forteller om Seljord kirke, kan vi anta på grunnlag av et dikt han tok med i Digte, i en versjon som stammer fra 1865, men som bygger på et eldre, nå ukjent dikt (jf. HU 14, 17):

EN KIRKE

Kongen han bygged

dagen lang.

Når natten skygged,

kom troldet og rygged

med spid og stang.

Så rejstes kirken

til spirets pil;

men kongens virken

og troldets lirken

gav dobbelt stil.

Døgn-folk flytted

dog ind i tro;

thi dags-udbyttet,

til nattens knyttet,

er døgnets jo.

(Ibsen 1871, 107)

Disse kildene gjør det rimelig å gå ut fra at Ibsen har basert grunnlaget for handlingen i Bygmester Solness på norsk og eventuelt tysk sagntradisjon. Hvor sagnet stiller opp et troll som en uavhengig person som kan være farlig, men som den kløktige og heldige helten til slutt vinner over, er diktningen i 1890-årene – fremfor alt i Jonas Lies og Ibsens verk – tilbøyelig til å inkorporere trollet i menneskets sinn, noe som gjør handlingens utgang langt mindre overskuelig. Bare slik kunne motivet få en tidsriktig dramatisk funksjon som Ibsens skuespill kunne være tjent med.

Den tyske filosofen Friedrich Nietzsches skrifter er en annen kilde som har vært mye mer diskutert i forskningslitteraturen som bakgrunn for Bygmester Solness. Nietzsche var i utgangspunktet klassisk filolog, professor i Basel fra 1869 til 1879, men utviklet seg raskt til en idérik og produktiv kulturkritiker, en pågående erkjennelsesteoretiker og en meget omstridt moralfilosof, inntil han forstummet som følge av utbruddet av en sinnssykdom tidlig i 1889. Det er usikkert hvor tidlig Ibsen ble oppmerksom på Nietzsche, men det er sannsynlig at mange av hans mest oppsiktsvekkende ideer, om den greske tragedien, om tyskernes historieforskning, om moralens begrunnelse, om menneskeviljens ytringsformer, var samtaleemne i Münchens intellektuelle kretser mens Ibsen oppholdt seg i byen utover i 1880-årene, og at dette må ha vakt hans interesse. Ved siden av det rent filosofiske, som kanskje ikke gjorde så sterkt inntrykk på litteratene, stod Nietzsche i en del av sine bøker, mest utpreget i Also sprach Zarathustra (1883–85), for en lyrisk-aforistisk retorikk som mange ble fenget av i en tid som i mindre grad hadde vært eksponert for den typen språkkunst. Det var verslyrikk, og det var prosalyrikk, om rusen og ekstasen, om det frie og uavhengige menneskets ja til livet med all dets lidelse og lyst, om nattens sanger, om revurderingen av alle verdier og om lengselen etter den evige tilbakekomst. En rekke tyske diktere ble grepet av den poetiske grunntonen og prøvde å etterligne den, og det samme kan observeres hos flere nordiske diktere (jf. Beyer 1958–59).

I mangel av sikre vitnesbyrd om Ibsens tidlige kjennskap til Nietzsche må man gripe til Georg Brandes’ rolle som formidler av den tyske dikterfilosofen, siden hans virksomhet så lett lar seg datere. I april og mai 1888 hadde Brandes holdt sin rekke på fem forelesninger i København som en introduksjon av Nietzsches forfatterskap for et nordisk publikum, og de hadde vært godt besøkt. Det var lenge mellom Ibsens brev til Brandes på denne tiden, men 30. oktober 1888 skriver han og takker for en del publikasjoner som Brandes hadde sendt. Og han legger til: «Om den store tilstrømning også til Deres senere forelæsninger har vi læst i bladene.» Ibsen leste Politiken jevnlig (jf. brev til avisens ekspedisjon 8. september 1887), og der kunne han finne til dels detaljerte referater fra forelesningene. I brev til Ibsen medio november 1888 oppfordret Brandes Ibsen til å studere Nietzsches forfatterskap; dette brevet er ikke bevart, men i et brev til Nietzsche 23. november nevner Brandes denne oppfordringen. Brandes antok med andre ord at Nietzsche var ukjent for Ibsen så sent som i november 1888 (jf. Van Laan 2006, 260–61).

I augustnummeret 1889 av det danske månedsskriftet Tilskueren ble Brandes’ forelesninger trykt under tittelen «Aristokratisk Radikalisme : en Afhandling om Friedrich Nietzsche». Avhandlingen vakte betydelig interesse i litterære miljøer i Norden, og interessen ble ikke mindre av den debatten som fulgte mellom filosofen Harald Høffding og Brandes i det samme tidsskriftet. Høffdings første innlegg, «Demokratisk Radikalisme : en Indsigelse», kom i desember samme år. Brandes svarte i januar 1890 med «Det store Menneske, Kulturens Kilde», deretter kom Høffdings «Gensvar til Dr. Georg Brandes» i februar–mars, Brandes’ «Duplik» i april og Høffdings «Epilog» i mai. Debatten ble ført i gjensidig respekt og viser klart at det var to meget forskjellige lesninger av Nietzsche som her stod mot hverandre – den begeistrede litteraturkritikerens og den skeptiske fagfilosofens. Brandes la hovedvekten på Nietzsches tenkning omkring det han så som menneskehetens sentrale oppgave: å frembringe store menn, og den nødvendige konsekvensen av dette, som var forakt for den almene velferden. Høffding tok sterkt avstand fra denne holdningen, og støttet seg til Immanuel Kant idet han hevdet at ikke noe menneske kan reduseres til å være kun et middel for et annet menneske. Mens Brandes var slått av energien i Nietzsches uttrykksmåte, kunne Høffding være med på at det kan være noe tiltalende og vekkende ved språklig sterke livsytringer, men det kan etter hans mening ikke være avgjørende: «Aldrig kan en Overbevisnings Styrke være tilstrækkelig Garanti for dens Sandhed» (Høffding 1889, 851). Mens Høffding ønsker å overbevise leseren om at Nietzsches filosofi er «fejl», har Brandes en helt annen tilnærming. Han kan ikke gjøre bruk av begrepet sannhet som et bastant kriterium. I stedet går han gjennom det skrevne og til skriveren: «Og mit første Spørgsmaal er det: Er dette Menneske værdifuldt, interessant eller ikke?» Han har ikke vært opptatt av om alt som finnes i Nietzsches skrifter, skulle være riktig: «Jeg glædede mig over ham, som jeg glæder mig over enhver kraftig og ualmindelig Individualitet» (G. Brandes 1890b, 254).

Det inntrykket Brandes hadde av Høffdings kritikk, var at denne ikke kunne betrakte Nietzsche som en filosof, men måtte se ham som «en Rhetor, Digter» (G. Brandes 1890a, 8). Selv var Brandes overbevist om at slike rubrikker ville føles utilstrekkelige av den leseren som fordypet seg i Nietzsches skrifter. Her er Brandes inne på noe som enhver analytisk filosof vil ha vanskeligheter med å godta, men som den litterære estetikken omkring 1890, sikkert også Ibsen, måtte finne treffende. Den som ville gjøre inntrykk på leserne og teaterets publikum, måtte dyrke det litterære uttrykkets stil og sin egen individualitet. Man måtte sky konformiteten og det ordinære. Det var det Nietzsche hadde gjort, og derfor ble han tidens kulturhelt.

I denne sammenheng må spørsmålet stilles om man kan finne nedslag av Nietzsches skrifter – i Brandes’ formidling – hos Ibsen i Bygmester Solness. Det inntrykket som først melder seg, er at Ibsen har gjort tydelig bruk av det Brandes hadde presentert som hovedmomentet i den tyske filosofens forfatterskap. I det tidlige skriftet Unzeitgemäe Betrachtungen (del 3) har Nietzsche formulert en setning som Brandes gjengir slik: «Menneskeheden skal uafbrudt arbejde paa at frembringe enkelte store Mennesker – dette og intet andet er dens Opgave» (G. Brandes 1889, 574). Det er nærliggende å se dramaets tittelperson, byggmester Halvard Solness, som dikterens forsøk på å gestalte en skikkelse som både i sin livshistorie, i sin sceniske fremtreden og i innstillingen til de personene som omgir ham, bærer preg av å inneha en uvanlig sterk posisjon, psykisk og institusjonelt. Det er noe maktfullt over byggmesteren slik han beskrives idet han gjør sin entré tidlig i første akt: «Han er en noget ældre mand, sund og kraftig, med tætklippet, kruset hår, mørk knebelsbart og mørke, tykke øjenbryn» (HIS 9, ).

Senere i forfatterskapet kommer Nietzsche frem til formelen «Vilje til Magten», og Brandes stiller den opp som alternativ til Arthur Schopenhauers «Vilje til Livet» og Charles Darwins «Kamp for Tilværelsen» (G. Brandes 1889, 595). Det synes å være åpenbart at Ibsens byggmester, især i dramaets første deler, er konsipert som et nietzscheansk maktmenneske, en de aller fleste må bøye seg for.

Unntaket er Hilde Wangel, piken som kommer ned fra en fjelltur og viser seg å være et viljesterkt og maktfullt individ hun også, i kraft av sin ungdom, sin vitalitet og sin erotiske utstråling. Umerkelig og gradvis overtar hun regien, inntil hun får byggmesteren dit hun vil ha ham, som en uforferdet triumfator, en som glemmer sin svimmelhet og klatrer til topps på tårnet. Mens filosofen formulerer generelle prinsipper, må dikteren skape individer med hver sine karaktertrekk, med sine evner og sine svakheter som bidrar til å gjøre dem menneskelige, samtidig som det skiller dem ut fra andre. Til doktor Herdal forteller Solness om sin opplevelse av at en tanke eller et ønske uten å være uttalt kan manifestere seg ved at den han har tenkt på, agerer i tråd med ønsket. Til Hilde forteller han om en husbrann som inntraff en stund etter at han hadde fantasert omkring den muligheten. Dette kan man se som forestillinger om en uvanlig mental makt hos den som har slike opplevelser. I 1890-årene var den slags ideer om ekstrasensoriske fenomener nokså utbredt.

Ibsen lar Hilde anklage Solness for å ha «en skranten samvittighed» (HIS 9, ). Det kan være for å peke ham ut som en som ikke helt lever opp til det Brandes betegner som Nietzsches immoralistiske holdning (jf. G. Brandes 1889, 608), samtidig som Hilde sier seg å ha «en robust samvittighed» () og dermed kan synes å stå nærmere Nietzsches moralsyn. Solness sammenligner henne med «en vild skogfugl» (), og når hun ikke godtar det bildet, velger han et sterkere: «Der er nok snarere noget af rovfuglen i Dem» (). Brandes hadde ikke trukket frem slike bilder i sin presentasjon av Nietzsche, men de finnes i Nietzsches lyrikk, nemlig i Dionysos-Dithyramben, som han skrev høsten 1887 i Torino. En av disse dityrambene har tittelen «Zwischen Raubvögeln». Det er uvisst om Ibsen hadde lest noe av Nietzsches lyrikk, og et sammenfall som dette kan selvsagt skyldes tilfeldigheter, eller det kan ha sammenheng med at både Ibsen og Nietzsche gjerne fremstilte mennesker ved hjelp av dyremetaforikk.

I dramaet om den aldrende byggmesteren legges det stor vekt på hans forhold til de unge. En av dem er Ragnar Brovik, som er ansatt hos Solness, og som har ambisjoner om å begynne for seg selv. Til det trenger han en skriftlig anbefaling fra mesteren, men denne er sterkt motvillig mot å gi slipp på sin dyktige medarbeider, og lar saken trekke ut. Forholdet har visse likheter med Ibsens egen situasjon som aldrende dikter overfor de unge forfatterne som ønsket å prege den nye litteraturen tidlig i 1890-årene. I ett tilfelle var det tale om en direkte konfrontasjon. Den unge Knut Hamsun hadde i 1890 markert seg som en klart alternativ røst i nordisk litteratur, og i 1891 dro han rundt på turné til en rekke norske byer med en serie på tre foredrag hvor han kritiserte et utvalg av de toneangivende forfatterne, ikke minst Ibsen, og deres måte å skrive på. Da turen i begynnelsen av oktober var kommet til Kristiania, ble Ibsen invitert av foredragsholderen, og han hørte alle foredragene. Hvor treffende Hamsuns kritikk var, kan diskuteres, men det er ikke utenkelig at byggmesterens angst for at de pågående unge med sin utålmodighet skal greie å redusere hans maktstilling, er lagt inn i stykket som et ekko av Ibsens opplevelse av sin egen situasjon (jf. HU 19, 17–18). Også August Strindbergs utgivelser i disse årene holdt han årvåkent øye med.

En helt annerledes representant for ungdommen er Hilde. Hun ønsker ikke å utfordre hans posisjon, men går frimodig inn for å vinne hans sympati og lokke ham til å gå med på hennes innskytelser ved tvetydige talemåter som kan synes å stille et erotisk forhold i utsikt. Mens Solness i første akt forteller Hilde at han «er begyndt at bli’ så ræd, – så rasende ræd for ungdommen» (HIS 9, ), er denne følelsen ikke lenger dominerende i annen akt, når han skal svare på Hildes spørsmål om hva han ville da han så ut til å ha kalt på henne:

Solness.

De er ungdommen, De, Hilde.

Hilde
(smiler).

Ungdommen, som De er så ræd for?

Solness
(nikker langsomt).

Og som jeg igrunden stunder så sårt imod.

(HIS 9, )

Både før og etter at Ibsen vendte tilbake til Norge, opplevde han at han på grunn av sin berømmelse hadde meget lett for å komme i samtale med tiltrekkende unge damer. I flere tilfeller førte det til brevveksling. I tiden før Bygmester Solness ble utgitt, gjaldt dette særlig Emilie Bardach (kjøpmannsdatter fra Wien, på ferie i Gossensass), Helene Raff (begynnende kunstmaler, Gossensass og München) og Hildur Andersen (pianist, Kristiania). I sin Ibsen-dagbok refererer Helene Raff 18. november 1891 en samtale med Ibsen hvor hun hadde spurt hva han egentlig så i henne:

Hans svar var: «De er ungdommen, barn, den personifiserte ungdom – og det trenger jeg – det henger sammen med min produksjon, med min diktning.» At han brukte enkelte uttrykk som minnet meg om det frøken Bardach hadde gjenfortalt til meg, gav meg en ubehagelig følelse. Jeg bad ham om ikke å snakke med meg som med henne, jeg hadde i sin tid ikke funnet det helt riktig. Hvorpå han gav det naive svar: «Akk det var på landet. I byen er man mye alvorligere» (NBO Brevs. 166; til norsk ved HIS).

