Brev

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2011

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i Christiania i 1874 av I. Lindegaard. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

Om brevene

I denne ebok-utgaven av Ibsens brev finner du de brevene som ble utgitt i bokutgaven Henrik Ibsens skrifter (bind 12-15) samlet på ett sted. Brevene er ordnet kronologisk, og man kan navigere gjennom brevene fra lesebrettets innholdsliste.

En revidert versjon av bokutgavens brevinnledninger finnes bakerst i ebok-utgaven (også tilgjengelig fra innholdslisten).

Brev

Kronologisk

1840-tallet

1844

Til POUL LIEUNGH, GRIMSTAD 20. mai 1844

Konvolutt

Herr Handelsbetjent P Lieungh

Skien

frco

Grimstad den 20 Mai 1844.

Kjære Poul

Du maa virkelig undskylde, at jeg først nu besvarer Dit Brev, men her har været saameget at bestille i denne Tid, at det har været mig umuligt før, og af Mangel paa Tid kan jeg heller ikke idag skrive noget langt Brev. – Hedevall er vel allerede reist, og han vil vist blive fornøiet, idetmindste er jeg meget vel tilfreds og har aldrig angret at jeg er kommen hid, da Reimann er meget god imod mig, og gjør alt muligt, for at opvække Lyst hos mig til Apotheket, da denne i Begyndelsen ikke var synderlig stor. Hans Kone derimod gjør jeg langtfra ikke saameget af, og vi ere ofte Uvenner, da det er umuligt at gjøre hende Noget tilpas. Reimann er ogsaa Postmester, og Du kan derfor gjerne lade min Broder, Johan, lægge Dine Breve ind i dem han skriver, da Du paa den Maade undgaaer at betale Noget for dem. Du kan tro at Grimstad, og især Omegnen er ganske vakker; og Damerne, endskjøndt ikke saa galante, som Skiens, ere ogsaa ganske antagelige, og Du kan være overbeviist om, at jeg gjør alt for at erhverve mig deres Naade, som ogsaa er temmelig let at erholde. Da Dampskibet passerer Grimstad to Gange ugentlig, haaber jeg, at gjøre en Tour med det til Skien, dersom ellers ingen Hindringer kommer iveien, som jeg dog ikke skulle formode. Jeg har adskillige Spørgsmaale at gjøre Dig, som du maa besvare med næste Post: Først og fremst maa Du sige mig hvorledes J: J: optog Efterretningen om hendes Kjærestes Død, og lad mig tillige vide, hvem den Lykkelige er, som har indtaget hans Plads; thi jeg kjender hende for godt til at antage at hun endnu sørger for ham. Dernest maa Du sige mig om Carl Aamodt endnu øver sig i Poesien og hvis dette er Tilfældet maa Du endelig bede ham ikke at forglemme, at sende mig et lille Digt, for at jeg kan see om han har gjordt nogen Fremgang. – Uagtet jeg nok kunde have mere at skrive om, maa jeg dog afbryde af Mangel paa Tid, men Du kan være overbeviist om, næste Gang at faa et længere Brev. – Vær saa god at sende Bogen «Wilhelm Tell» som Hedevall har laant, optill os, da den ikke tilhører mig selv. – Lev vel og hils alle gode Venner fra Din hengivne

Henrik J. Ibsen

Lad endelig ikke Nogen see dette da det er skrevet i største Hast.

Til HANNA STENERSEN, GRIMSTAD 6. oktober 1844

Konvolutt

Jomfru H Stenersen

Porsgrund

Grimstad den 6 October 1844

Kjære Hanna!

Tilgiv at jeg ikke før har besvaret Dit Brev, men det har været mig reent umuligt. I hele Sommer har jeg glædet mig til, at jeg skulde komme hjem til Din Confirmation; men det kan ikke blive noget af, da her fortiden er meget at bestille, og Reimann har just ikke synderlig Lyst til at gjøre noget selv; jeg kan saaledes ikke mundtlig aflægge Dig min Lykønskning til denne Dag; hvortil vistnok ogsaa Du ligesaavel som de fleste andre Smaapiger længes efter, for det er jo saa moersomt at være voxen – idetmindste synes man saaledes her. Iforgaars afbrød en vigtig Begivenhed det ellers saa eensformige Liv her – idet nemmelig en af Byens respectable Handværkere havde Bryllup. Det var ret en Festdag for Mdm Reimann endskjøndt hun rigtignok ikke var med, – et Bryllup er altid en interessant Ting for Damerne, ved Du nok – og naturligviis ogsaa for Mdm R... hun vidste vidt og bredt at fortælle alt hvad man havde talt, gjort og spiist, og det er en sand Fornøielse at høre hende fortælle Noget, da man derved faaer at vide langt mere, end om man selv havde seet det. Forøvrigt veed jeg intet at fortælle Dig, undtagen den høist sørgelige Begivenhed, at Løverdagen den 5te Dennes afgik ved Døden – Reimanns Yndlingskat efter faae Timer iforveien at have født til Verden 2 trivelige Unger, der, skjønt endnu for smaa til fuldkommen at fatte deres Tab, tilligemed Reimann beklage Tabet af en øm Moder og kjærlig Veninde – Den kjære Afdøde, hvis gode Forstand, tilligemed flere Legemsfortrin, udmærkede den fremfor de fleste af dens Lige, var ogsaa en god Musekat, der fangede Rotter og Muus ligesaa let, som Mdm Reimann uddeler et Ørefigen. For denne Gang maa det være nok da Du veed jeg ikke kan Noget med at skrive lange Breve, og maa desuden skrive hjem iaften.

Svar mig endelig saasnart Du faaer Tid dertil

Din hengivne

HJIbsen

1845

Til MINA WAHL (G. ENG), GRIMSTAD 1. august 1845

Jomfru M: Wahl hilses venskabeligst fra

Henrik Ibsen.

Grømstad den 1/8-45

1846

Til JOHAN CASPAR PREUS, GRIMSTAD 7. desember 1846

S.T: Hr. Byfoged Preus.

Opfordret af Deres Velbaarenhed til at erklære om jeg vedgaaer eller nægter at være Fader til et af Pigen Else Sophie Jensdatter Birkedalen født Drengebarn, som i Daaben den 25de October sidstleden er kaldet Hans Jacob, maa jeg herved ærbødigst meddele, at jeg ikke, uagtet Pigens Samqvem ogsaa med andre Mandspersoner paa den vedkommende Tid, bestemt tør fralægge mig bemeldte Paternitet, da jeg desværre med hende har pleiet legemlig Omgang, hvortil hendes fristende Adfærd og samtidige Tjeneste med mig hos Apotheker Reimann i lige Grad gav Anledning.