Det er trolig dekning for å anta at Hilde-skikkelsen er blitt til delvis på grunnlag av samtaler med og brev fra alle de tre unge damene, uten at vi kan eller må vektlegge den enes betydning mer enn de to andres. Å se Hilde som delvis inspirert av sjarmerende kvinner Ibsen hadde møtt og flere ganger hadde samtalt med, rettferdiggjør imidlertid ikke på noen måte at vi har grunnlag for å gå videre og betrakte Aline som et portrett av Susanna Ibsen.

IBSENS SPRÅKLIGE UTVIKLING

Som i de foregående skuespillene finner vi også i Bygmester Solness en inkonsekvent fordeling av enstavelses- og tostavelses bøyningsformer av ett og samme verb. Dette gjelder i replikker. I sceneanvisningene benytter Ibsen som regel tostavelsesformene. Noen ganger er den bortfalte stavelsen markert med apostrof, andre ganger står den forkortede verbformen uten apostrof. Eksempler: «be’» (ingen «be» eller «bede»), pres. «be’r»; «bli’» (ingen «bli» eller «blive»), pres. «blir», pret. «blev», perf. part. «ble’t»; «gi’» (ingen «gi» eller «give»), pres. «gi’r», pret. «gav», imp. «gi’»; «ha’» (ingen «ha» eller «have»), pres. «har» (ingen «ha’r»), pret. «havde», perf. part. «havt»; «la’», pres. «la’r», pret. «lod»; «si’» (ingen «si», «sier», «sa» eller «sagde»), pres. «siger» i alle sceneanvisninger og som vanlig form i dialogen hos alle personer, men med «si’r» som variant i dialogen, imp. varierer mellom «sig» og «si’»; «spørge», pres. varierer mellom «spørger» og «spør’»; «ta’», pres. «tar» i dialogen, men vekslende mellom «tar» og «tager» i sceneanvisningene.

De endringene Ibsen her gjør i bøyningsverket, går entydig i retning av kortere og mer moderne verbformer, i takt med utviklingen i den dannede dagligtale. Ibsen selv (i sceneanvisningene) beholder tostavelsesformene av verb og er dermed mer konservativ enn dramapersonene. Bruk av samme ord med og uten apostrof kan tyde på eksperimentering eller at Ibsen nøler med helt å slippe taket i de eldre formene. Dette gjelder også imperativ. Han ser ut til å ha et problem med preteritum av enkelte verb, som han forkorter på varierende måter. To steder skriver han behøvte (HIS 9, , ). Han forlater dermed klasse 3 i Løkkes inndeling (Løkke 1879), sølede, men vil ikke henføre verbet til klasse 2 (verb uten vokalendring), sølte; resultatet blir at han skriver søled. Dette er imidlertid en uvanlig uttaleform, og viser at Ibsen må ha hatt vansker med samtidig å forholde seg til tradisjonell og nyere verbalbøyning, jf. Knud Knudsens Den landsgyldige norske uttale, der det pekes på at tidligere tiders forkortning (f.eks. hos Holberg) av - ede til - et ( visede > viset) nå forkortes til - te og - t ( viste, vist) (1876, 244).

Språket i Bygmester Solness preges i enda høyere grad enn tidligere hos Ibsen av såkalt høyredislokasjon, det vil si at leddet først (eller tidlig) i setningen gjentas i ekstraposisjon til slutt. Det gir ekstra ettertrykk til det gjentatte leddet og er et muntlig innslag. Som oftest er det subjektet som gjentas, men det kan også være andre ledd, jf. «Jeg vil selv gå ned med den, vil jeg» (Solness, HIS 9, ), der det ekstraponerte leddet består av både subjektet og den finitte delen av verbalet og derfor er invertert, jf. kommentar til .

Solness bruker en del middels sterke kraftuttrykk fordelt på både gud og fanden, med overvekt på den siste, f.eks. «gudbevar’s» (HIS 9, ) og «for fan’» (bl.a. ). I tillegg har han enkelte andre folkelige innslag i språket, som «klejn» () for ‘dårlig, syk’. Også Hildes språk har klare talemålstrekk, både ved en rekke høyredislokasjoner (flest hos henne) og en del interjeksjoner som «Isch da» () og «skidt» (). I samme retning peker hennes bruk av dobbelt bestemmelse av substantiv, som «alle de kærringerne» () og «alle pengene mine» (), og folkelige eller dialektale uttrykk som «tøsunge» () og verbet «Sanser» (), noe som svarer til dialekten i nedre Telemark (og Skien), men som også kan være et generelt folkelig talemålstrekk (jf. innledningen til Hedda Gabler, under Ibsens språklige utvikling).

Et bestemt trekk ved Hildes uttrykksmåte, hennes bruk av gradsadverbialer, kan karakteriseres som kvinnespråk: «så forfærdelig godt» (HIS 9, , ), «så rasende dejligt» (), «så vidunderlig spændende» (), «så forfærdelig dejligt og spændende» (), «så forfærdelig meget» () (jf. NRO, som henfører isj og rasende til kvinnespråk).

Bruken av gradsadverbialet «så svært» er et spesielt trekk ved språket i Bygmester Solness, slik det var det i Hedda Gabler. Det skyldes sannsynligvis ønsket om å markere spesielt høy grad, og erstatter andre uttrykksmåter for dette. Fordelingen av eksemplene viser at de ikke er karakteriserende for bestemte personer i skuespillet. Dette kan derfor tyde på at uttrykksmåten er typisk for Ibsens eget språk.

TILBLIVELSE

Om Ibsen kan ha fått ideen til skuespillet om byggmesteren mens han ennå bodde i München, finnes det ingen bevarte notiser eller utkast som vitner om det. Den første opplysningen om at han er begynt å tenke på planen om et nytt arbeid, finnes i et brev til forleggeren Jacob Hegel, skrevet i Kristiania 5. september 1891. Han nevner at han har leid en bolig, og at han ikke har tenkt å flytte tilbake til München med det første: «jeg har planlagt et stort nyt dramatisk arbejde, som det under alle omstændigheder er min agt at fuldføre heroppe.» I et nytt brev 5. oktober samme år forteller han at det går en del tid med til å innrede leiligheten, som må være klar før hans hustru kommer: «Så snart jeg er kommen nogenlunde i orden, agter jeg ret for alvor at gå ivej med mit nye skuespil og hvis intet uforudsét skulde indtræffe kan manuskriptet påregnes at være færdigt i betimelig tid til efteråret.» William Archer hadde arbeidet med en samlet utgave på engelsk av Ibsens prosadramaer, og det femte bindet av denne utgaven hadde Ibsen fått tilsendt høsten 1891. Archer hadde i et brev av 21. oktober spurt om det var noe nytt skuespill under utgivelse, og om Ibsen i så fall kunne være villig til å inngå en kontrakt om en engelskspråklig utgave av dette verket. Ibsen svarer i brev av 11. november at det ikke vil komme ut noe nytt skuespill av ham før neste november, og at han ikke ønsker å inngå noen bindende avtale så lenge i forveien, men at han vil passe på at det ikke skjer noe som vil vanskeliggjøre en slik engelsk utgave.

I den videre korrespondansen, for det meste med forleggeren, er det flere ganger omtale av skrivearbeidet som later til å gå jevnt og trutt fremover: «Dette arbejde beskæftiger mig nu helt og holdent og optager, som sædvanlig, al min tid og alle mine tanker» (brev til Hegel 4. mai 1892). Det betyr ikke at det ikke hadde vært tvil og selvkritikk underveis. Ifølge Francis Bull hadde Ibsen en dag vært så utilfreds med verket sitt at han ødela alle tidligere utkast og begynte helt forfra igjen (Bull 1957, 50). Om dette stemmer, og eventuelt når det skjedde, er uvisst, men faktum er at det er lite av forarbeidet som er bevart til dette stykket. Diktet «En Kirke» kan ikke sees i sammenheng med planene om dette skuespillet (jf. Bakgrunn), men et annet dikt, «De sad der, de to –», trykt første gang i Samlede værker 1899, er av Ibsen betegnet som «Første forarbejde til ‹Bygmester Solness›» og datert 16. mars 1892:

De sad der, de to, i så lunt et hus

ved høst og i vinterdage.

Så brændte huset. Alt ligger i grus.

De to får i asken rage.

For nede i den er et smykke gemt, –

et smykke, som aldrig kan brænde.

Og leder de trofast, hænder det nemt,

at det findes af ham eller hende.

Men finder de end, de brandlidte to,

det dyre, ildfaste smykke, –

aldrig hun finder sin brændte tro,

han aldrig sin brændte lykke.

(FU 4, 436)

At det samme diktet også finnes blant forarbeidene til Lille Eyolf, og på et tidspunkt er tenkt brukt i dialogen der, hindrer ikke at det har en klar relevans for forholdet mellom ektefellene Solness.

Tidligere omtaler av planene om et nytt skuespill betyr ikke at selve skrivingen var kommet i gang; det nevner han eksplisitt første gang i et brev av 7. mai 1892 til sin franske oversetter, den litauiske diplomaten grev Moritz Prozor: «Jeg er […] begyndt at skrive på et nyt skuespil i fire akter, hvilket arbejde kommer til at lægge beslag på min tid hele sommeren udover.» Kanskje hadde han begynt noen dager før. I et brev til forleggeren 4. mai skriver han at det nye arbeidet nå opptar all hans tid og alle hans tanker, og han legger til at «jeg arbejder jo dog bedst her i min egen bolig og ved mit eget skrivebord». Alt tyder på at arbeidet gikk sin jevne gang ut over sommeren. Således skriver han igjen til forleggeren 13. juli: «Arbejdet på mit nye skuespil går let og godt fra hånden, hurtigere end i München ved sommertid. Jeg sætter også al min kraft og tid ind på dette og indskrænker mig derfor idag til disse få linjer.»

Den 22. august skriver Ibsen igjen til Jacob Hegel og nevner at den danske avisen Politiken noen uker tidligere har trykt en usannferdig notis om arbeidet han holder på med. Dette har han sørget for å få dementert, siden stykket ikke har noe med politiske eller sosiale spørsmål å gjøre. Flere tyske, franske og engelske aviser har henvendt seg til ham om dette, men han har avslått å gi noe som helst svar. Ellers skriver han: «Jeg arbejder daglig uafbrudt og med levende interesse på mit nye skuespil. Manuskriptet vil forhåbentlig kunne være i Deres hænder ved udgangen af September måned.» Den 4. oktober kan han i brev til Hegel opplyse om at stykket (dvs. arbeidsmanuskriptet NBO Ms.8° 808) ble fullført 20. september, og at han siden har arbeidet med trykkmanuskripet: «Manuskriptet vil komme Dem ihænde snarest mulig, antagelig lidt efter midten af denne måned. Det er mit håb at vi begge vil få fornøjelse af dette arbejde.»

Renskrivingen gikk av en eller annen grunn ikke fullt så raskt som dikteren hadde forutsatt. Den 30. oktober skriver han til Hegels høyt betrodde medarbeider og forlagets korrekturleser August Larsen at han hadde håpet å kunne levere manuskriptet noe tidligere, men det var ikke mulig. Nå håper han at det er kommet vel frem. Han vil at tittel og innhold som vanlig holdes hemmelig inntil videre, og skriver at trykkingen for hans del kan settes i gang når som helst. Han ber om at korrekturarkene fortløpende sendes til den engelske og den franske oversetteren, og opplyser at den tyske utgaven skal besørges av sønnen Sigurd Ibsen, som må få arkene sendt til Lillehammer.

UTGIVELSE

Den 10. november 1892 skriver Ibsen til Jacob Hegel for å oppklare en misforståelse som hadde forårsaket en midlertidig stans i korrespondansen mellom forleggeren og dikteren. Han pleide å legge ved manuskriptsendingen en følgeskrivelse til forleggeren. Denne gangen hadde han ikke gjort det, siden han nettopp hadde orientert om at stykket var ferdig, og at manuskriptet ville bli sendt like etter midten av oktober. Da manuskriptet var sendt, hadde han ventet på den vanlige telegrafiske bekreftelsen om at pakken var mottatt. Hegel hadde ventet med å telegrafere fordi han hadde regnet med å få brev fra Ibsen om stykket. Den gjensidige ventingen skapte imidlertid ikke noen forsinkelse i trykkeprosessen, som var satt i gang så å si umiddelbart: «For den hurtighed, hvormed altså trykningen foregår i København beder jeg Dem modtage min bedste taksigelse.» Utsendelsen av korrekturark til de respektive oversetterne skjedde fortløpende helt etter Ibsens instruks.

I England hadde interessen for Ibsens dramatikk høsten 1892 fått et betydelig omfang, takket være innsatsen til beundrere som Edmund Gosse, brødrene William og Charles Archer, George Bernard Shaw og den amerikanske skuespillerinnen Elizabeth Robins. Forleggeren William Heinemann hadde sagt seg villig til å gi ut det nye skuespillet, og dermed ble korrekturarkene fra trykkeriet i København sendt over Nordsjøen etter hvert som de forelå. Følgelig kunne Heinemann allerede 6. desember, for å sikre sin copyright, sende ut et opplag på tolv eksemplarer av originalutgaven, en uke før boken var å få kjøpt i Norge og Danmark (Meyer 1971, 699).

Bygmester Solness : skuespil i tre akter ble trykt i 10 000 eksemplarer, og forelå i bokhandlene i Kristiania 12. desember og i København 14. desember 1892 (Halvorsen 1901, 109). En opplysning som er trykt foran tittelsiden, illustrerer hvor raskt den internasjonale distribusjonen av dette verket var kommet i gang: «Omtrent samtidig med nærværende originaludgave fremkommer en engelsk, en tysk og en fransk af forfatteren autoriseret udgave. Noget senere følger oversættelser på russisk, hollandsk, ungarsk, bøhmisk og polsk» (HIS 9, note s. 207). Når Ibsen omgående ønsket å informere om disse oversettelsene, var det for å motvirke eventuelle tilløp til å gi ut piratoversettelser, som han på grunn av manglende rettighetsbeskyttelse ikke ville få noen inntekter av.

Det var ikke uvanlig at det tok noe tid før salget kunne starte, fordi en viss del av opplaget skulle til innbinding. Grunnen til at boken kunne legges ut for salg i Kristiania to dager før det kunne skje i København, var trolig at sendingen kom med en tidligere båt enn forutsatt fra København – den skulle vært sendt med «Baldur» søndag ettermiddag (fremme tirsdag), men ble i stedet sendt med «Melchior» søndag morgen (fremme mandag) (jf. Anonym 1892b).