Jeg er nu i 20de Aar gl:, eier aldeles Intet, uden nogle tarvelige Klæder, Skoetøi og Linned og skal om kort Tid forlade Grimstad Apothek, ved hvilket jeg som Lærling og altsaa uden nogen anden Løn, end Kosthold og de ovennævnte Fornødenheder, har opholdt mig siden Sommeren 1843. Min endnu levende Fader, til hvem jeg nødsages for det Første at begive mig, er en af de mindre Handelsmænd i Skien og befinder sig i høist maadelige Kaar.

Grimstad den 7de Decbr: 1846.

Ærbødigst

Henr Ibsen

Til Vitterlighed:

J. Reimann.

J. A. Gjems

1849

Til OLE CARELIUS SCHULERUD, GRIMSTAD 15. oktober 1849

Konvolutt

No 1/

Til

Herr Stud: jur: O. Schulerud

Addr: Fru Budde

Kirkebakken, No 5.

Christiania

Betalt

Grimstad den 15de October 1849.

Min kjære Ven!

Dit sidste Brev har i dobbelt Henseende glædet mig, – saavel fordi jeg deraf kan love mig en hastig Afgjørelse af vort Forehavende, som især fordi du deri viser dig som en sand Ven, ved at betragte min Skrivelse som et Product, der skylder Opbrusning og Overilelse sin Tilbliven. Denne skaanende Opfatningsmaade lader mig haabe, at du har sat dig ind i min Stilling og forestillet dig det Synspunct hvorfra jeg har betragtet Sagen. Jeg haaber at du har tænkt dig den skuffede Forventning hvormed jeg har imødeseet hver Postdag og at denne har sat mig i en høist ubehagelig Stemning, da jeg som Fraværende, jo ikke kunde tænke mig Aarsagen og denne Uvished desuden nødvendigviis maatte fremkalde tusinde Tvivl, hvilke alle vare saameget desto piinligere, da jeg i mit Indre ikke kunde erkjende een af dem som grundet –.

Dit Brev har hævet Alt hvad der maatte forekomme mig tvivlsomt ved din Fremgangsmaade og jeg vilde kun slet fortjene dit Venskab, dersom jeg ikke med største Beredvillighed tilbagekaldte Alt hvad der i min Skrivelse kunde hentyde paa fornærmelige Tvivl om dine Hensigters Redelighed. Jeg beder dig derfor fremdeles at oversee det Hele som Noget der ingen Indflydelse har paa vort venskabelige Forhold for Fremtiden og forventer Forsikkring herom i dit næste Brev. – Jeg har idag ikke Tid til at skrive mere, – fra Due skal jeg takke for Guitaren, han venter den med Længsel. Buxetøiet takker jeg ligeledes meget for, – jeg havde ikke tænkt vidre derpaa, og troede at det ligeledes var gaaet dig af Glemme, imidlertid er det meget kjærkommet da jeg fortiden nødes til at spare saameget som muligt. – Af Olaf Tr: er saagodtsom hele første Act færdig, jeg troer det skal blive ret heldigt – og haaber at dette Stykke vil skaffe os færre Ubehageligheder end C. Lev vel,

Din hengivne Ven

Henr. Ibsen

P. S. Gjør mig den Tjeneste at offre mit sidste Brev til Luerne, jeg ærgrer mig over at vide det i dine Hænder!

1850-tallet

1850

Til OLE CARELIUS SCHULERUD, GRIMSTAD 5. januar 1850

Grimstad den 5te Januar 1850.

Min kjære Ven!

Gjennem din sidste Skrivelse har jeg modtaget «Catilinas» Dødsdom, – det gjør mig ondt, men det kan ikke nytte at tabe Modet. Du har virkelig Ret i at dette tilsyneladende Nederlag i Grunden ikke er at betragte som et Saadant. C. var jo kuns bestemt til at være en Forløber for de Planer vi i denne Retning have aftalt, og den kan endnu ligefuldt opfylde sin Bestemmelse. Jeg er ganske af samme Mening som du, nemlig at det er rigtigst at sælge Stykket, og jeg troer at Stykkets Afviisning, ifølge Directionens Skrivelse snarere vil gavne end skade, da det ikke synes som om Mangel paa indre Gehalt har bevirket at det ikke blev antaget. Salget af Stykket afhandler du naturligviis efter eget Forgodtbefindende, kuns vil jeg bemærke at det forekommer mig bedre at sælge Forlagsretten end at lade det trykke paa eget Forlag, da vi i sidste Tilfælde baade maatte rykke ud med en Deel Penge, forat bestride Trykningen, og desuden først lidt efter lidt vilde komme i Besiddelse af Indtægten, medens vi i første Tilfælde kuns havde at modtage Honoraret, – dog, dette maa lempes efter Omstændighederne. – Nu lidt om min litterære Virksomhed. Af Olaf T. er som jeg nok før har sagt, omtrentlig første Act ferdig; det lille Eenactsstykke «Normannerne» er omarbeidet, eller rettere, skal omarbeides, hvilket jeg fortiden beskjæftiger mig med, og vil i sin nye Skikkelse fremtræde som Iklædning for en mere udvidet Idee, end den for hvilken det oprindelig var bestemt. Et Par Sagn og Skildringer fra Thelemarken har jeg benyttet til nogle mindre Digte, afpassede efter bekjendte Folkemelodier, og har saaledes ogsaa forsøgt mig i national Retning. Ligeledes har jeg halv fuldført en større, maaskee noget overspændt Digtning, betitlet

«Balminder» der skylder min indbildte Forlibelse fra isommer sin Tilværelse. Men hvad der egentlig maa kaldes mit Hovedværk siden din Bortreise er en nationalhistorisk Novelle som jeg har kaldet

«Fangen paa Agershuus,» – den omhandler Christian Lofthuus’s sørgelige Skjæbne. Denne Mands Liv er dig vistnok bekjendt, hvis ikke, saa følger her et kort Omrids af Samme. C. L levede i Slutningen af forrige Aarhundrede paa Gaarden Lofthuus nærved Lillesand, de danske Embedsmænd huserede her værre end nogensteds og Lofthuus der dengang endnu var en ung Mand og almindelig agtet besluttede at tage sig af sine undertrykte Sognefolk. Han indsamlede Klager over Embedsmændene og begav sig dermed til Kjøbenhavn hvor han personlig fremstillede sig for Kongen og talede Folkets Sag saa kraftigt at en Commision blev nedsat og denne afskedigede de mest Forhadte blandt Embedsmændene. Dette var mere end hans Fiender kunde taale, han blev beskyldt for at staa i Underhandling med den svenske Konge om at spille denne Norge i Hænderne imod at han selv skulde beholde en Deel deraf som selvstændigt Rige. Som Følge heraf udstædtes Arrestordre mod Lofthuus, men da dette rygtedes stillede hele Skarer af bevæbnede Bønder sig til hans Beskyttelse, han befæstede sin Gaard og udholdt en formelig Beleiring indtil han ved Forræderi lokkedes til en Stad i Nærheden hvor han blev greben og paa en færdigliggende Baad ført til Christiania. Her sad han paa Agershuus Fæstning uden Dom i 10 Aar, (indtil 1794.). Hans hemmelige Venner virkede for ham og fremkaldte derved tilsidst hans Benaadning; men for sildig, – just da denne ankom havde Døden forløst ham. Dette er det Historiske ved Sagen, hvilket jeg har erfaret af et gammelt Skrift jeg heldigviis er kommen i Besiddelse af, synes du ikke at heraf kan udbringes Noget. – Jeg troer at det er fornødent at forsyne «Catilina» med nogle og beder dig derfor at afskrive og vedlægge følgende

Forord.