Det var en viss uro blant bokhandlerne i Kristiania i forbindelse med lanseringen av dette skuespillet. På denne tiden var en ny bok av Ibsen omfattet med meget stor interesse, og den som var rask i vendingen, kunne håpe på god fortjeneste. I et innlegg i Norsk Bokhandlertidende ble det reist spørsmål om det var tillatt å bruke kolportører til å samle subskribenter når bestillingene ble overlatt til en sortimentsbokhandler (jf. Tveterås 1950–96, b. 3, 178–79). Innlegget førte ikke til noe inngrep fra bokhandlerforeningen. I iveren etter å kapre subskribenter hadde enkelte kolportører åpenbart sett seg tjent med å påstå at det kunne bli vanskelig å skaffe seg denne boken på vanlig måte hos bokhandlerne. Det må ha vært grunnen til at bokhandlerforeningen valgte å rykke inn en annonse i dagsavisene under overskriften «Ibsens nye Bog»: «Da det Rygte er udbredt, at denne Bog ikke vil være at erholde strax den udkommer uden at være forudbestilt, meddeles herved, at Rygtet savner al Grund» (sitert etter Tveterås 1950–96, b. 3, 180).

Bygmester Solness ble ikke av Ibsens største salgssuksesser. Året etter førsteutgaven og de tolv eksemplarene på Heinemanns forlag i London kom skuespillet i original versjon ut i serien Skandinavisk National Bibliothek hos C. Rasmussens Boghandel i Minneapolis. Det kom også som del av bind ni av Samlede Værker på Gyldendal i 1900 (FU 9), og i 1901 kom en separat annenutgave i 1000 eksemplarer. Flere utgaver av Bygmester Solness ble det ikke behov for i Ibsens levetid.

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Det var stor interesse for å få slippe til med anmeldelser av Bygmester Solness i dagspressen. Den første som kom på trykk i Norge, var av Alfred Sinding-Larsen. Hans anmeldelse stod å lese i Morgenbladet 14. desember 1892, to dager etter bokens ankomst til Kristiania. På denne tiden var det blitt vanlig å betegne Ibsen som «den norske Sfinx», med tanke på lesernes inntrykk av å stå foran gåtefulle innslag i de senere årenes tekster av den berømte dramatikeren. Sinding-Larsen slår straks fast at Ibsen ikke fornekter seg: «Det Mystiske er mere dominerende end nogensinde før, hele Stykket er saa at sige ikke Andet end dunkel Symbolik; og dog synes det, som om ialfald Digtets Hovedtanke er mindre vanskelig at faa nogenlunde paa det Rene.» Rikt på hendelser i ytre forstand er dette skuespillet ikke, men Ibsen har en fin forståelse av hvordan virkning oppstår på teateret. Det viktigste som skjer på scenen, betegner anmelderen som «dramatiseret Psykologi – eller Sjælepathologi», og det er slikt som kan komme til å gjøre seg godt på teateret. I alle fall får skuespillerne interessante oppgaver denne gangen. I tidlige anmeldelser tar gjerne referat av handlingsgangen stor plass. Ellers fremhever denne skribenten at det er mest de to hovedpersonene som kommer til orde, og dialogen mellom dem er både livlig og naturlig. Halvard Solness står som en personifikasjon av den mektige menneskeviljen, mens Hilde Wangel representerer den hysteriske menneskebeundringen, som også er i stand til å drive helten utover rimelighetens grenser (Sinding-Larsen 1892).

I Aftenposten skriver Kristofer Randers 18. desember at Bygmester Solness ikke er en realistisk samfunnsskildring, men en gjennomført allegori, nemlig et oppgjør og en selverkjennelse som kan minne om både Kongs-Emnerne og En folkefiende. Dikteren har i dramatisk form kastet et tilbakeblikk på sin produksjon og sitt liv. Han er selv byggmesteren, men parallellen bør ellers ikke trekkes for langt i alle enkelthetene: «Al Magt og Ære her i Livet, synes han at sige, kan kun kjøbes paa Bekostning af Kjærlighed og Lykke, og naar alt kommer til alt, er det kun Luftkastellerne, som har Værd, – de skjønne Drømme og lokkende Illusioner, som vi aldrig naar.» Det er ingen lys livsbetraktning vi får her, men Randers fremhever Hildes lette og ungdommelig sympatiske skikkelse, «en af de smukkeste Kvindefigurer, Ibsen har skabt» (Randers 1892).

Verdens Gang lar den kjente danske forfatteren Herman Bang slippe til med en anmeldelse i avisen 23. desember. Han kaller sin vurdering «Geniets Skuespil : Udkast til en Forelæsning over ‹Bygmester Solness›». Bang er meget positiv. Ikke siden Gengangere har Ibsen virket så mektig som her, og det er fordi skildringen har tatt for seg menneskets høyeste utviklingsform: Bygmester Solness er blitt skuespillet om geniet. Det forteller hva som er kostnaden for geniets seier, nemlig et umåtelig forbruk av mennesker. Og for mesteren selv er kostnaden dels forfølgelsesvanvidd og dels skyldfølelse, og dette går ut over hans egen menneskelykke. Anmeldelsens idégrunnlag synes å stamme fra deler av Nietzsches filosofi. Bang konsentrerer seg om Halvard Solness som den sentrale skikkelsen og har ingenting å si om Hilde Wangel (Bang 1892a).

Bergens Aftenblad trykte 24. desember en anonym anmeldelse, med den redaksjonelle kommentaren at «Bogen er endnu ikke fra Forlæggeren sendt os til Anmeldelse». Anmelderen ser i Bygmester Solness et nytt eksempel (sammen med Fruen fra havet og Hedda Gabler) på at denne dikteren mer og mer dyrker det uklare og gåtefulle:

Et Held eller et Uheld, – eftersom man nemlig opfatter Sagen –, er det, at disse Ibsenske Gaader mere og mere har formet sig som rent æsthetiske eller literære Spørgsmaal, at de efterhvert har faaet mindre Livsinteresse, men har begrænset sig til Spørgsmaal om, hvad Forfatteren Henrik Ibsen kan have havt til Hensigt at sige med denne eller hin specielle Fremstilling.

Ibsens Digtning har nemlig efterhaanden mere og mere draget sig ud af Forbindelsen med det virkelige Liv, slig som det leves af de Mennesker, som endnu har fast Bund under Fødderne, hvis Liv endnu staar i nøiere Forbindelse, positivt eller negativt, med de virkelige Livsinteresser, materielle eller aandelige (Anonym 1892c).

Anmelderen finner at skuespillet preges av en strid mellom symbolet og den realistiske fremstillingen. Personene er konstruerte og besynderlige, og fire av dem må betegnes som abnorme – det gjelder de tre damene og byggmesteren selv. På den annen side er symbolikken fordunklet av trekk som dels gjør krav på patologisk og dels på psykologisk interesse, og dermed oppstår det ikke noen helhetlig virkning. Det etableres en motsetning mellom en «skranten» og en «robust» samvittighet. Han som tynges av den skrantne samvittigheten, går til grunne, mens vi ikke får vite hva som vil skje med hun som er robust. Kritikeren undrer seg på hvordan denne typen samvittighet vil ta seg ut i full utfoldelse: «Kanske Ibsen skulde ville vise os det i et kommende Drama? Synderlig af Samvittighed synes der ikke at skulle blive igjen i den» (Anonym 1892c).

I Dagbladet innleder Henrik Jæger sin anmeldelse (i to deler 27. og 30. desember) med å slå fast at virkelighetspreget i Ibsens samtidsskuespill, om man ser bort fra Fruen fra havet med den fremmede mannen, aldri har vært så svakt som i Bygmester Solness. Man undrer seg over at Ragnar ikke kan begynne for seg selv uten Solness’ godkjennelse, man finner det påfallende at byggmesteren selv skal henge kransen om tårnspiret, og man stusser over at Hilde presser ham til det. For Jæger er ikke dette grunnlag for kritikk, men det er elementer som røper et fremmed tegnspråk, «rige Skatte af allegorisk Dybsind». Det innebærer at tolkning er nødvendig. Det er fremsatt en del forslag, men denne anmelderen finner ingen av dem helt tilfredsstillende. Man bør se dette verket i sammenheng med Ibsens tidligere diktning. Den handler om «den gjærende Overgangstid hvori vi lever, med Perspektiv ud mod den gryende Fremtid, som Ibsen drømmer om» . Hans personer gjennomlever en opprivende kamp i sitt indre mellom fortidens rester og fremtidens spirer. Halvard Solness er overgangstidens mann, med skranten samvittighet overfor fortiden og med frykt når det gjelder ungdommen, som bærer fremtiden i seg: «Fortid og Fremtid, de to kjempende Magter, har begge tat legemlig Skikkelse. Den ene er hans Hustru, den anden Hilde» (Jæger 1892, 27/12). Byggmesteren er en ekte ibsensk egoist. Liksom konsul Bernick i Samfundets støtter og grosserer Werle i Vildanden ofrer han hensynsløst andre menneskers lykke for selv å vinne frem, men Solness erkjenner at han må betale en pris for sin hensynsløshet. Hilde, «den mest positive Skikkelse, Ibsen har tegnet», oppleves av Solness som «en gryende Dag» – hun gir ham styrke og tro på seg selv, slik at han når toppen, men faller i neste øyeblikk, som i en gresk tragedie.

En Digter, der kan skrive et Stykke som «Bygmester Solness», har ingen Grund til at frygte Ungdommen; thi han er selv – trods sine 64 Aar – i Pagt med det friskeste og bedste i denne Ungdom, skuende længer frem end de fleste, i sin Tænkning ragende højt op over alle i sin Kunst. […] Hildes Digter er Ungdommens Digter (Jæger 1892, 30/12).

Med sine to bøker om Ibsens liv og diktning kunne Henrik Jæger uttale seg med en viss vekt om det nye skuespillet. Det samme kan man si om Georg Brandes, tidens mest berømte kritiker, som leverte et bidrag i Verdens Gang 28. desember, dagen etter Jægers første artikkel i Dagbladet. Der skriver Brandes at Bygmester Solness er et verk som skaper gjenklang i sinnet. Etter første gangs lesning leser man det om igjen, med stigende beundring: «Udadleligt i sin Kunst, dybt og rigt i sit Sindbilledsprog, det er de Ord, der først kommer En paa Læben – og greben, uden at være rørt eller blødgjort, giver man sig til at ruge og gruble over sit Indtryk» (G. Brandes 1892). I spørsmålet om kunstnerisk metode, om dikteren denne gangen hengir seg til symbolikk og allegori, eller om han vil skildre personer i en ramme av levende liv, inntar Brandes et mellomstandpunkt: «Hvad Ibsen her i virkelige Skikkelsers Historie og i halvt allegorisk Form har villet give, det er en fremragende, men aldrende Kunstners Tragedie.» Anmelderen markerer uenighet med sin yngre landsmann Herman Bang: «Et egentligt Geni er Bygmester Solness ikke.» Han har nok geniets erotiske appell til kvinner, og han er tilstrekkelig egenkjærlig, men det han mangler, er et markert kunstnerisk program. På den ene siden er han brutal av natur, men på den andre siden preges han av en sykelig utviklet moralsk selvkritikk. Så ankommer Hilde, og hennes oppgave blir å stive opp den nokså motløse Solness. Slik Brandes ser det, foregår hele dramaet i virkeligheten mellom de to. Hustruen Alines rolle er bare å være hindring: «Lyset kommer fra Hilde og denne Kvindeskikkelse overstraaler ved sin Ejendommelighed, Friskhed og Glans alle Kvindeskikkelser i den samtidige Literatur.» Hun virker på en gang naturlig og overnaturlig. Man har strides om de senere årenes Ibsen kan kalles naturalist eller symbolist, skriver Brandes videre:

Den Slags Stikord have sjeldent stort paa sig, men paa Ibsen passe de i ethvert Tilfælde mindst. Hos ham har nu i en Snes Aar eller mere Naturalisme og Symbolisme trivedes godt i Forening. Modsætningerne i hans Natur drive ham til Virkelighedstroskab og Mystik. – Fordi hans Væsen og hans Skuespil er rige paa Gaader og Hemmeligheder tvinges han (for at forstaas) til Brugen af stærke Betoninger, Gjentagelser, betegnende Yndlingstalemaader, kort sagt til en vis næsten grov Tydelighed. Og skjønt hans Væsen og hans Poesi er virkelighedskjære, er han dog Digter og Grubler nok til stadigt at underlægge den Virkelighed, han fremstiller, en dybere Tolkning (G. Brandes 1892).

Neppe noen gang tidligere hadde Brandes vært mer rosende og mer veltalende i sin vurdering av et Ibsen-skuespill.

I et innlegg i Aftenposten 4. januar 1893 opponerer forfatteren Theodor Caspari mot anmelderen Kristofer Randers’ syn på Bygmester Solness. Randers hadde skrevet at skuespillet måtte betraktes som et selvoppgjør. Caspari kan nok dele den oppfatningen at dikteren foretar et oppgjør, men det sentrale kan ikke være noe annet enn byggmesterens ekteskapelige forhold på den ene siden og hans forhold til Hilde Wangel på den andre. Det må altså kalles et ekteskapsdrama, det samme som flere av dikterens tidligere skuespill hadde vært. Hilde kan sees som en ny Rebekka West eller Regine Engstrand. Det Hilde krever av Solness, er at han skal slå en strek over ekteskapet. Det kongeriket hun taler om, er ifølge Caspari den frie kjærligheten. Slik Solness fremstilles, er dette umulig for ham, men Hilde, ungdommens representant, er «det kommende moderne Samfunds Enfant terrible», slik skribenten tolker Ibsen. Dramatikerens lange, bitre kamp mot det bestående samfunnet har her utkrystallisert seg i en kritikk av det borgerlige ekteskapet (Caspari 1893).