«Nærværende Stykke var oprindelig bestemt for Scenen, Theaterdirectionen har imidlertid ikke fundet Stykket skikket hertil. Uagtet Forfatteren har Grund til at antage, at Hovedaarsagerne til Stykkets Afviisning ikke skrive sig fra indre Mangler ved Samme, er det dog ikke uden med en saare naturlig Ængstelse at han fremlægger sit Arbeide for Publicum, hvorhos han dog forventer den skaansomme Bedømmelse, som en Begynders første Fremtræden billigviis kan gjøre Fordring paa.»

NB. lad endelig ingen Trykfeil indsnige sig, – Manuscriptet vil jeg gjerne have tilbage, ligeledes bedes mig sendt 2 Expl: af Stykket naar det bliver ferdigt – –

Lidt Nyt – Clara Ebbell er bleven forlovet og det med sin egen Onkel, Henning Bie. – Gamle Ths Crawfurd døde iforgaars, – Due har det meget hyggeligt, og er fortiden const: Undertoldbet: – Apothekeren beder mig erindre dig om din Faders Medicinregning og siger at han vilde være meget taknemlig for en Anviisning paa din Faders Gage for Beløbet 6 Sp 4

Lev vel. Din Ven

Henr: Ibsen

Til OLE CARELIUS SCHULERUD, GRIMSTAD 10. februar 1850

Konvolutt

Til

Herr Stud: jur: O. Schulrud.

Addr. Madame Sæther

Pipervigen

Christiania.

Betalt

Grimstad 10/2. 50.

Min kjære Ven!

Nogle Ord i største Hast. –

Indlagte Digt som jeg i vemodig Begeistring nedskrev ved Efterretningen om Oehlenschlägers Død beder jeg dig at lade indrykke i Chr:posten snarest muligt. – I din Skrivelse til Due for en Maaned siden siger du at du tilskriver mig med næste Post, jeg er følgelig i min fulde Ret naar jeg forventer dit Brev med næste Post; jeg behøver vel ikke at forsikkre dig med hvilken Længsel det imødesees.

Lev vel

Din Ven

Henr. Ibsen.

Til CATHRINE MARTINI, GRIMSTAD 12. april 1850

Grimstad d. 12te April 1850. –

Til Jomfru Cathrine Martini!

Jeg har herved den Fornøielse at indfrie mit Løfte; – det vilde være mig kjært, om den elskværdige Modtagerindes Forventning ikke blev altfor meget skuffet.

Henr: Ibsen

Maaneskinsvandring efter et Bal.

Tilegnet Jomfru Cathrine Martini!

Tys, hvor stille! – hist fra Salen lyder Glæden ikke længer;

Ingen Stemme, ingen Tone gjennem Nattens Stille trænger.

Langt i Vester kaster Maanen snart det sidste Blik henover

Jorden, som i Glemselsdrømme under Sneens Lillier sover.

Endt er Ballet, – men i Tanken seer jeg end iblandt de hvide

Skikkelser, som svæve gjennem Rækkerne, en let Sylphide.

Snart er Maanen dalet; da skal Søvnens Arme mig omfatte!

Da kan Sjælen glide frit paa Drømmens Hav med Mindets Skatte!

Grimstad den 12te April 1850. –

Henr: Ibsen

Til KONG OSCAR 1., KRISTIANIA 12. juli 1850

Til Kongen!

Henrik Johan Ibsen ansøger underdanigst om, naadigst at maatte fritages for at erlægge det lovbestemte Gebyhr af 8 Spd til nærmeste Latinskole, for at kunne tilstædes Adgang til Examen artium. –

Idet jeg fra Aaret 1843 har været nødsaget til at sørge for min Underholdning, ved at conditionere som Pharmaceut ved Grimstads Apothek, har jeg dersteds indtil Slutningen af forrige Aar, forsaavidt mine Forretninger tillode det, samt ved fra Begyndelsen af indeværende Aar, at læse privat her i Christiania, gjennemgaaet de til Examen artium nødvendige Disciplina, uden i den Tid at have nydt nogen Understøttelse af min Familie.

I Henhold til vedlagte Legitimation for min Uformuenhed, vover jeg derfor, underdanigst at ansøge om, naadigst at fritages for at erlægge det ved Forordningen af 7de November 1809 § 108 bestemte Gebyhr.

Christiania den 12te Juli 1850.

Underdanigst

Henrik Johan Ibsen.

Til DET AKADEMISKE KOLLEGIUM, KRISTIANIA 28. juli 1850

Til Collegium academicum!

Undertegnede opgiver herved at have læst 12te Bog af Homers Iliade, som Æqvivalent for hvad jeg i min oprindelige Anmeldelse har angivet forlidt.

Christiania d: 28/Juli 1850.

ærbødigst

Henr: Ibsen

1851

Til CLARA EBBELL, GRIMSTAD [Nyttår 1850/51]

Konvolutt

Til

Jomfru Clara Ebbell.

Idet jeg sender Dem indlagte Afskrivter er det mit Haab at den Sindsstemning der har fremkaldt disse Digte maa tjene til Undskyldning for Anskuelser, der for en stor Deel ogsaa af Dem ere blevne mistydede. – Jeg beder Dem tilgive, at jeg ikke har kunnet afholde mig fra at tilføie disse Ord, rimeligviis de Sidste, jeg nogensinde hensender til Dem!

Til «HERR A.», KRISTIANIA 25.januar 1851

Til Herr A.

Som Gjensvar paa Ovenstaaende har jeg kun at bemærke, at jeg ingen Andeel har i den omhandlede Opsats, da jeg ikke engang blev bekjendt med dens hele Indhold forinden flere Dage efterat Bladet var oplæst. Det bliver saaledes Forfatterens Sag selv at forsvare, hvad han i sin Artikel har fremsat.

Henrik Ibsen

Til [ABONNENTENE AV ANDHRIMNER], KRISTIANIA 28. september 1851

Til Abonnenterne.

Bladets økonomiske Stilling er Aarsag i at Andhrimner for det Første ophører med dette No. Den Opmuntring, som Bladet, trods sit ringe Abonnentantal, har fundet blandt sine Læsere, giver dog Udgiverne grundet Haab om, at det vil finde mere Indpas hos Almeenheden, saasnart den bliver nærmere kjendt med dets Indhold og Tendents, og derfor indbyde vi til nyt Abonnement paa Andhrimner, fra Nytaar af, da det atter vil begynde at udkomme som før. De forrige Abonnenter betragtes som vedblivende og tilstilles derfor Bladet, saasnart det udkommer igjen.

Udgiverne.

1852

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, KØBENHAVN 25. april 1852

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater

i Bergen.

franco

Kjøbenhavn den 25de April 1852.

Til Theaterbestyrelsen!

Herved har jeg den Fornøielse at kunne underrette den ærede Bestyrelse om, at der gjennem Prof: Heiberg er aabnet os Adgang til Theatrets Forestillinger; hvad Prøverne angaaer, saa troede Professoren ikke, at vi kunde have synderlig Nytte af at frekventere Samme, da der for Øieblikket intet Nyt er under Indstudering. – Saavel Heiberg som Herr Overschou har modtaget os med overordentlig Velvillie, og det vil gjennem den Sidstnævnte falde mig let, at faa al den Underretning om Theatrets indre Organisation, som jeg maatte behøve. Med Hensyn til hvad Instruxen forøvrigt paalægger mig, saasom Anskaffelse af en Dandselærer til Bruun og hans Kone, o. s. v, da har jeg endnu ikke kunnet faaet dette arrangeret, men haaber dog at dette i Løbet af næste Uge vil kunne skee, og skal jeg da tillade mig udførligere at tilskrive den ærede Bestyrelse. Min Adresse er: Reverentsgaden No 205, 2den Sal. –

Ærbødigst

Henr: Ibsen

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, KØBENHAVN 16. mai 1852

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater

i Bergen.

Kjøbenhavn den 16de Mai 1852.

Til Bestyrelsen for det norske Theater!

I mit forrige Brev til den ærede Bestyrelse kunde jeg blot i Korthed antyde hvad jeg hersteds ifølge min Instrux havde udrettet; jeg skal dennegang tillade mig at være udførligere.

Som Dandselærer for H. Nielsen, samt Bruun og hans Kone har jeg antaget Kgl: Solodandser Hoppe, der ansees som den første Dandser blandt Balletpersonalet, og som tillige, efter hvad jeg iforveien forvissede mig om, har den største Øvelse i at informere. Hvad der hovedsagelig bliver gjort til Gjenstand for Dandseunderviisningen er Menuet, samt hvad der forøvrigt kan bidrage til en elegant Optræden paa Scenen, i hvilken Henseende Herr Hoppe har Underviisningsmethoden ved den herværende dramatiske Skole for Øie. Han har beregnet Underviisningen efter et Kursus af tre Uger, i hvilket Tidsrum der dandses en Time

daglig, og hvorfor Honoraret for alle Tre tilsammen er ansat til 24 Rbdl eller omtr: 12 Sp norsk, hvilket vistnok ikke kan ansees for ubilligt. – Med Hensyn til det paatænkte Engagement af en Dandser til det øvrige Skuespillerpersonale i Bergen, da skal jeg tillade mig at yttre Følgende: Med Balletmester Bournonville, der strax efter min Ankomst afreiste til Christiania, fik jeg kun løselig tale i Theatret Aftenen før hans Afreise; ved Udløbet af denne Maaned følger den største Deel af Balletpersonalet ham derop. Solodandser Gade, som bliver tilbage her, vilde maaskee ikke være uvillig til i Sommer at seile til

Bergen, men Theaterbestyrelsen maatte i dette Fald opstille saadanne Garantier, at han kunde foretage Reisen uden at befrygte noget Pengetab. Efter de Discursioner, som den ærede Bestyrelse vil erindre at være faldne i denne Sag, troer jeg ikke at Bestyrelsen indlader sig herpaa; den havde, saavidt jeg troer, tænkt sig, at vedkommende Dandser maatte søge sine Reiseomkostninger dækkede ved privat Underviisning, og Theatrets Honorar som Erstatning for den Tid han anvendte paa Personalets Underviisning; men paa disse Betingelser vil man ikke kunde faa nogen Dandser engageret, medmindre der gjennem et i Forveien aabnet Abonnement kunde sikkres Vedkommende et bestemt og tilstrækkeligt Honorar for den private Dandseunderviisning; i August Maaned begynder Balletpersonalets Tjenestetid igjen, og da maa Enhver være tilbage; hvis nu Theaterbestyrelsen troer at det her antydede Arrangement vilde kunne træffes uden at Tiden dertil for iaar blev for kort, saa beder jeg mig derom snarest muligt underrettet; i modsat Fald har Herr Hoppe erklæret sig villig til, saafremt betimelig Aftale blev gjort, til næste Aar at reise til Bergen med en Deel af Balletpersonalet, saafremt han, i den Tid Theatret ikke benyttedes, kunde faa samme overladt til der at give et vist Antal Abonnementsforestillinger, hvortil da i Forveien maatte indbydes, hvorhos Theaterpersonalet i den Tid vilde kunne gjennemgaa en fuldstændig Dandseskole. Denne sidstnævnte Ordning af Sagen har nu vistnok sine gode Sider, men et heelt Aar gaaer dog hen, og det vilde vistnok være ønskeligt, om Publicum ogsaa i denne Retning saasnart som muligt sporede de gavnlige Følger, af de Foranstaltninger, som Bestyrelsen iaar til Theatrets Bedste har truffet. Troer derfor Bestyrelsen at kunne stille nogenlunde betryggende Garantier for den Dandser, som iaar maatte ville reise til Bergen, (f: Ex: ved at aabne et foreløbigt Abonnement paa Underviisning i Dands), saa beder jeg mig, som ovenfor sagt, underrettet derom. – Saavel H. Nielsen, som Bruun og hans Kone omfatte Dandseunderviisningen med megen Interesse, og, hvad der er det Bedste, de indsee fuldkommen det Nødvendige ved Samme. – Hvad H. Nielsen angaaer, da ved jeg ikke hvad jeg skal foretage med Hensyn til at skaffe ham fri Entree i Theatret. Ved vor Ankomst hertil var han mod Formodning endnu ikke kommen, og da saavel Bestyrelsens foregaaende Breve til Etatsraad Heiberg, som de Skrivelser vi medbragte, Intet indeholdt angaaende ham, og hans Reise desuden var et aldeles privat Foretagende, som muligens efter vor Afreise fra Bergen kunde være bleven indstillet, saa turde jeg med Hensyn til ham Intet foretage før hans Ankomst, som jeg hver Dag ventede. Denne indtraf imidlertid først efter over 14 Dages Forløb, og da han nu selv, ligeledes mod Formodning, intetsomhelst Skrivteligt medbragte, saa har jeg, med Hensyn til fri Entree i Theatret, ikke kunnet udrette Noget for ham; han har naturligviis imidlertid hver Aften besøgt Theatret, og da Adgangen til Parterret kun koster en Ubetydelighed, saa maa jeg henstille til Bestyrelsen, om den finder det fornødent at skaffe ham den samme Begunstigelse som os, kun maa jeg bemærke at Theatrets Saison ender i den sidste Uge af indeværende Maaned, og han saaledes kun i faa Dage vil kunne gjøre Brug af den fri Adgang, som muligens maatte tilstaaes ham.