Aftenpostens redaksjon hadde plass til flere bidrag om Bygmester Solness. Dagen etter Casparis’ innlegg fikk Bredo Morgenstierne slippe til med sin oppfatning. Det var ikke uvanlig at et nytt skuespill av Ibsen kunne skape meningsutveksling, skriver Morgenstierne, men denne gangen kunne man notere særlig stor uenighet om hva dikteren hadde ment å si. Var det en selvbekjennelse med tilbakeblikk, kunne det være et Bjørnson-portrett, burde det oppfattes som en geniets tragedie, eller var det best å lese det som et angrep på ekteskapet som institusjon? Uenigheten kunne tyde på idérikdom, slik at så å si enhver leser kunne finne sitt favoritt-tema igjen i teksten, men sammenlignet med dramaet selv forekommer de ulike forslagene nokså spinkle. Ibsens senere skuespill er blitt i stigende grad dunkle og gåtefulle, og det er ikke nødvendigvis til deres fordel som diktning, mener Morgenstierne. Han ser det som en vesentlig mangel ved et diktverk «at dets dybeste Tanker og inderste Mening ikke blot er utilgjængelig for den større Almenhed, men endog tvivlsom og yderst problematisk for den snævreste Kreds af dem, der fremfor andre skulde have Forudsætningerne for at lodde Digterens Tankedyb» . Styrken ved Ibsens tidligere skuespill har etter Morgenstiernes mening vært at de har gitt illusjon av virkelighet, mens de samtidig har hatt en «medtonende Understreng» som har ledet leseren inn i en dypere tankeverden. På dette punktet betegner Bygmester Solness etter skribentens vurdering et tilbakeskritt. Bipersonene er i liten grad individualiserte, og Solness og Hilde «synes at tilhøre en anden Verden end den, hvori vi færdes» (Morgenstierne 1893, 5/1). Kanskje vil man lettere tro på dem når man ser dem på scenen, siden abstraksjonene da til en viss grad transformeres til inkarnasjoner. Med et sideblikk til Casparis tolkning reserverer Morgenstierne seg mot den lesningen at Ibsen liksom Solness skulle betrakte Hilde som «en gryende dag» (HIS 9, ), som et trinn av utviklingen mot frie kjærlighetsforbindelser. At byggmesteren til slutt styrter til jorden, peker knapt mot en utopisk løsning.

I Nyt Tidsskrift ble Bygmester Solness anmeldt av Christoffer Brinchmann, som egentlig var fast anmelder i Dagbladet fra 1889 av. Han mener at skuespillet viser seg å være bygget på «en stigende gjensidig suggestion eller vilje-overføring mellem to og blot to mennesker, der tillige begge er sterkt udviklede individualiteter» (Brinchmann 1893, 273). De øvrige personene har ingen annen funksjon enn å støtte opp om hovedhandlingen. Byggmesteren har relasjoner til alle de andre personene, og dramaet bærer hans navn som sin tittel, men det er Hilde som fremstår som det handlingsdrivende elementet i kjærlighetsforholdet mellom de to. Halvard Solness synes å være syk på sinnet, «udhulet af tvil og hemmelig rædsel, der som uregjerlige magter strides om herredømmet over hans vilje» . I den lange samtalen mellom de to hovedpersonene i annen akt, «stykkets centrum i egentligste forstand», skjer det ifølge Brinchmann en avgjørende vending i Solness’ følelser:

Solness [har] trukket forhænget helt tilside for det gruværdige drama, der i hans personligheds allerhelligste opføres af «troldet» og «dævlerne»; og ved Hildes trolige bistand vokser dette til et helt middelaldersk mysterium, hvor der viser sig egte allegoriske moralitates som «lykken», «det umulige», «ungdommen» og «gjengjældelsen», «skranten samvittighed» og «robust samvittighed» foruden en flok vikinger med ranede kvinder. Ved mysteriespillets gjenoptagelse inde i stykkets tredje akt kompleteres denne personliste med selve Vorherre – «Han» (Brinchmann 1893, 274–75).

Enkelte har funnet den lange dialogen i annen akt nokså stillestående, men for Brinchmann er den mesterlig anlagt. For eksempel har replikkene om vikingene og deres kvinnerov (HIS 9, 324–25) en så brennende fart at den ene personen ustanselig tar ordet ut av munnen på den andre.

Også Brinchmann stiller spørsmålet om dette skuespillets forhold til de aktuelle skoleretningene realisme og symbolisme. Det ville være like galt å underkjenne det realistiske i dramaet som å gjøre seg blind for den symbolikken som alltid vil prege et genuint diktverk og følgelig legger tyngden også i denne boken. Denne anmelderen stiller seg helt på Georg Brandes’ side i dette spørsmålet. Ibsen er hverken realist (naturalist) eller symbolist – han er dikter. Det finnes ingen samfunnsoppfatning i verket, og heller ingen sosialetikk. Dets moralsfære er helt og holdent individualistisk. Brinchmann knytter denne holdningen særlig til Hilde-skikkelsen. Hun er som en rovfugl og handler i full frihet, hinsides begrepene godt og ondt. Enkelte vil finne innflytelse og lån fra Nietzsche, men å tenke i slike baner «vilde røbe en fra den skolastiske filologi stammende pedantisme, som endnu gaar igjen i saa mangen fortolkning af samtidig spontant fremtrædende varieteter paa samme aandige jordbund» . Anmelderen noterer at Bygmester Solness har gitt opphav til en livlig diskusjon, til tross for at boken er ulidenskapelig skrevet og holder god avstand til døgnets strid. Når den har ført til så mange engasjerte innlegg, skyldes det trolig «dens store kunstneriske kraft» (Brinchmann 1893, 279–80).

Ikke minst var skuespillets fremstilling av de tre kvinneskikkelsene gjenstand for debatt. I midten av januar 1893 holdt Ragna Nielsen, formann i Norsk Kvindesagsforening, et foredrag i Det Norske Studentersamfunds lokale om «Kvinderne i ‹Bygmester Solness›». Foredraget ble samme år trykt i Kvinden og Samfundet : Maanedsblad for Dansk Kvindesamfund. Foredragsholderen oppfatter de tre kvinnefigurene «som i en Sum hele Kvindekønnets Fornedrelse og Forkvakling, men ogsaa Løftet og Haabet om Oprejsning» (R. Nielsen 1893, 53). Ibsen hadde her holdt en preken til kvinnene så veldig at man måtte ønske at alle kvinner ville høre og forstå den. Mange vil se skuespillet som et drama om geniet, men for Nielsen handler det først og fremst om mannen i hans forhold til kvinnen. Kaja og Aline er to varianter av kvinnene som de har vært og til dels fremdeles er. De har ikke lært å forstå sitt eget verd og sin egen natur, og derfor er de på hver sin måte avhengig av mannen. Dette var en gang oppfattet som kvintessensen av all sann kvinnelighet, og den ble priset av dikterne, men Ibsen ser det på en helt annen måte. Kaja har ikke noe selvstendig åndelig liv. Alt hun kan, er å tilbe mannen. Aline har fått morsinstinktene stanset i veksten. Nå er hennes fremste egenskap skinnsyke, og det er med god grunn, men det som gjør at man ikke har sympati med henne, er hennes svakhet og hennes feighet. Nielsen ser disse to personene som fortidens kvinner. Fremtiden og håpet er knyttet til Hilde: «Har der nogensinde i nogen Literatur været beskrevet et friskere, sødere, morsommere, naturligere, dejligere Pigebarn end Hilde?» (1893, 61). Det den unge kvinnen sier og er, gjenspeiler hennes status som bilde på fremtidens kvinne, og det må oppfattes symbolsk. Tok man det mer bokstavelig, ville hun bli redusert til en pågående frøken Wangel, en som har til hensikt å inngå i et kjærlighetsforhold til byggmesteren. Da ville hun være «bare en almindelig Bohemefigur» (1893, 64). Nielsen finner ikke noe i Ibsens diktning som berettiger en slik tolkning.

Ragna Nielsens forståelse av Hilde-skikkelsen ble ikke stående uimotsagt. Anna Rogstad, formann i Kristiania Lærerindeforening, holdt i begynnelsen av mars 1893 et foredrag i Kvindestemmeretsklubben hvor hun drøftet oppfatningen av Hilde Wangel. Rogstad hadde ikke oppfattet Hilde symbolsk, og dermed måtte hun sees som bohemkvinnen. Hun valgte å bruke betegnelsene kokette og rovfugl – ord som er anvendt i stykkets dialog – til å sette farve på denne personen. Hildes kokettering kommer ifølge Rogstad klarere og klarere til uttrykk i løpet av handlingen. (Foredraget er ikke trykt, men kort referert i Løken 1893, 72–73.)

I et tredje foredrag, holdt for en innbudt krets i foredragsholder Olaug Løkens hjem og trykt i Nylænde : tidsskrift udgivet af Norsk kvindesagsforening 15. mars, fremstilles ikke Hilde som en symbolsk figur eller som en fordervet kokette, men ganske enkelt som «den romantiske unge pige, som med hodet fuldt af overspændte idéer og vilde, forvovne fantasier skrider ind og gjør ugagn selv hos besindige mænd» (Løken 1893, 73). Som ibsensk scenefigur er hun litt i slekt med Nora og Hedvig, men mer av en eventyrerske. Hun irettesetter byggmesteren som ikke vil godkjenne Ragnar Broviks tegninger, noe som gjør henne bedrøvet. Dette tyder ikke på noe kjærlighetsforhold, men viser at hun ønsker å se Solness stor, det vil si sjenerøs. Det sanselige betyr ikke noe vesentlig for henne, derimot drømmer hun om det eventyrlige. Det er grunnen til at hun vil se ham klatre opp og henge kransen på tårnspiret.

Også i Danmark var det stor interesse for hva Ibsen ville utgi etter at han hadde slått seg ned i sitt fedreland. Den første anmeldelsen av Bygmester Solness var anonym og ble trykt i Dannebrog 15. desember 1892. Hedda Gabler hadde vært en skuffelse, ifølge anmelderen, og det nye stykket ville «endnu stærkere virke som et Modsigelsens Tegn». Man hadde fått et nytt mystisk eller symbolsk skuespill uten noen ledende grunntanke. På scenen ville det trolig bli av stor og gripende virkning, siden det inneholder stigende effekter og en dialog med mange tilspissede replikker, men som leser måtte man spørre seg om personene er levende mennesker og ikke symbolske abstraksjoner. Etter et lengre handlingsreferat ender anmelderen med å se frem til en oppførelse ved Det kongelige Theater i København (Anonym 1892e).

I Politiken ble stykket anmeldt 22. desember av Edvard Brandes, som var meget positiv: «Det er et Mesterværk. Kun af denne ene Mand, allerede højt tilaars og tilhørende et lille Folk, skrives der et saadant Skuespil, hvor den fuldkomneste Kunst forener sig med et ejendommeligt Dybsind.» Brandes er ikke med på at det er et skuespill om geniet, som Herman Bang hadde ment, eller om alderdommen, som andre hadde skrevet:

Nej, Bygmester Solness handler om de Mænd, der, skønt ikke unge længer, dog endnu ikke faldt til Ro i Alderdommens Resignation – som ikke tør haabe, men heller ikke vil opgive – som nu maa tælle med Maaneder, hvor de før regnede med Aar – som føler den faste Grund, hvorfra man stiger tilvejrs svigte under deres Fødder og dog med en vis Ret ikke mener sig saa aflægs, at de bør vige Pladsen for Ungdommen, for Bærerne af den nye Fane (E. Brandes 1892).

Den ikke lenger unge Halvard Solness kan i første akt forekomme bestemt og sikker i sin avvisning av gamle Broviks forbønn for sin sønn Ragnar, men i samtalen med huslegen viser han seg som en svekket mann. Han er i tvil om sin mentale tilstand, og han frykter ungdommens utålmodighet. Så trer den unge Hilde inn på scenen: «En mere fortryllende Skabning har Ibsen, den erfarne Kvindekender, ikke skabt. Der maa være som Sang og Latter i Luften fra det Øjeblik hun staar i Stuen.» Brandes er begeistret i sin karakteristikk av den unge, vitale og hensynsløst ærlige piken som kommer og gjør krav på de godene som hun hevder er lovet henne av byggmesteren ti år tidligere. Han peker på at Bygmester Solness er komponert på en annen måte enn de fleste av Ibsens skuespill. Dette dramaet består av en eneste lang samtale mellom Solness og Hilde, hvor de andre personene kommer inn som avbrytelser på en slik måte at de bare driver denne samtalen videre helt til avslutningen. Det kan nok finnes trekk som man stusser over. Anmelderen nevner blant annet de tre tomme barneværelsene som også skal være med i det nye huset. Han synes dessuten at det er påfallende at ektefellene ikke er i stand til å tale ut med hverandre. Dette er likevel ikke slikt som hindrer tilegnelsen. Enkelte anmeldere har skrevet at Ibsen denne gangen uttrykker seg mer symbolsk enn han ellers gjør. Brandes er ikke enig. Etter hans syn betyr ikke ordene i dialogen noe annet enn det de sier: «Men Ibsen tager Menneskene i den højeste Aktion, og han sammentrænger i én Scene, hvad der leves i Maaneder og Aar. Dette er hans store og skønne Kunst: i hans Skuespil kan Mennesker genleve skæbnesvangre Afsnit af deres eget Liv» (E. Brandes 1892).

Like etter at denne anmeldelsen stod på trykk, sendte Edvard Brandes et brev til Ibsen, som straks kvitterte med et brev tilbake, datert 27. desember 1892. Han takker for Brandes’ «venlige linjer», og forteller at han hadde bebreidet seg selv at han ikke straks etter anmeldelsens offentliggjørelse hadde takket «for den så overordentlig elskværdige måde, hvorpå De har anmeldt mit nye skuespil». Brandes’ omtaler av hans verk hadde Ibsen alltid tillagt stor betydning: «Og just dennegang lå det mig særlig på hjerte at få de skildrede personer rigtig tydede og belyste og navnlig at få deres egenskab af virkelighedsmennesker hævdet, således som De har gjort det.»

Forfatteren Sophus Schandorphs anmeldelse i København-avisen Illustreret Tidende 1. januar 1893 gir uttrykk for stor respekt for dramatikeren Henrik Ibsen: «Er der noget, som du ikke forstaar, er det sandsynligere, at det er din Fejl end Digterens». Schandorph beundrer især dialogen i stykket, og «den logiske Jærnhaand, hvormed Digteren fortætter og sammentrænger: alt hænger sammen som Ringene i en Kæde» . Andre dramatikere kan nok fremstille et mer utvidet synsfelt, og Ibsen selv har gjort det i De unges Forbund, men i Bygmester Solness oppnår han ved hjelp av en rettlinjet komposisjon den samme sterke virkningen som i Gengangere. Han får oss til å tro på skikkelsene, selv om de ikke blir allsidig belyst. Hilde Wangels plutselige ankomst ser anmelderen som «egentlig Stykkets ‹ clou›» . Det er en entré totalt annerledes enn den som var ventet av sammenhengen. Dette med «Trold og Dævler» både i Solness og i Hilde beskriver Schandorph som «Magnetisme i det erotiske», og dette er noe Ibsen er en mester i å gi et overbevisende bilde av. Solness er nok den sterke i forhold til de øvrige personene, men Hilde er den aller sterkeste. Det er hennes troll som seirer. «Ibsens Geni søger altid det problematiske, det gaadefulde, men ærlig, som han er i sin Kunst, giver han ingen konventionel eller triviel Løsning, han er uafhængig af alle gamle æstetiske Dogmer, af hvilke et af de værste er det om ‹den poetiske Retfærdighed›.» Han er lik William Shakespeare i det at det er psykologiske konflikter som utspilles, ikke idékonflikter, slik det gjerne var hos dramatikere som tok sitt utgangspunkt i oldtidens tragediebegrep (Schandorph 1893).

I januarnummeret av Tilskueren 1893 står Valdemar Vedels anmeldelse på trykk. Vedel ser verket som et dikt om storheten og alderen. «Det er den gamle Kæmper, som ser tilbage over sin lange Arbejdsdag og maaler, hvad der er vundet, mod alt, hvad det har kostet» (Vedel 1893, 66). Og mens han føler seg sårbar for angrep fra de unge, kommer Hilde Wangel som inkarnasjonen av den glade og hensynsløse ungdommen som Solness egentlig lengter etter. Anmelderen ser Rebekka West i Rosmersholm som en forløper, også hun med bakgrunn nord i landet, og med et begjær som peker mot sprengning av et dysfunksjonelt ekteskap. Komposisjonen er omhyggelig utformet. Et motiv som husbrannen er flettet inn i dialogen, først som hentydninger, senere som fortelling om ytre forløp, videre som et anliggende for byggmesterens sårbare samvittighet, og deretter som Alines minne om sin spesielle opplevelse av det hele: «Og med lydhør Sikkerhed spiller den forfarne Teaterdigter paa Tilskuersjælens Instrument. Han fanger og spænder, han forbereder os, uden at vi aner det, han under os Pusterum og giver os Afveksling, naar det tiltrænges, han ved, hvordan Scenerne staar godt til hinanden» (1893, 68–69). Vedel har noen få innvendinger som gjelder den ytre handlingen. Noe av motiveringen kan forekomme kunstig: Var tilintetgjørelsen av Alines barndomshjem den eneste måten man kunne forklare byggmesterens heldige karrierestart på? Var hans attestasjon av Ragnars tegninger strengt tatt en forutsetning for dennes selvstendiggjøring som arkitekt? Anmelderen antyder at man på disse punktene kan se hvordan Ibsens alder begynner å merkes. Men mye er mesterlig gjort, for eksempel byggmesterens autoritet utad, den unge Hildes entré og hennes suggererende virkning på Solness’ viljesliv, og fremstillingen av det indre trollet som synes å rope på det umulige. Kanskje man kan lese skuespillet som en fortrolig meddelelse fra Ibsen selv?

Det føler sagtens enhver, at vi denne Gang kommer den store tavse nærmere end tidligere. Det er, som om den Utilgængelighed, hvori den stærke Mand har indesluttet sig, nu, da Alderen nærmer sig, har følt Trang til at aabne sig lidt; som om Bogen selv var noget af den samme Alderdomssvaghed, som naar Bygmester Solness i Stykket aabner sig for Lægen. Og denne vage Fornemmelse af, at Digteren betror sig til os, lægger sin særlige Charme over dette Værk (Vedel 1893, 74).

Det er etter Vedels mening tale om en sjelelig musikalsk virkning, som egentlig beror på «det dobbeltbundede i Tonen og de videre Stemninger og Tankesyn, der fødes mellem Linjerne og ud af de symbolsk klingende Billedudtryk, – dem den gamle Overmystifaks ynder» (1893, 74).

Den svenske kritikeren Carl David af Wirsén, som anmeldte Bygmester Solness i Vårt Land i Stockholm 23. desember 1892 (og som i 1901 innlemmet anmeldelsen i sin samling Kritiker), er innledningsvis positiv når det gjelder Ibsens evne både til å gjengi på en meget naturtro måte livets minste detaljer og skiftninger, og til å gjøre de samme detaljene og skiftningene mer og mer symbolske, slik at de kommer til å bety noe annet og mer enn hva ordene i seg selv uttrykker. Samtidig finner anmelderen det problematisk at denne symbolikken gjøres så mangetydig og vanskelig forståelig som mulig. Han mistenker dikteren for å glede seg over forvirringen som oppstår blant leserne – hvordan den ene mener å ha funnet én løsning på gåtene, og den andre har kommet frem til en helt annen, mens han selv med et dystert smil hever seg over enhver tilbøyelighet til å røpe løsningsordet. Man kan saktens beundre Ibsens skuespill, men det gjelder dialogen og enkelte lynblink som gir innsikt i menneskelivets hemmelige steder; man vet aldri hvor man har ham i hovedpunktene. Det blir ofte en slags rebusdiktning som har til hensikt å fremkalle de mest forskjellige tolkningsforsøk, og dette er ikke noe denne anmelderen tiltales av.

Ifølge Wirsén må man gå ut fra at alt i dette skuespillet er symbolsk, og dermed bør man ikke utelukke at det er dypsindig. Særlig kan man ikke se bort fra at Solness er dypsindig i sine fantastiske selvbekjennelser overfor Hilde når han nevner de vesenene han har mottatt hjelp av for å lykkes. Han har nemlig ikke av egen kraft maktet å fremme sin karriere – det har vært hjelpere og tjenere med i bildet, krefter som han i sitt indre har ropt iherdig på. «Detta står på gränsen till vansinne, och Solness’ egoism har varit så stor, att den fört honom nära den galenskap, i hvilken väsendet, som pockat på sin egen rätt, brister sönder» (Wirsén 1901, 113). Likevel kan det finnes en brutal sannhet i disse bekjennelsene. Verre er det med Hilde, som er sterkere enn Solness, og fullstendig fri i sitt opprør mot sed og skikk. Hun er sympatisk skildret, men ikke godt motivert i sin fatale vilje som driver den svimle byggmesteren opp i tårnet. Symbolikken i dette oppfatter anmelderen som et krav om at Solness skal overvinne sin sjelelige svakhet og stå på uten å være redd for følgene. Skuespillet er uten tvil bemerkelsesverdig, mener Wirsén, men han avslutter med et synspunkt som har sammenheng med hans generelt kritiske holdning til Ibsens samtidsskuespill:

man häpnar, som alltid i hans verk, öfver massor af små, fina, stundom mefistofeliska antydningar och iakttagelser. Men en konst, som är så beskaffad, att den alltigenom är «konstig», en konst i hvilken man oupphörligt måste under de läsbara orden inskjuta dolda andemeningar, blifver dock icke längre konst af sund och stor beskaffenhet (Wirsén 1901, 114).

I Nordisk Tidskrift hevder anmelderen Georg Göthe at Ibsens nye skuespill ikke betegner en ny fase i hans diktning. Man finner den samme spenningen, den samme dyktige sceniske rammen, den samme mesterlige dialogen, den samme nøkterne prosaen og utsvevende fantastikken som i de tre foregående stykkene. Hovedfiguren fremstår som en underlig egoist, men han er samtidig skildret med mye menneskelig varme, betenkt over det hellet han har hatt, og engstelig for gjengjeldelsen. Til ham kommer Hilde Wangel, «dramats gåtfullaste figur», med krav om å få innfridd løfter han (kanskje) har gitt henne som liten pike. Ifølge Göthe er dialogen så full av antydninger og tvetydigheter at handlingen vanskelig lar seg referere. Det er flere scener og replikker som ikke kan leses i bokstavelig forstand på grunn av alt som virker underforstått eller symbolsk: «Men i hvilken grad figurerna äro verkliga lefvande väsen, och i hvilken grad de äro symboler, och hvad denna symbolik egentligen vill säga oss, – ja därom har författaren lämnat åtminstone den här varande referenten i den beklagligaste okunnighet» (Göthe 1893, 154–55). Anmelderen finner videre en del elementer som det er vanskelig å tro på. Blant annet er historien om Alines ni dukker «för elak för att vara rättvis, och som psykologiskt drag är den för öfverdrifven för att kunna vara sann – den verkar som karikatyr» . Slik Hilde er fremstilt, forekommer hun «overklig, hon har ej heller som fantasifigur den förmåga att öfvertyga, tjusa eller gripa oss, som äfven de mest fantastiska väsen kunna hafva, när de äro skapelser af en verklig, lefvande skaldefantasi» . Göthe er forundret over at Ibsen, som tidligere kunne være både medrivende og overbevisende, nå etterlater oss kalde og uvillige. Han bruker store ord av typen «‹vidunderligt spændende›, ‹forfærdelig dejligt›, ‹det umulige›», men man kan stille spørsmål ved om de er noe annet enn «krampaktiga uttryck af skaldefantasiens öfveransträngning, att icke säga vanmakt!» Skribenten har fått med seg at Ibsens skuespilldiktning blir lest med stor begeistring lenger sør i Europa, men han tenker seg at det kan ha sammenheng med en i utlandet utbredt forestilling om «det gåtfulla nordiska lynnet» , slik at når kontinentale lesere eller tilskuere støter på noe de ikke helt fatter betydningen av, vil de kunne skrive det på dette lynnets konto. Anmeldelsen ender med følgende utbrudd: «Är det underligt, om en och annan mera nykter betraktare finner oss abnorma!» (Göthe 1893, 156–57).

Også i Svensk tidskrift i Uppsala ble det trykt en anmeldelse, skrevet av Edvard Alkman. Alkman har merket seg den utbredte oppfatningen at Ibsen nå har gått over til et nytt og siste stadium, symbolismen. Han viser til at det blant kritikerne er stor uenighet om hvordan symbolene skal utlegges, og dette gir skribenten en viss frimodighet til å delta i koret. Det tekniske hovedgrepet som benyttes i verket, er uopphørlige retrospektive dialoger, og slik belyses byggmesterens tidligere liv og hans egoisme, voksende maktstilling og økende skyldfølelse. Fra fortiden kommer Hilde Wangel, frisk og umiddelbar, med sin rovfuglnatur og sin sterke vilje, og i samtalene med Solness makter hun med sin hengivenhet å fylle ham med en vakker illusjon som gjør ham lykkelig igjen. Nå er det fremtiden, den «gryende dag», og ungdommens fascinasjon for «det umulige» som tar hele hans fantasi. Men illusjonen er skjebnesvanger, for den er i nær slekt med galskapen, og den fører til Solness’ fatale fall. Spørsmålet om den symbolske Ibsen kommenterer Alkman fra to synsvinkler, en historisk og en psykologisk. Historisk sett dreier det seg om det inntrykket at en symbolist er en (fransk) forfatter som ønsker å gjøre seg ubegripelig, og siden Ibsen nå var blitt så vanskelig tilgjengelig, måtte det være fordi han hadde sluttet seg til symbolistene. Dermed var det fritt frem ikke bare for symbolske, men også for allegoriske lesninger av Bygmester Solness. Psykologisk betraktet hadde det å gjøre med en rekke uvanlige motiver og ordvalg i dialogen: harper i luften, troll og djevler, tomme barneværelser, ni dukker, luftslott – ting som var uhørt i den såkalte realismens repertoar. Altså måtte dette være symboler, og dermed skulle det utlegges som gjenkjennelige erfaringer. Selv vil denne anmelderen tilstå at han har funnet en rekke symboler i skuespillet. Det er en dikter som har skapt dem, ikke en « mystifikatör» , og «de förekomma som poetiska skönhetsmärken öfverallt, där dessa skönhetsmärken äro önskvärda». Likevel vil han ikke se disse symbolene som Ibsens vektigste bidrag i skuespillet:

«den skildring af människa och människa, som han i stora och nya linier uppdragit, har gifvit mig så mycket att tänka på, att grubbla öfver, att drömma om, att den t. o. m. kunnat rycka min uppmärksamhet från ‹harporna i luften›» (Alkman 1893, 152).

Mottagelsen av Bygmester Solness i Norge, Danmark og Sverige i 1892 og 1893 viser minst like store motsetninger innen anmelderkorpset som når det gjaldt tidligere skuespill av Ibsen. Enkelte anmeldere innrømmer at de er usikre på hva dikteren har ment. Det kan ha sammenheng med at Ibsen denne gangen hadde tatt i bruk virkemidler som leserne ikke var fortrolige med. Det gjelder for eksempel uenigheten om hva som egentlig hadde skjedd i Lysanger ti år før nåtidshandlingen. Noe tilsvarende gjelder usikkerheten omkring byggmesterens forestilling om sin egen makt over sine omgivelser. Den dominerende uenigheten dreide seg om symbolbruken. Var dikteren blitt symbolist, eller skulle hans personfremstillinger oppfattes bokstavelig som bilder av levende mennesker? På dette punktet dekker kritikernes oppfatninger så å si hele bredden av mulige posisjoner, fra påstander om at verket omtrent ikke inneholdt annet enn dunkel symbolikk (Alfred Sinding-Larsen og Carl David af Wirsén), at det må leses som et allegorisk selvoppgjør (Kristofer Randers), at det er om virkelige skikkelser i halvt allegorisk form (Georg Brandes), til at det er diktning om virkelige mennesker i konsentrert kunstnerisk form (Edvard Brandes). De kvinnelige kritikerne er særlig opptatt av Hilde Wangel, og de er sterkt uenige om hun er et strålende forbilde for unge kvinner (Ragna Nielsen), en fordervet kokette (Anna Rogstad) eller en romantisk eventyrerske (Olaug Løken).

Også i den generelle vurderingen, om dette kunne sies å være verdifull dramatikk, var oppfatningene nokså delte. Her var en del kritikere med fotfeste i et fortersket realismebegrep frustrert over det de mente var en beklagelig avstand mellom personene i skuespillet og menneskene i det virkelige liv (den anonyme anmelderen i Bergens Aftenblad og Bredo Morgenstierne), mens andre berømmet Ibsens evne til å skape en levende og dramatisk virkningsfull dialog (Chrisoffer Brinchmann, Sophus Schandorph, Valdemar Vedel og Edvard Alkman). På tross av en del misnøye med uklare symboler og gåtefulle uttrykk er totalinntrykket av mottagelsen overveiende positivt.