Med Hensyn til Theatrets indre Indretninger, da bliver jeg gjennem Herr Overskou gjort bekjendt med Samme, saavelsom med Regisseurvæsnet, Maskineriet, o. s. v. – Costumeværker ere ikke at erholde her, dog vil Herr Overskou opgive mig hvilke Udgaver der findes af Saadanne, og hvor de ville kunde erholdes; disse vil jeg altsaa paa min Reise kunne anskaffe; – at opgive noget Bestemt om deres Kostende, kan jeg ikke, dog antager jeg at man for 10–12 Sp maatte kunne faa hvad Bergens Theater tiltrænger. Af nye Stykker har jeg kun kjøbt et, nemlig « For 10 Aar siden,» af Carl Bernhard; – men ogsaa til denne Udgivtspost vil det være nødvendigt at bevilge en lille Sum, da jeg rimeligviis i Tydskland vil forefinde Adskilligt som kunde være værd at anskaffes. Ved Skuespiller Sichlaus Hjælp haaber jeg at kunne skaffe en Deel brugte Musicalier; jeg er imidlertid i denne Sag i nogen Uvished, da jeg er saagodtsom ganske ubekjendt med, hvad Theatret allerede besidder, og jeg saaledes let kan være udsat for at paaføre Samme unødvendige Udgivter; hvis jeg derfor kunde erholde en Fortegnelse over hvad jeg af Musik ikke maa kjøbe, saa vilde det være mig meget kjært. – Hvad mit Reisestipendium angaaer, da har jeg stærk og velbegrundet Frygt for at Samme ikke vil være tilstrækkeligt for mig. Jeg har under Opholdet i Hamburg faaet en Forsmag paa, hvad det vil sige at reise i Tydskland; saaledes vilde ogsaa Bruun være kommen i en slem Forlegenhed, dersom han ikke ved vor Reisefælle, Doctor Hofmanns Hjælp, var bleven sat i Stand til at kunne fortsætte Reisen til Kjøbenhavn. Jeg tillader mig derfor at ansøge den ærede Bestyrelse om, at der af min Gage maa blive mig bevilget et Forskud stort 48 Sp, som tilligemed de 12 Sp, jeg ved min Afreise ansøgte om, og som jeg haaber at Bestyrelsen har bevilget, ville kunne fradrages min Gage med 5 Sp. maanedlig. Dersom Bestyrelsen indvilger heri, saa haaber jeg at den godhedsfuldt sørger for at jeg kan have disse Penge her, samtidigt med Honoraret til Herr Hoppe, samt den Pengesum der maatte bestemmes til Anskaffelse af Bøger, Musikalier, o. s. v. – Med Hensyn til Repertoiret have vi været meget heldige. Vi have saaledes seet Hamlet, samt flere af Schakspeares Stykker, ligeledes af Holbergs, – samt «Naar Damer føre Krig», En Søndag paa Amager, Slægtningerne, o. fl: – At vi forresten gjøre os bekjendte med Alt, hvad der kan have kunstnerisk Interesse, følger af sig selv. De Danske vise sig overalt særdeles høflige og forekommende mod os, og langtfra at føle nogen Uvillie over at vi søge at frigjøre os for deres Indflydelse paa vort Theatervæsen, forundrer man sig blot over at Saadant ikke allerede forlængst er skeet. Med H. C. Andersen er jeg bleven bekjendt; han raader mig meget til, fra Dresden af at gjøre en Tour til Wien for at see Burg-Theatret; maaskee kommer han paa samme Tid til at opholde sig der, og vil da veilede mig, hvis ikke, saa vil forhaabentlig Professor Dahls Assistence kunne udrette det Samme. – I Haab om at den ærede Bestyrelse snarest muligt besvarer denne Skrivelse tegner jeg mig

ærbødigst

Henr: Ibsen

P. S.

Fra Etatsraad Heiberg har jeg en Hilsen at overbringe saavel til Bestyrelsen som til Herr Byfoged Hanson. –

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, KØBENHAVN 30. mai 1852

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater

i Bergen.

Kjøbenhavn d: 30te Mai 1852.

Til Bestyrelsen for det norske Theater!

Ifredags havde jeg den Fornøielse at modtage Brev fra den ærede Bestyrelse, hvoraf jeg seer, at min Skrivelse af 16de Dennes, ikke dengang var Bestyrelsen ihændekommet; da imidlertid dette nu forlængst maa være skeet, og Bestyrelsen saaledes vil finde sit Brev paa Forhaand besvaret, saa finder jeg det mindre passende at uleilige den ærede Bestyrelse med en Gjentagelse af, hvad jeg i min foregaaende Skrivelse formener tilstrækkeligt udviklet. Jeg skulde derfor have indskrænket mig til i Eet og Alt at henvise til mit forhen Anførte, saafremt ikke adskillige Yttringer i Bestyrelsens Brev havde opfordret mig til at være lidt vidtløftigere. – For det Første formaaer jeg ikke at fatte den ærede Bestyrelses Forundring over, at jeg under de i mit foregaaende Brev udviklede Forholde Intet kunde gjøre for Herr H. Nielsen; at det ved min Afreise blev mig af Bestyrelsen paalagt at tage mig af ham, forholder sig ganske rigtigt; men jeg maa stadigen bede den Betragtning fastholdt, at Herr Nielsen