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

[1893]. Baumeister Solness : Schauspiel in drei Akten. Deutsch von Paul Herrmann. Halle, Otto Hendel. 136 s. (Bibliothek der Gesamtlitteratur des In- und Auslandes, 643–44)

[1893]. Baumeister Solness : Schauspiel in drei Aufzügen. Deutsch von Sigurd Ibsen. Einzige vom Verfasser autorisierte deutsche Ausgabe. Leipzig, Reclam. 92 s. (Universal-Bibliothek, 3026)

[1893]. Gesammelte Werke, 4. Leipzig, Reclam. 95, 136, 99, 99, 92 s. Inneholder bl.a. Baumeister Solness, overs. av Sigurd Ibsen

[1893]. Sčastlivec : (Stroitel’ Sol’nes). Perevod s datskago P. Ganzen [overs. fra dansk av P. Hansen]. S. Peterburg, J. Bermana. 117 s. (Evropejskaja biblioteka, 1)

1893. Baumeister Solness : Schauspiel in drei Akten. Übersetzt von Victor Ottmann. Berlin, M. Heffe. 100 s. (Bibliothek moderner Dramen, 1)

1893. Baumeister Solness : Schauspiel in drei Aufzügen. Deutsch von Sigurd Ibsen. Einzige vom Verfasser autorisierte deutsche Ausgabe. Berlin, S. Fischer. 124 s.

1893. Il costruttore Solness : dramma in tre atti. Versione in italiano del prof. Paolo Rindler ed Enrico Polese Santarnecci [italiensk overs. ved Paolo Rindler og Enrico Polese Santarnecchi]. Milano, M. Kantorowicz. 104 s. (Biblioteca Ibsen, 4)

1893. The master builder : a drama in three acts. Translated from the Norwegian by Jno. W. Arctander. Minneapolis, Kriedt. 160 s.

1893. The master builder : a play in three acts. Translated from the Norwegian by Edmund Gosse and William Archer. London, Heinemann. 227 s.

1893. The master builder : a play in three acts. Translated from the Norwegian by Edmund Gosse and William Archer, new edition with a bibliographical note by Edmund Gosse and an appendix for critics by William Archer. London, Heinemann. XI, 256 s.

1893. Solness le constructeur : drame en trois actes. Traduit par M. Prozor. Paris, A. Savine. 275 s.

1897. Sobranie sočinenij, 5. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. LVI, 335 s. Inneholder bl.a. Stroitel’ Sol’nes, overs. av O. Naumova

1898. Il costruttore Solness : dramma in tre atti. Traduzione del prof. Paolo Rindler ed Enrico Polese Santarnecci [overs. ved Paolo Rindler og Enrico Polese Santarnecchi]. Milano, Fratelli Treves. 104 s. (Teatro straniero, 76)

1898. Wybór dramatów. Przełoźyła i wstępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning ved Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewentala. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Budowniczy Solness

1899. Solness le constructeur : drame en trois actes. Traduit par M. Prozor. Nouvelle éd. Paris, Perrin. 275 s.

[1900]. The master builder : a play in three acts. Translated from the Norwegian by Edmund Gosse and William Archer. Boston, W.H. Baker. 203 s. (Ibsen’s plays)

1901. The master builder : a play in three acts. Translated from the Norwegian by Edmund Gosse and William Archer, new edition with an introduction by William Archer. London, Heinemann. XIX, 227 s.

1902. Halvard Solness : drama en tres actos. Barcelona, [s.n.]. 188 s. (Teatro antiguo y moderno, 1)

1902. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 8. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. LIV, 439 s. Inneholder bl.a. Baumeister Solness

[1904]. Stroitel’ Sol’nes : drama v trech dějstvijach. Perev. s datskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 112 s.

1904. Polnoe sobranie sočinenij, 7. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 368 s. Inneholder bl.a. Stroitel’ Sol’nes

[1905]. Stavitel Solness : činohra o třech dějstvích. Z norského přeložil Karel Kučera [overs. fra norsk av Karel Kučera]. V Praze, Nakladatelské družstvo máje. 167 s. (Divaldení knihovna majé, 22)

[1905]. Stavitel Solness : drama ve třech jednáních. Přeložil Hugo Kosterka [overs. av Hugo Kosterka]. V Praze, F. Šimáček. 112 s. (Moderní dramatika Henrika Ibsena)

PARODIER I SAMTIDEN

1895:

Guthrie, Thomas Anstey. «Pill-Doctor Herdal». New ed. The Pocket Ibsen, 155–208. Norsk oversettelse i Punchs Lomme-Ibsen, 1893, 89–124

Molander, Harald. «Kvacksalfvare Relling». Ibsen i västficksformat, 167–202 (jf. FU 9, V)

OPPFØRELSE

I god tid før Bygmester Solness var kommet ut, hadde Ibsen innledet forhandlinger med en del teaterledere. Enkelte hadde tatt kontakt så tidlig at det ikke kunne komme på tale å gjøre noen avtale. Det gjaldt for eksempel den svenske turnélederen Eric Zachrison, som allerede i mars 1892 hadde spurt Ibsen om det var mulig å få et løfte om tillatelse til å oppføre det nye skuespillet som han antok snart ville foreligge. Ibsen svarte i brev av 13. mars at han ikke aktet å inngå noen bindende forpliktelse i den retning. Skuespillet håpet han å kunne fullføre i løpet av den kommende sommeren. Det trakk ut med utgivelsen, men kontakten med teatrene måtte likevel ikke forsømmes. I et brev til Julius Elias datert 7. november 1892 opplyser Ibsen at han har overlatt til sin agent Felix Bloch Erben å forhandle med teatrene i Tyskland om oppførelser av den tyske versjonen. I et senere brev til Elias (3. desember) uttrykker Ibsen glede over at Elias deler hans oppfatning om at blant teatrene i Berlin var Lessing-Theater best i stand til å oppføre hans nye stykke.

Teatrene i Norden ser ut til å ha kommet i annen rekke denne gangen. Til sin forlegger Jacob Hegel hadde Ibsen i et brev av 10. november 1892 bemerket: «Ved det kgl. teater vil stykket udmærket godt kunne besættes.» Det var likevel hans vane å vente til boken var utgitt før han forhandlet med dette eller andre nordiske teatre. Samme dag som utgivelsen i København, 14. desember 1892, hadde Ørebladet en anonym anmeldelse. Skribenten var usikker på hvordan stykket ville virke på scenen. Det hadde lite handling og «bæres næsten helt og holdent af Hovedfigurens Personlighed, med en enkelt kvindelig Figur (Frøken Wangel) som sekunderende» . Likevel mente anmelderen at Københavns hovedscene hadde gode krefter til å besette disse rollene. Derfor var det grunn til å håpe at om ikke særlig lenge ville «hele Byen have Anledning til at se opført, hvad hele Byen for Øieblikket læser» (Anonym 1892a).

Allerede før skuespillet var utgitt, kunne Ibsen i sin regnskapsbok for 10. desember 1892 notere 1000 kroner på inntektssiden: «Honorar hos fru Lotten Dorsch og Eric Zachrison for eneret til i et år at spille ‹Bygmester Solness› i Sverige undtagen i Stockholm og Göteborg.» Den danske teaterlederen William Petersen hadde omtrent samtidig henvendt seg til Ibsen angående retten til å fremføre Bygmester Solness i Norge utenfor Kristiania og Bergen. Enighet ble oppnådd, og Ibsen kunne 17. desember føre nye 1000 kroner til inntekt: «Solgt til teaterdirektør William Petersen eneret for året 1893 til at opføre ‹Bygmester Solness› i de norske provinser» (NBO Ms.fol. 3222). Sjefen for Christiania Theater, Hans Schrøder, hadde også straks boken var utgitt, henvendt seg til Ibsen for å sikre teateret retten til å oppføre Bygmester Solness. Ibsen svarer i brev av 14. desember 1892 at han ikke tviler på at de vil komme til enighet: «Men jeg vilde dog helst forhandle mundtlig med Dem om sagen for at få forskellige enkeltheder bragt på det rene, hvilke for mig er af vægt.» I brev av 17. desember hadde Edvard Fallesen, teatersjef ved Det kongelige Theater i København, spurt Ibsen om han var villig til å overlate teateret retten til å oppføre Bygmester Solness «paa de i Forfatter-Regulativet af 13. Marts 1890 overfor originale danske Stykker foreskrevne Betingelser – de bedste, som Theatret kan byde Dem» (RAK 220, Kopibog nr. 86–87, innførsel 658). Ibsen svarte i brev av 19. desember 1892 at han selvsagt ville underkaste seg regulativets betingelser.

Den svenske teaterlederen og skuespilleren August Lindberg var også blant dem som i løpet av desember 1892 henvendte seg til Ibsen angående oppførelsesretten til det nye skuespillet. Han ville gjerne spille det i Stockholm og Göteborg. Ibsen gav ham retten til dette for 2000 kroner, hvorav halvparten skulle betales som forskudd og resten etter den femte oppførelsen. Retten til oppførelse av samme stykke i den svenske provinsen var altså solgt til Lotten Dorsch og Eric Zachrison. Imidlertid ble deres planlagte turné innstilt, og Lindberg fikk overta deres rettigheter ved å betale dem 500 kroner, som de allerede hadde betalt til Ibsen (jf. Lindberg 1943, 339–40). Med Lindbergs restbeløp på 500 kroner ville Ibsen ha en samlet inntekt på 3000 kroner for Lindbergs oppførelser av Bygmester Solness i Sverige. Tidlig i januar 1893 henvendte Lindberg seg på ny til Ibsen, denne gangen med spørsmål om det var mulig å få redusert restbeløpet. Ibsen svarte i brev av 6. januar 1893 at han måtte avslå Lindbergs anmodning, og han bad om en rask aksept av betingelsene. I motsatt fall ville han betrakte seg som ubundet og ha frie hender til å forhandle med andre svenske teatre. Ibsen skriver i det samme brevet at hans forretningsforbindelser nå har fått et slikt omfang at han har måttet legge om sin praksis, og kommer til å forlange honoraret innbetalt som forskudd før teaterdirektørene får retten til å oppføre hans skuespill. Det gjaldt ikke de store, faste teatrene som Christiania Theater og Det kongelige Theater. Dette hadde sin bakgrunn i erfaringer Ibsen hadde med enkelte omreisende teaterselskaper og andre mindre teatre.

Blant annet på grunn av en brann i Mindre Teatern i Göteborg 21. desember 1892 hadde Lindberg vanskeligheter med å reise et forskudd som det Ibsen ønsket, og måtte be om henstand med restbeløpet, men Ibsen var ikke ettergivende på dette punktet heller. I brev av 13. februar 1893 til August Lindberg skriver han at han på grunn av kjøp av obligasjoner står «næsten blottet for kontanter» og dessverre ikke kan etterkomme anmodningen om henstand. Med utsettelse av premieren på Bygmester Solness hadde heller ikke Lindberg kontanter (jf. Lindberg 1943, 337–40), og Ibsen måtte i brev av 3. mars vende seg til sin forlegger Jacob Hegel og be om å få sendt 1000 kroner. Begrunnelsen var forsinkelse i teatrenes innbetalinger: «Både Kristiania teater og direktør Lindberg bliver senere færdig med ‹Bygmester Solness› end oprindelig bestemt og dette bereder mig vanskeligheder.»

Fremdeles én måned senere, på tross av premiere i Göteborg 23. mars med i alt fem forestillinger, hadde Ibsen ikke fått sitt tilgodehavende hos Lindberg, som nå stod i ferd med å sette opp stykket i Stockholm. I en brysk tone sender Ibsen telegram 3. april 1893: «Jeg forbyder opførelsen i Stockholm formedelst Deres kontraktsbrudd. Påkalder i nødsfald bistand af norske statsministeren dersteds» . Det hjalp. Dagen etter kan han kvittere for 1000 kroner som han har mottatt av politiinspektør Fredrik Mossin i Kristiania på teaterdirektør August Lindbergs vegne (Lindberg 1943, 342). Lindberg hadde for øvrig ønsket å få lov til å oppføre Bygmester Solness også i København, og han bad om Ibsens samtykke til det, men Ibsen måtte i sitt svarbrev 6. april avslå dette. Skuespillet stod på Det kongelige Theaters repertoar, og det gikk fremdeles. Det var utenkelig at sjefen på dette teateret ville akseptere en slik konkurrerende oppførelse midt i sesongen.

Også i den danske provinsen var det interesse for å se Ibsens nye skuespill på scenen. I begynnelsen av januar 1893 hadde teaterdirektør Carl Henriksen henvendt seg til Ibsen med spørsmål om å få rett til å oppføre Bygmester Solness i Danmark utenom København. Ibsen henviste Henriksen i brev av 9. januar 1893 til August Larsen i Gyldendalske Boghandel.

Ved årsskiftet 1892/93 hadde Ibsen inngått kontrakter med omreisende teaterdirektører om oppførelser av Bygmester Solness, men når det gjaldt de større teatrene, hadde han bare fått i stand intensjonsavtaler om oppførelse ved Christiania Theater og Det kongelige Theater i København. Det kan se ut som det blant lederne for de toneangivende teatrene i de nordiske hovedstedene hersket en viss usikkerhet omkring det sceniske potensialet til det nye stykket, og at man ville vente og se hvor godt andre teatre lyktes med å oppføre det. Det kan også tenkes at Ibsens internasjonale berømmelse og hans status som ledende europeisk dramatiker etter hvert hadde gjort at det ikke lenger var noen selvfølge at hovedscenene i Norge og Danmark skulle være blant de første til å vise hans nye skuespill.

Den aller første offentlige fremførelsen av Bygmester Solness var ingen egentlig teaterpremiere. Det var Ibsens engelske forlegger William Heinemann som av rettighetsmessige grunner arrangerte en opplesning av stykket på norsk på Theatre Royal, Haymarket i London 7. desember 1892 kl. 10.00, med fire tilskuere i salen. Hans Brækstad, norsk konsul i London, leste rollen som Halvard Solness, Amy Haldane leste Aline Solness, Edmund Gosse leste doktor Herdal, fru Brækstad leste Kaja Fosli, William Heinemann leste Knut Brovik, og Elizabeth Robins leste Hilde Wangel (jf. Meyer 1971, 699).

Urpremieren på Bygmester Solness fant sted på Lessing-Theater i Berlin 19. januar 1893. Halvard Solness ble spilt av Emanuel Reicher, Aline av Marie Meyer, Kaja Fosli av Elise Sauer, Knut Brovik av Gustav Kober, Ragnar Brovik av Heinrich Prechtler, doktor Herdal av Ernst Horn og Hilde Wangel av Marie Reisenhofer.

I Adresseavisen 22. desember 1892 kunne de teaterinteresserte i Trondheim lese at teaterdirektør William Petersens selskap ville åpne sin hovedsesong annen juledag, og at den store nyheten gjaldt Ibsens Bygmester Solness, som ville bli innstudert etter jul. Tanken var at skuespillet skulle komme til oppførelse innen midten av januar. Til tredje akt hadde Petersen bestilt ny dekorasjon av Casinos teatermaler i København. Den 8. januar 1893 kunne samme avis informere om at det daglig ble holdt prøver på stykket. Man hadde tatt sikte på å oppføre stykket 11. januar, men det hadde vist seg umulig for dem som skulle spille de viktigste rollene, å få innstuderingen ferdig, slik at det måtte bli utsettelse i noen dager. Den 18. januar ble det opplyst i Adresseavisen at premieren var fastsatt til fredag 20. januar. Man hadde arbeidet med innstuderingen i en måneds tid, og det var anvendt all mulig flid og omhu for å kunne presentere stykket så korrekt som mulig. Den 19. januar bragte samme avis en annonse om at forestillingen ville finne sted dagen etter kl. 19.30, og da direktør Petersen ikke kjente til urpremieren på Lessing-Theater, ble det opplyst at «Trondhjems Theater er den første Scene i Verden, som opfører Stykket» (Anonym 1893j). Oppførelsen i Trondheim 20. januar 1893 var altså norgespremiere. Rollen som Halvard Solness ble spilt av Emil Warming, mens hans kone Amalie Warming spilte Aline Solness. Hilde Wangel ble spilt av Anna Petersen, doktor Herdal av Carl Hamann, Knut Brovik av Christian Møller, Ragnar Brovik av Georg Asmundsen og Kaja Fosli av Ellen Jacobsen.

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSENE

I flere av Kristiania-avisene kunne man de følgende dagene lese telegrammer med rapporter om både norske og tyske kritikeres vurderinger av oppførelsen og skuespillernes prestasjoner. Et privattelegram fra Berlin datert 19. januar til Verdens Gang og trykt i avisen 20. januar forteller at «Premieren gav Anledning til en saa stærk Meningskamp blandt Publikum, som sjelden opleves ved Berlins Teatre» (Anonym 1893d). Et telegram til den danske avisen Politiken 19. januar, trykt i Dagbladet 21. januar, rapporterer om det samme:

Huset var tæt besat. Første Akt modtoges venligt uden Opposition; denne begyndte først at vise sig i anden Akt da der aabnedes en let Skjærmydsel mellem Hyssere og Klappere. I tredje Akt antog Kampen en heftigere Karakter. Ved Stykkets Slutning lød der imidlertid stærke Raab paa Ibsen og livligt Bifald, hvilket strax gav den ibsenfiendtlige Opposition Signal til larmende Demonstrationer for Reicher, hvis Fremstilling af Bygmesterens Rolle forøvrigt ogsaa var fortræffelig (Anonym 1893c).

De øvrige opptredende fikk blandet kritikk av den anonyme anmelderen. Spesielt mangelfullt var Marie Reisenhofers spill i rollen som Hilde.

Aftenposten fikk rapport datert 20. januar fra sin (anonyme) korrespondent, og den ble trykt i avisens aftennummer 24. januar. Denne anmelderen kunne observere at den såkalte Ibsen-menigheten satt spredt rundt omkring i teateret, med dikterens mest fanatiske beundrere på balkongen, «fast bestemte paa at applaudere quand mme» (Anonym 1893e). Spent forventning preget alle «Fysiognomier». Da første akt var over, kunne en upartisk observatør merke at stemningen i salen var en annen. Enkelte forsøkte å holde den ved like i troen på at hva en Ibsen hadde skrevet, nødvendigvis måtte være dypsindig: «Men ganske langsomt sænkede Kjedsomheden sig blytung ned, slog sine Klør i Tilhøreren og slap ham ikke mere.» Man noterte seg en viss avveksling fra «Ibsensværmernes og de tilstedeværende Norskes barnlige Henrykkelse», men bravoropene var blandet med en skarp hvisling. Hovedrolleinnehaveren Reichers briljante spill gjorde sitt til at publikum glemte hvor usammenhengende mye av det er som kommer fra den oppstyltede og egoistiske oppkomlingen. Ifølge denne anmelderen var den alminnelige meningen at Solness-skikkelsen står langt tilbake for alle andre

«Titelhelte» som Ibsen har skapt. Samtalene virket irriterende lange. Det hjalp ikke at Hilde stadig brukte ordet «Spænding». I rollen som Aline hadde Marie Meyer skapt en gjennomført karakter, et hverdagsmenneske med tørr stemme. Elise Sauer fremførte den svake, hypnotiserte unge Kaja på en tiltalende måte. Marie Reisenhofer spilte Hildes vanskelige og utakknemlige rolle med gestikulasjoner og krampaktige smil som neppe svarte til dikterens intensjoner. Anmelderen synes i det hele tatt at skuespillet etterlater seg et pinlig inntrykk: «Ikke en eneste Tanke, der kan løfte og lutre, ikke en befriende Latter, ikke en Situation, der er tagen ud af Nutidens saa rigt pulserende Liv.» Ikke desto mindre var iscenesettelsen som alltid på Lessing-Theater «udmerket smuk». Men kritikeren tror ikke at Bygmester Solness vil oppleve så mange forestillinger som Hedda Gabler (med sine rundt tyve). «I ethvert Tilfælde har Direktør Blumenthal bragt Ibsen sin Hyldest ved ogsaa at indstudere et Verk, som han paa Forhaand vidste ikke kunde blive noget Repertoirestykke» (Anonym 1893e).

Slik et utvalg av de tyske kritikerne ble gjengitt i Aftenposten 24. januar 1893, var reaksjonen blandet. Otto Neumann-Hofer, som anmeldte oppførelsen for Berliner Tageblatt, forteller at han etter å ha lest stykket et par ganger mente å ha fått grep på det. Etter oppførelsen ble det dunkelt for ham igjen. Som leser fikk han ideer som til nød hang sammen med hverandre og kunne høres tålelig ut, men som tilskuer til skikkelsene forstod han dem ikke lenger: «Stykket er blevet hængende i Abstraktionen. Symboliken har ikke faaet Kjød og Blod, er ikke bleven indblæst Livsaande, men er en død Jordklump, en Allegori i Ler.» Opposisjonen hadde rett når den etterlyste noe konkret på scenen. Man kunne merke alderdommens sitrende hånd som ikke hadde lyktes helt med det formende arbeidet. Men også Ibsens tilhengere hadde rett. Ennå i sitt nye skuespill viser Ibsen seg «mægtig i Beherskelsen af Livets Sprog, mægtig i Oprullingen af Tilstande og Begivenheder, mægtig i Sammenpresningen af de tusinde hemmelighedsfulde Forhold, symbolske Hændelser og Underligheder» . Om Sigurd Ibsens tyske oversettelse skriver anmelderen at den er merkverdig flytende: «Denne Nordmand maa suverænt beherske sin Tysk. Paa en næsten koket Maade opsøger han ligefrem Vanskelighederne, idet han kopierer det familiære Hverdagssprog» (Anonym 1893f).

Den anonyme anmelderen i Vossische Zeitung anvender sterke ord for å uttrykke sin negative opplevelse av skuespillet: «Mystik, Hysteri, Hypnotisme, Telepathi og ganske simpel Overtro forener sig her til et Delirium, hvorfra man i Modbydelighed vilde vende sig bort, hvis der ikke ogsaa var et godt Stykke Komik med i Spillet» . Det er tale om enda en «Degenerationshymne» fra Ibsens hånd, men publikum mente nok at man ikke kunne vente at det var mulig på en enkelt aften å utgrunne en slik åndsdybde. Likevel markerte flere etter teppefall en skarp opposisjon til den jublende og klappende Ibsen-menigheten (Anonym 1893f).

Den tredje og siste Berlin-kritikeren som kort refereres i Aftenposten, uten at kilden navngis, er mer positiv til stykket: «Den dybe Mangel paa Forstaaelse, hvormed Lessingtheatrets Publikum gabede eller stirrede under Opførelsen af den nordiske Sjelegranskers nyeste Skuespil, er intet Tegn paa Forfald hos Digteren.» Etter hans mening var det ikke tvil om at Bygmester Solness med sin flertydighet måtte by på store vanskeligheter for oppførelsen. Ikke desto mindre: «Hvor man griber og hvorledes man dreier Stykket, er det interessant og fuldt af Impulser til frugtbar Tænkning» (Anonym 1893f).

I Kölnische Zeitung skriver en anonym anmelder at også klart tenkende mennesker «vil forlate teateret med følelsen av at man har tilberedt dem en salat som bare overnaturlige anlegg gjør en i stand til å forstå» . Kritikeren mener at skuespillerne gjorde seg møye med å få noe ut av de kompliserte rollene. Han trodde ikke at det ville lykkes noen skuespiller i hele verden å menneskeliggjøre heltene i Bygmester Solness. Man kan si hva man vil, men de er og blir vrangforestillinger (Anonym 1893a; til norsk ved HIS). Forestillingen på Lessing-Theater ble tatt av plakaten etter bare tre oppførelser (jf. Wilcke 1958, 39).

Norgespremieren i Trondheim 20. januar 1893 fikk en respektfull mottagelse av avisene, som alle mente at oppgaven ikke var lett. En snøstorm gjorde at det ikke var fullt hus. Den anonyme anmelderen i Adresseavisen 22. januar 1893 peker på at et skuespill som mangler handling og vesentlig består av lange samtaler på tomannshånd, setter meget store krav til fri og utvunget skuespillkunst for at spillet skal illudere virkelige samtaler og ikke bare bli replikkveksling. Et annet problem som ensemblet stilles overfor, er «den mystiske, antirealistiske Aand og Tone, der gaar gjennem Stykket og præger dets Figurer, og som selvfølgelig gjør det vanskeligt at iklæde det Virkelighedens Kjød og Blod paa en Scene» . Anmelderen antok for det tredje at det ville være vanskelig å gi den «symbolistiske, dunkle og gaadefulde Tale en troværdig legemlig Form». På denne bakgrunnen syntes kritikeren at William Petersens selskap hadde lagt ned et betydelig og respektabelt arbeid, og han mente at «Resultatet overtraf vistnok de flestes Forventning» (Anonym 1893h).

Også anmelderen i Dagsposten 21. januar fant skuespillernes utførelser respektable. I første akt spilte Warming «med Farve og med Lune», mens hans spill i de øvrige aktene var «mere mat». Slik Ibsen har fremstilt byggmesterskikkelsen, krever den «en temmelig eksalteret Fantast» (Anonym 1893b). For anmelderen i Adresseavisen var Hildes rolle den største utfordringen. Den er nemlig «den, i realistisk Henseende, mest umulige». Spørsmålet var om det i det hele tatt ville lykkes noen skuespiller å skape sammenheng av den blandingen som Ibsen hadde lagt i denne rollen av naivitet, pikeaktig vilterhet og ufattelig dypsindighet. Anmelderen syntes at Anna Petersen hadde lagt mye energi i sin Hilde-skikkelse. Hun spilte med liv og gjorde sitt beste for å markere overgangene fra pikesnakk til bunnløs verdensdypsindighet. Med sine 35 år var hun kanskje ikke i besittelse av de naturlige ytre betingelsene for å fremstille den «knapt udsprungne Fjeldblomst» som det her var tale om (Anonym 1893h). Også Dagspostens anmelder hadde blikk for de spesielle vanskelighetene som denne rollen innebar: «der lever jo ganske vist ikke et eneste Menneske som ligner Hilde Wangel.» Men Anna Petersen spilte med «meget Liv og vistnok ogsaa med saa megen Natur, som Rollens mærkelige Repliker tillader» (Anonym 1893b).

Begge de refererte anmelderne noterte bifall etter hver akt. Publikum var altså nokså tilfreds med oppførelsen. Stykket ble ellers spilt både 23. og 25. januar. Den 26. januar bemerker Adresseavisen at publikums oppslutning er dårlig: «[Det er] forunderligt, at ikke flere har havt Lyst til at se vor store Digters sidste dramatiske Arbeide paa Scenen» (Anonym 1893i).

Det gikk et par uker før Bygmester Solness fikk en ny oppførelse. Det skjedde i Tyskland, der det ble spilt 11. februar 1893 på Neues Theater i Leipzig. Mottagelsen her kan synes å ha vært like motsigelsesfull som den var ved urpremieren i Berlin. Ifølge en notis i Aftenposten 18. februar kunne anmelderen i Kölnische Zeitung rapportere at en liten, fanatisk Ibsen-menighet hadde erobret salen ved å klappe «med et Raseri og en Selvfornegtelse, som vilde have været en bedre Sag værdig, og lod sig heller ikke forstyrre af, at netop en hel Del af de alvorligst mente Steder af en Mængde Tilskuere blev modtagne med Hovedrysten, ja af ikke faa med høi Latter» . Da teppet falt, blandet bifallet seg med «en Hyssen saa sterk, som den ikke paa mange Aar har været hørt i dette Theater». At fiaskoen ikke ble større, skyldtes dels det gode spillet og dels den omtanken regien hadde vist ved å beskjære stykket (Anonym 1893g).

I London ble Bygmester Solness oppført på Trafalgar Square Theatre 20. februar 1893. Samme kveld var det premiere på Svenska Teatern i Helsingfors. Den 6. mars hadde stykket en ny premiere i London, denne gangen på Vaudeville Theatre. Den 8. mars var turen endelig kommet til to av de nordiske hovedscenene, Christiania Theater og Det kongelige Theater i København. I Roma ble stykket presentert av Compania Paladini-Talli på Teatro Valle 18. mars. Som tidligere omtalt, var den første oppsetningen av Bygmester Solness i Sverige ved August Lindbergs selskap med premiere på Stora Teatern i Göteborg 23. mars 1893. Etter fem forestillinger der stod Stockholm for tur, og deretter reiste selskapet på turné i Sør-Sverige.

På Bergens Nationale Scene ble skuespillet oppført mot slutten av sesongen. Det skjedde i sammenheng med et gjestespill av Johanne Dybwad i rollen som Hilde, med premiere 11. juni 1893. Ibsen hadde i anledning gjestespillet vist teateret den oppmerksomheten å frafalle honorar, og forestillingen ble en stor suksess (jf. Wiers-Jenssen & Nordahl-Olsen 1926, 347–48).

Sammenfattende kan det se ut som at teatrene vinteren 1893 neppe hadde like stor glede av å fremføre Bygmester Solness på scenen som de hadde hatt med flere av Ibsens tidligere samtidsskuespill. Reaksjonene blant de fleste kritikerne, og trolig også blant de fleste tilskuerne, bærer bud om at dikteren ikke hadde truffet den gjengse smaken ved Europas teatre tidlig på 1890-tallet. Mange av dem som benket seg i teatersalene i Tyskland, i England og i de nordiske landene med forventning om at Europas ledende dramatiker nå skulle vise dem et spill hvor de kunne gjenkjenne det moderne livet, opplevde at de ble skuffet. Ibsen var blitt vanskelig å forstå og vanskelig å spille. Enkelte av hans skikkelser lignet ikke på virkelige mennesker, og det måtte fortone seg som noe av et svik mot det som etter alminnelig oppfatning var teaterets oppgave.