antoges at vilde indtræffe i Kjøbenhavn samtidig med os, og endvidre at det fra min Side forudsattes, at Bestyrelsen vilde ved skrivtelig Henvendelse til Vedkommende hersteds, virke for ham paa samme Maade, som for Herr Bruun. Intet af dette er imidlertid skeet. Herr Nielsen har selv, ligesaavel som jeg antaget det nødvendigt, at hans Sag understøttedes af Anbefalinger fra Bestyrelsen; – at den ærede Bestyrelse heller ikke har været fremmed for denne Mening, derom er jeg til Overflod forvisset ved en Erklæring fra Herr H. Nielsen, der gaaer ud paa, at han ved sin Afreise var Ørenvidne til at en af Dhrr: Bestyrere fandt et saadant Skridt nødvendigt. Da nu Herr Nielsen ankom hertil henimod Saisonens Slutning, under Forholde, der vare heel forskjellige fra dem, jeg oprindelig havde forudsat, saa maa jeg fremdeles formene, at der for mig Intet Andet var tilovers, end at indhente Bestyrelsens Ordres. At Herr Nielsen naturligviis ligefuldt har besøgt Theatret, bemærkede jeg allerede i mit forrige Brev, (hans Udgivter herved, ville efter mit Overslag beløbe sig til omtrent 3 a 3 ½ Sp) – dog herom er ikke Talen, – Bestyrelsen har kun urgeret over min «tilsyneladende Forsømmelse,» og for denne Beskyldning haaber jeg tilstrækkeligt at have frigjort mig.

Naar den ærede Bestyrelse dernæst formener at «særegne Motiver» have bevæget mig til ikke at virke for Herr Nielsen, saa har jeg hertil kun at svare: Omendskjønt jeg ingenlunde agter at bestride Gyldigheden af Bestyrelsens Grunde til at antage, at der inden Theatrets Omraade findes Folk, som af «særegne Motiver» kunne fristes til at nægte Herr Harald Nielsen deres Assistence, saa maa jeg dog protestere mod at henregnes til disse. – Forøvrigt har jeg dennegang kun lidet at berette. Theatrets Forestillinger ophørte ifredags, og igaar tilendebragte vore Skuespillere deres Dandsecoursus.

Herr Hoppe er særdeles vel tilfreds med dem, især roser han Mad: Bruun meget. I mit forrige Brev anbefalede jeg Skuespiller Sichlau, som Commissionær i musikalske Anliggender; af flere Grunde har jeg imidlertid senere truffet et andet Arrangement, og vedlægger Kapelmusikus Lanzkys Adresse, til hvem Bestyrelsen vil kunne henvende sig. Skulde Fortegnelsen over den ved det norske Theater beroende Musik være til Hinder for at mit forrige Brev bliver besvaret med omgaaende Post, saa kan denne Liste senere tilstilles Herr Lanzky, som tillige beder opgivet af hvilke Instrumenter Orchestret bestaaer, samt specielt om der ved Samme haves Ventilklarinetter, – han vil da foretage det Fornødne, og besørge Musikalierne afsendte. – Min Afreise herfra kan jeg ikke bestemme forinden jeg modtager Svar paa mit forrige Brev. Bruun har derimod bestemt sig til at afgaa med Dampskibet paa Onsdag, og aflagde derfor ifredags sin Afskedsvisit hos Etatsraad Heiberg. – Herr Overskou har lovet at gjøre mig bekjendt med Theatrets Maskineri o. s. v, hvilket ikke har ladet sig gjøre under Saisonen, forresten er Maskinvæsnet ved Kjøbenhavns Theater ikke af det bedste Slags, og jeg haaber at der i saa Henseende er et langt større Udbytte at hente ved de tydske Theatre. – Med Bruun hjemsender jeg nogle Smaasager som Theatret tiltrænger, ligeledes nogle Bøger. – Jeg har tænkt mig at lægge Reisen herfra over Lübeck til Dresden, hvor jeg haaber paa Prof: Dahls Hjelp til at udkaste den hensigtsmæssigste Plan for den øvrige Deel af Touren. Ved min Ankomst til Dresden skal jeg ufortøvet tilskrive den ærede Bestyrelse, og tegner mig indtil da

Deres ærbødige

Henr: Ibsen

P. S. Over de med Bruun hjemsendte Sager, skulle Regninger i sin Tid blive fremlagte –

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, KØBENHAVN 2. juni 1852

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater

i Bergen

Kjøbenhavn d:2den Juni 1852.

Til Bestyrelsen for det norske Theater!

Med Herr Brun fremsendes nogle Bøger, samt endeel Stubbe, for hvilke Gjenstande, m: M: jeg har udlagt for Theatret efter nedenstaaende Liste:

For 2 Expl: af «For ti Aar siden» |
à 3 Ֆ 8 ʄ | 1 Rd 1 Ֆ –
– 1 Expl: af «Statsmand og Borger» | " – 2 – 4 –
1 Do af «Medbeilerne» | " – 2 – 4.
5 Do af Kvindens Vaaben à 28 ʄ | 1 – 2 – 12.
Efter vedlagte Regning fra Bing & Søn | 3 – " – " –
1 Expl: af «Billedgalleri etc.» | 1 – 3 – " –
Efter vedlagte Regning fra Herr Hoppe | 24 – " – " –
Tilsammen | 31 Rbdl: 5 Ֆ 4 ʄ

for hvilket Beløb jeg skal tage mig betalt i den Sum, som Bestyrelsen til deslige Udgivter maatte stille til min Disposition.

«For 10 Aar siden» foreslaaer jeg optaget paa Repertoiret og havde i saa Fald tænkt mig følgende Rollebesætning:

Capt: Rømer | ... | Herr H. Nielsen.
Grethe | ... | Mdm Bruun.
Frahm | ... | Hrr Isachsen.
Ehlers | ... | " Bruun
Brandt | ... | " Prom.
Stoltenberg | ... | " Bucher.
Hanne | ... | Jfr: Johannessen.

Af «Kvindens Vaaben» har jeg anskaffet Høedts Oversættelse, da den vort Theater besidder er slet, og saaledes ikke bør benyttes.

Med Hensyn til «Medbeilerne» og «Statsmand og Borger», da er det ikke min bestemte Hensigt at foreslaa disse Stykker for Tiden opførte paa Repertoiret; de have i Vinter været givne med Bifald her, og undergives derfor den ærede Bestyrelses Betænkning.

Det medfølgende Billedgalleri har jeg kjøbt omendskjønt Theatret næppe vil faa noget stadigt Brug for samme, ialfald ikke forinden man kommer saa vidt, at man kan give større Stykker hvori Maskeoptog o. s. v. forekomme. (Skulde «Scheick Hassan» sættes til Opførelse, saa har man i Billedg: den fornødne Veiledning med Hensyn til Dragter.)

Da Saisonen her nu er sluttet og jeg nogenlunde har gjort mig Rede for det kunstneriske Udbytte Samme har bragt mig, saa kunde jeg vistnok have Adskilligt at yttre desangaaende; da imidlertid deslige Bemærkninger ville finde deres naturligste Plads i den Beretning, som jeg efter min Hjemkomst har at afgive, skal jeg for Øieblikket ikke vidre udtale mig herover. Kun een Bemærkning kan jeg ikke tilbageholde, nemlig: at det Princip, hvorefter Skuespillerne tilholdes at kunne deres Roller forinden Sceneprøverne begynde, i Eet og Alt befølges her. Herr Overskou har gjentagende erklæret «At han har tredive Aars Erfaring for at den Rolle, hvis Characteer ikke er forstaaet ved sidste Læseprøve, aldrig vil blive det, og at Nødvendigheden heraf forøges i samme Forhold som Skuespillernes Mangel paa Routine.» –

Studenterne have i forrige Uge spillet paa Hoftheatret for Kongen; Herr Bruun og jeg have efter Indbydelse været tilstede. Fra Etatsraad Heiberg har jeg modtaget Indbydelse til Middagsselskab paa Fredag; Herr Bruun og hans Kone vare der i Søndags. – Forresten længes jeg nu, da Saisonen er forbi, efter at komme afsted og venter blot paa Bestyrelsens Svar paa mit Brev af 16de Dennes. Herr Hoppe reiser herfra idag og har sagt mig at hvis Bestyrelsen vil indgaa paa hans Forslag at komme til Bergen næste Aar, saa maa Aftale derom skee mindst 3 Maaneder før Saisonens Slutning,

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, DRESDEN 24. juni 1852

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater

in Bergen

Norwegen

Dresden den 24de Juni 1852.

Til Bestyrelsen for det norske Theater!

Herved har jeg at tilmelde den ærede Bestyrelse, at jeg afreiste fra Kjøbenhavn Søndagen den 6te Dennes, og ankom hertil den paafølgende Onsdag. Aarsagen hvorfor jeg først nu tilskriver Bestyrelsen, er den, at jeg ved min Ankomst hertil var saa uheldig, ikke at træffe

Professor Dahl hjemme; han var nemlig tagen paa Landet og jeg fik ham derfor først i Tale den 16de. – Han har nu udvirket at jeg faaer Adgang til Theatrets indre Indretninger, hvoraf jeg er forvisset om at ville have stor Nytte, da Alt er i en fortrinlig Stand. Adgangen til Theatrets Forestillinger maa jeg derimod betale; Repertoiret er vistnok ret godt, men indtil nu har jeg dog kun seet eet Stykke som kan benyttes hos os, og som jeg derfor skal medbringe. – Af Bestyrelsens Brev seer jeg, at Theatret har faaet Kostümeværker fra Paris; i modsat Fald skulde jeg have anbefalet et Par fortrinlige Værker, som jeg er bleven bekjendt med, nemlig Bonnards Kostümer fra det 13de og de 5 derpaa følgende Aarhundreder samt en Samling af spanske Folkedragter, som nylig er udkommen her. – Af Bestyrelsens sidste Brev erfarer jeg ogsaa, at det ikke har været dens Mening at udrede Honoraret for Dandseunderviisningen af Theatrets Kasse; – herom blev der mig ved min Afreise Intet sagt, der blev mig kun paalagt at skaffe Skuespillerne en Dandselærer og da Directionen tillige yttrede det Ønskelige i at faa en saadan til de i Bergen værende Skuespillere, saa antog jeg at deri var udtalt det Princip, at Personalets Dandseunderviisning bør udredes af Theaterkassen; for H. Nielsens Vedkommende maatte ialfald dette Princip komme i Anvendelse; han reiste jo paa egen Bekostning, og det gik vel saaledes neppe an at foreskrive ham en extra Pengeudtælling, især da dog Theatret i den Uddannelse Reisen forøvrigt maa ansees at have forskaffet ham, vil finde tilstrækkeligt Eqvivalent for den givne Reisetilladelse; og med Hensyn til Bruun da troer jeg, at han havde tilovers af sit Reisestipendium saameget, at han dermed kunde bestride Udgivterne paa Hjemreisen, men heller ikke mere. Jeg havde saaledes intet Andet at gjøre, end at betale. Under alle Omstændigheder haaber jeg at den ærede Bestyrelse sørger for at mine udlagte Penge blive mig godtgjorte. – I Anledning af min Ansøgning om Forskud hvilket ikke bevilgedes, yttrer Bestyrelsen at jeg maa have anvendt en mindre rigtig Oeconomie, eftersom Stipendiet ikke er tilstrækkeligt; det vilde gjøre mig Ondt, om Bestyrelsen skulde vedblive at være af denne Mening, og jeg maa derfor tillade mig at paapege Følgende: Reisen fra

Bergen til Kjøbenhavn medtog omtrent 40 Sp. Jeg har anseet det fornødent at anskaffe mig adskillige Bøger og kunde tiltrænge endnu flere, saafremt jeg havde Penge dertil. Endvidre maa jeg selv betale min Entree i Theatret hersteds, og at jeg gjævnlig maa besøge dette er en Selvfølge; thi det kan kun lidt nytte mig at blive bekjendt med Maskineri, Decorationsvæsen, o. s. v – naar jeg ikke tillige seer dets Anvendelse. Stipendiet bliver desuden ikke at fordele paa tre, men paa tre og en halv Maaned og endelig vil Herr Sorenskriver Neergaard kunne erindre at jeg, da jeg af ham ved min Afreise erholdt udbetalt 60 Sp, anmodede om at 20 Sp af disse maatte betragtes som et Forskud, da en saadan Sum vilde medgaa til Endeel Eqviperingsgjenstande og saaledes ikke komme mig tilgode paa Reisen; hertil svarede Herr Sorenskriveren, at dette kunde tidsnok skee, saafremt det viste sig at Stipendiet var utilstrækkeligt. At dette er Tilfældet, derom er jeg nu forvisset; jeg haaber derfor at den ærede Bestyrelse ialfald bevilger mig de her omhandlede 20 Sp. da jeg ellers bliver nødt til at tage fra Hamburg med Skibsleilighed, og derved maaskee tabe meget af den Tid som er mig aldeles fornøden, dersom jeg for Theatret skal kunne udrette Noget inden Saisonens Begyndelse; – jeg har nu af Stipendiet saameget tilbage, som jeg behøver til mit Ophold her, og for de her omhandlede 20 Sp. samt mit Udlæg i Kjøbenhavn efter tilstillet Regning, vil jeg kunne bestride Reiseomkostningerne paa Hjemtouren, men heller ikke mere. – I Haab om at den ærede Bestyrelse indvilger i min Anmodning tegner jeg mig

ærbødigst

Henr: Ibsen

P. S. Min Adresse er: Wundartz Troitzh, Töpfergasse, No 13, 3de Etage.

Jeg tillader mig tillige at anmode Bestyrelsen at opgive mig naar Dampskibet sidste Gang i Juli afgaaer fra Hamburg til Bergen for at jeg derefter kan indrette min Afreise herfra. – Hersteds er ingen Underretning desangaaende at erholde. –

1853

Til RIKKE HOLST (G. TRESSELT), BERGEN 22. mai 1853

Til min Aurikel.