Økonomisk hadde Bygmester Solness gitt fortfatteren gode inntekter. Honoraret for første opplag utbetalt i 1892 var på 8550 kroner. Samme år hadde Ibsen innkassert 2000 kroner som forskuddsbetaling for retten til å oppføre stykket. For året 1893 kunne han innkassere 6130 kroner som honorar for diverse utgaver av boken, blant annet 3628 kroner fra Heinemann for den engelske utgaven. Inntektene fra teaterne var dette året til sammen 7447 kroner. Tallene er litt usikre på grunn av at det ikke for alle beløpene spesifiseres hva som er boksalg, og hva som er honorar fra teatrene (jf. Meyer 1971, 708, 721–22).

Tekstredegjørelse til Bygmester Solness

skrevet av Henninge Margrethe Solberg

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1892.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Henrik Ibsens skrifters eksemplar 1

Henrik Ibsens skrifters eksemplar 2

Nasjonalbibliotekets eksemplar (75ga09618)

Det er ikke avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Nr. 1 er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn uten originalt omslagsblad. Innbindingen er håndverksmessig utført i grønn helshirting. Ryggen er dekorert med horisontale rette og ornamenterte border samt en dekorasjon (et blad) i gullpreg. På ryggens øvre halvdel står teksten «Ibsen / Bygmester / Solness». Forsatsbladene er i lys brunt, tynt papir med blomstermønster. På bakre limte forsatsblad er det festet et klistremerke fra Otto von Schoultz’ bokbinderi i Göteborg.

Ulik innbinding har ført til at rekkefølgen på tittelsidene og personlisten, som står trykt på to dobbeltblad, ikke er den samme i de tre eksemplarene som er brukt ved tekstetableringen. I eksemplar 1 og 3 er rekkefølgen den samme: blank side, side med opplysninger om samtidige oversettelser av stykket, smusstittelside, blank side, hovedtittelside, blank side, rolleliste, blank side – og deretter siden der første akt begynner. I eksemplar 2 er de to dobbeltbladene feilinnbundet, slik at rekkefølgen er: hovedtittelside, blank side, personliste, to blanke sider, tekst om oversettelser, smusstittelside, blank side.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 15 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 111 × 172 mm.Målene gjelder boksiden, bredde × høyde. Det første arket består av sidene før første akt (se Innbinding, forsatsblad og omslag) og har fire blad. Det mangler arksignatur og paginering. Arksignaturene 1–14 finnes på s. 1, 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, 129, 145, 161, 177, 193 og 209. Det siste arket har seks blad, og bokens omfang er 228 sider. Pagineringen er med arabiske tall. Den begynner ved begynnelsen av første akt s. [1] og løper fra s. 2 til 220. På sidene [85] og [163] begynner nye akter, og sidetall er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Bygmester Solness (1892) er satt i antikva. En faksimile av tittelsiden gjengis på s. . Tittelen er forstørret og midtstilt. Rollelisten er venstrestilt og i en mindre skriftgrad enn replikkene. Overskriften «Personerne» er sentrert og i majuskler; rollenavnene er i kapiteler. Aktoverskrifter er satt med midtstilte, sperrede majuskler, i større grad enn replikkene. Rollenavn før replikk og/eller sceneanvisning står med kapiteler og midtstilt på en egen linje. Sceneanvisningene er satt i en mindre skriftgrad enn replikkene og står i parentes. Rollenavn i sceneanvisninger står i samme grad som disse, men i kapiteler. Etter tittelen på smusstittelsiden, etter stedsbeskrivelsen, etter aktoverskrifter og etter aktslutt står enkle skillestreker av varierende lengde; etter tittelen på smusstittelsiden og siste akt er skillestreken ornamentert. Sidetall er plassert i overmarg med en kort strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god. Det er et lite antall typografiske mangler og inkonsekvenser, som er rettet stilltiende i HIS’ hovedtekst.

PAPIR OG TILSTAND.

Bindet er i god stand. Papiret er noe gulnet.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av manuskripter og trykte utgaver. Manuskriptene er alle egenhendige og omfatter arbeidsmanuskriptet NBO Ms.4° 1292 og trykkmanuskriptet KBK Collin 262, 4°, IV.1. (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter 1. utg. 1892, den såkalte London-utgaven samme år, FU 9 1900 og 2. utg. 1901. HIS kjenner til et ulovlig, uautorisert ettertrykk fra 1893 ved C. Rasmussens bogh., i serien Skandinavisk national-bibliothek, vol. 11, nr. 153–54 (Minneapolis og Chicago). Ulovlige ettertrykksutgaver er det ikke tatt hensyn til under tekstetableringen.

Diktet «De sad der, de to –» er den eneste bevarte mindre opptegnelsen som kan knyttes til Bygmester Solness. I manuskriptform kjenner vi bare til diktet slik det står i arbeidsmanuskriptet NBO Ms.4° 1117b til Lille Eyolf, jf. Manuskriptbeskrivelse. Det ble trykt første gang i FU 4, 436, der Ibsen knytter diktet til Bygmester Solness gjennom undertittelen «Første forarbejde til ‹Bygmester Solness›». Det er i FU datert 16. mars 1892, altså tidligere enn NBO Ms.4° 1117b og de kjente manuskriptene til Bygmester Solness. Motivet – et par hvis hus brenner ned – finnes igjen som et sentralt motiv i Bygmester Solness. Diktet ble ikke med videre i den endelige utgaven av dette stykket, heller ikke i den endelige utgaven av Lille Eyolf. Diktet er trykt i HIS 11.

Utgiverne av HU har imidlertid sett et annet manuskript til dette diktet. I HU 19, 59 omtales «en notisbok fra Ibsen i fru Bergliot Ibsens eie, og i den står det et par notater som hører til forarbeidene for dette stykket [ Bygmester Solness]» : på første side fra den ene enden av notisboken diktet «De sad der, de to –», skrevet i blyant, og under dette et par replikker som her gjengis etter HU 19, 60:

Hilde: Det kunde jo lige så gerne været mit barn

som hendes. (går ud med det)

Han: Å gud, – hun er gal!

På første side fra den andre enden av boken står ifølge HU følgende notat (HU 19, 60):

Han kan ikke «vanhellige sine erindringer» fra den

afdøde kone. Hun var til trods for alt storslået.

Så – i sin dæmoniske genialitet tar hun skylden

for venindens barn på sig –

Går heroisk ud med det –

«Det er dit barn» ! –

Som også HU bemerker, er det lite i disse linjene som gjør det mulig å knytte tekstene til Bygmester Solness med sikkerhet. Navnet Hilde er en indikasjon på at opptegnelsene kan tilhøre dette stykket, men tilknytningen er for usikker til at HIS anser dem som tilhørende manuskriptmaterialet til Bygmester Solness.

NBO Ms.8° 1943 innholder egenhendige brevutkast og regnskap, men også et lite notat som HU med forbehold knytter til Bygmester Solness, «som et uttrykk for stemninger og tanker som ‹Bygmester Solness› vokste opp av» (HU 19, 59). Teksten lyder: «Solopgang. Transfusion af det unge dyrs blod. Luftskibet, som kan styres. Indblik i Marsbeboernes liv.» HIS anser det ikke som mulig å knytte denne teksten til noe bestemt stykke – til det er innholdet for fjernt fra innholdet i noen av Ibsens dramaer. Teksten inngår derfor i utgavens prosaavdeling (HIS 16) sammen med opptegnelsene i HU 19, 60.

NBO Ms.4° 1292 er det tidligste av de to bevarte manuskriptene til Bygmester Solness. Det er en fullstendig gjennomskrivning av stykket og er en midlertidig renskrift, gjennomarbeidet med rettelser og tillegg (jf. Manuskriptbeskrivelse). Teksten ligger relativt nær den endelige utgaven av stykket. Det er med andre ord overveiende sannsynlig at Ibsen har skrevet dette på grunnlag av tidligere utkast som nå er tapt, jf. Tilblivelse. Den mest gjennomgripende forskjellen mellom teksten i Ms.4° 1292 og i den endelige utgaven av stykket dreier seg om unge Broviks fornavn: Han heter Alfred, ikke Ragnar, i hele første akt av manuskriptet (men Ragnar i rollelisten og i annen og tredje akt). For øvrig er det gjennomgående en del mindre forskjeller i formuleringene. Det er merkbart færre sceneanvisninger i Ms.4° 1292 enn i trykkmanuskriptet, og de eksisterende sceneanvisningene i Ms.4° 1292 finnes ofte i en mer utarbeidet form i den endelige utgaven av stykket. Enkelte replikker i den endelige utgaven mangler i arbeidsmanuskriptet, andre replikker er ikke tatt med videre fra dette manuskriptet. For øvrig er det et relativt høyt antall skrivefeil i Ms.4° 1292. I sceneanvisningen som innleder annen akt, er det for eksempel så mye som seks slike feil: «bagvægen», «sidevægen» for - væggen, «almidelig» for almindelig, «borden» for bordet, «det» for dem og «ansige» for ansigt.

Trykkmanuskriptet KBK Collin 262, 4°, IV.1 og førstetrykket sammenfaller i det store og hele. Rundt en tredjedel av all variasjon mellom de to tekstkildene skyldes forskjell i kommasetting – det er adskillig flere kommaer i førstetrykket og de øvrige tekstkildene enn i trykkmanuskriptet. Av andre forskjeller kan skrivefeilene i trykkmanuskriptet nevnes, disse er rettet i førsteutgaven. For eksempel er «bydsomt» rettet til «brydsomt» (1. utg., 37), «Solnes» og «Solnæss» til «Solness» (1. utg., 43, 45, 75 og 219) og «allrig» til «aldrig» (1. utg., 93). Til gjengjeld er et par nye feil kommet til (jf. Tekstkritiske bemerkninger). Ibsens få rettelser i trykkmanuskriptet er tatt til følge i grunnteksten.

Forskjellene mellom de trykte utgavene av Bygmester Solness er små og gjelder i det vesentligste tegnsetting og ortografi. Teksten i London-utgaven er satsidentisk med teksten i 1. utg., men har ny tittelside (jf. Utgivelse). FU og 2. utg. er satsidentiske med unntak av tittelsider og arksignaturer. Den eneste variansen dem imellom dreier seg om bortfalte tegn og andre mindre forskjeller i trykkvaliteten.

I all hovedsak er det FU og 2. utg. som avviker fra de øvrige trykte tekstkildene. En fjerdedel av all variasjon tekstkildene imellom skyldes at FU og 2. utg. skriver ord som «sé» og «lé» med aksent, mens de øvrige kildene på noen unntak nær skriver disse ordene uten aksent. Videre har enkelte uttrykk fått en noe annen form i FU og 2. utg. enn i de øvrige tekstkildene: «afbrydende» i en sceneanvisning i 1. akt er blitt til «afbryder» i FU og 2. utg (1. utg., 39), «da» er i FU og 2. utg. utelatt i «For engang må da vel omslaget komme» (1. utg., 44), og «jo» er utelatt i «Først så brændte det jo for Dem –» (1. utg., 168).

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved etableringen av hovedteksten er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert. Emendasjoner er foretatt med utgangspunkt i samtlige trykte utgaver samt trykk- og arbeidsmanuskriptene KBK Collin 262, 4°, IV.1 og NBO Ms.4° 1292.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er i hovedtrekk som offisiell norsk i samtiden (men jf. Ibsens språklige utvikling og Ord- og sakkommentarer).

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Bygmester Solness (1892) er få. Det dreier seg om to setterfeil: Trykkmanuskriptets «tomt» er i 1. utg. blitt til «stomt», og «de» er blitt til «De». Disse er i HIS emendert i tråd med trykkmanuskriptet. I ett tilfelle har HIS fulgt lesemåten til arbeidsmanuskriptet Ms.4° 1292 og valgt spørsmålstegn fremfor de øvrige tekstkildenes punktum i «Har De set på dem?». Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til en redegjørelse i innledningene til Catilina 1850 og 1875, HIS 1k, 34–40 og 146–48. Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene i HIS 16k.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er Bygmester Solness trykt i bind 9, med en innledning om tilblivelsen, oversettelser, sekundærlitteratur og oppførelser på s. [I]–VII. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I MU er Bygmester Solness trykt i bind 5. Bakerst i MU 5, i redegjørelsen for MUs tekst, oppgis FU som tekstgrunnlag (MU 5, [3]). Rettelser foretatt av Storm og et utvalg feil i tidligere utgaver finnes på s. 17–18. Diktet «De sad der, de to –» er trykt i MU 3, 151. I ES 3, [265]–71 er utdrag fra NBO Ms.4° 1292 gjengitt, med opplysninger og varianter på s. 493–97. «De sad der, de to –» omtales på s. 493 og er trykt sammen med andre utdrag fra NBO Ms.4° 1117b (arbeidsmanuskript til Lille Eyolf) i ES 3, 307. Øvrige manuskripter nevnes ikke. I SU er Bygmester Solness trykt i bind 6. Tekstgrunnlaget oppgis å være «originalutgaven», det vil si førstetrykket (SU 7, 304). Et par trykkfeil skal være rettet. «De sad der, de to –» er trykt i SU 6, 413. I HU er Bygmester Solness trykt i bind 12. Tekstgrunnlaget oppgis å være trykkmanuskriptet (HU 12, 168). I tekstkritisk apparat gjøres det rede for Ibsens egne endringer i trykkmanuskriptet samt for de tekststedene der utgiverne følger førstetrykket eller arbeidsmanuskriptet Ms.4° 1292 fremfor trykkmanuskriptet. Videre gjøres det rede for forholdet mellom Ms.4° 1292 og teksten i HU 12 samt for Ibsens egne endringer i arbeidsmanuskriptet, dels i apparat, dels som løpende tekst. Mulige forarbeider til Bygmester Solness gjengis i HU 19, 59–60, jf. Øvrige tekstkilder. I appendiks 3 til oversettelsen av dramaet i The Oxford Ibsen (Ibsen 1960–77, b. 7) beskrives manuskriptmaterialet i tråd med HU. Større avvikende tekststeder mellom Ms.4° 1292 og den endelige teksten gjengis som løpende tekst, med manuskriptendringer, oversatt til engelsk.