Venlige Blomst med de duftende Blade,

Kort, som en Drøm, var din straalende Flor, –

Ak, – thi ei længer kan Dugperler bade

Bægret, der bøier sig visnet mod Jord.

Det er mig sagt at i Blomsternes Skjød

Leger der Alfer med Sommerfuglvinger, –

Knække vi Stænglen, – det bæver og klinger

Mat som et Suk – det er Alfernes Død!

Men i min deilige Blomme dog end

Lever en Alf, som en Fugl i sin Rede;

Det er Erindringens Alf, og med den

Veemodsfuldt sværmende skal jeg mig glæde; –

Her i mit stille, mit eensomme Hjem

Gjæste mig vexlende Syner og Drømme,

Stemmer, der hviske som Vaarvindens Strømme,

Maner da tit jeg af Stilheden frem. –

– Snart er jeg glemt; og naar Vinterens Nat

Ruger som Gravhøien over min Lykke,

Da skal jeg tro blandt Erindringens Skat

Gjemme min Blomst som dens dyreste Smykke!

Bergen 22/5. 53.

Henr: Ibsen

Til RIKKE HOLST (G. TRESSELT), [BERGEN] 6. juni 1853

Til R: H!

O, jeg veed et deiligt Land,

Fjernt som Nattens Stjerne, –

Mod dets blomsterrige Strand

Stævner jeg saa gjerne;

Der er Sang i Li og Luft,

Der er grønne Lunde,

Der i Natfiolens Duft

Er det sødt at blunde.

Der er Alting skjønt og rigt

Som et Barndomsminde, –

Der jeg hvisker mangt et Digt

Til min Sjæls Gudinde.

Der er Trøst for hver en Kval,

Lindring for hver Kummer:

Aftenvinden mild og sval

Vugger den i Slummer.

Synker Sol bag Søens Speil,

Længes jeg didover –

Spiler Tankesnekkens Seil

Fjernt paa Luftens Vover,

Seiler, som en Ørn i Sky,

Mod de fjerne Strande,

Lever mang en Stund paany

Om i Drømmens Lande.

Did jeg stævned mangen Nat,

Salig og forvildet,

Sværmed med min bedste Skat,

Med en Piges Billed, – – –

O, hvor dristig og hvor varm

Fløi min Hu mod Himlen –

Til jeg atter vaagned arm

Og forladt i Vrimlen.

Nu et Ord fra Deres Mund

Skal min Fremtid dømme; –

Eier Lykkens Skat jeg kun

I de vaagne Drømme?

Skal jeg haabløs og forladt

Sværme med et Minde –

Eller skal min bedste Skat

Jeg i Livet finde?

d: 6/6. 53.

Henr: Ibsen

Til RIKKE HOLST (G. TRESSELT), [BERGEN] [Juni 1853]

Med en Rose.

Min lille Rose! tilgiv, tilgiv!

Jeg bryder din Stengel, jeg ender dit Liv

Mellem Søskende smaa i Vrimlen!

Men sørg ei, – thi vid at jeg sender dig hen

For at vaagne, som Mennesket vaagner igjen, –

– I Himlen!

For at min stakkels lille Blomst ei skal blive skuffet, saa beder jeg Dem om ikke at forsmaa den!

H. I.

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, BERGEN 4. og 11. august 1853

Som Svar paa Bestyrelsens Skrivelse af 30te f: M: har jeg kun at anføre Følgende.

Fra den Tid Regievæsnet overdroges til mig har jeg havt nedenstaaende Regielister at udfærdige:

«Den Gamle.» «Kong Salomon og Jørgen Hattemager.» «Valeur & Comp:» «Indkvarteringen.»

Disse 4 Regielister ligge naturligviis til Eftersyn naar det maatte forlanges, og vil det deraf kunne sees, at vedkommende Angiver har været mindre vel underrettet. – Der findes ingen Unøiagtigheder i de af mig udfærdigede Regielister.

Hvad «Babiole og Joblot» samt «Efterskriften» vedkomme, da ere disse Stykker arrangerede af Oversætter og Forfatter, hvorhos Reqvisitlister forefindes ved Theatret fra den Tid Stykkerne gaves af de Danske. Til de øvrige Stykker, der ere givne efterat jeg fik med Regievæsnet at gjøre, ere Listerne udfærdigede af Mayson og Nielsen. Stykkernes gjentagne Opførelse have for længe siden givet Anledning til at rette hvad der i disse Lister fra Først af maatte være ufuldstændigt eller unøiagtigt.

Hvad Bebreidelsen for «summarisk Behandling af Scenedecorationen» angaaer, saa vilde jeg have været den ærede Bestyrelse meget taknemmelig, dersom denne Beskyldning var bleven mindre «summarisk» fremsat; thi jeg vilde maaskee derved være bleven i Stand til at raade Bod paa Mangt og Meget i et Punct, som jeg visselig ikke mindre end Bestyrelsen holder for særdeles væsentligt, – saalænge jeg imidlertid fremdeles svæver i Uvished om de Forbedringer, der i denne Henseende ansees for ønskelige, er det ikke let for mig at gribe Sagen anderledes an end hidindtil. At der er Meget som i det sceniske Arrangement af Decorationer o. s. v. kunde ønskes anderledes, kan vist ikke være nogen Tvivl underkastet, men det er et andet Spørgsmaal om Bestyrelsen vilde indvilge i de Udtællinger, som paakræves for at supplere, hvad Theatret i saa Henseende mangler. At jeg imidlertid vil søge at gjøre den hensigtsmæssigste Brug af de Midler jeg har at raade over, er Noget, som jeg hidtil har antaget at maatte følge af sig selv.

Slutteligen skal jeg meget villig indrømme at mine Forretninger som Regisseur endnu ikke i alle Maader gaar med den ønskelige Lethed; jeg har imidlertid troet det indlysende for enhver i Theatervæsnet Indviet, at hvad der for en Regisseur hovedsagelig paakræves, er Routine, og jeg veed fuldkommen vel at det ikke har været mig muligt at opnaa denne i tilstrækkelig Grad ved at fungere som Regisseur ved 4–5 Forestillinger.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Bergen 4/8 53.

Til Bestyrelsen for det norske Theater!

P. S. Ovenstaaende Gjensvar vilde have været indleveret forrige Thorsdag, saafremt jeg ikke ved en Misforstaaelse havde staaet i den Formening, at der paa Grund af Dhrr Steens og Willes Fraværelse intet Møde vilde blive afholdt, hvisaarsag Reenskrivten af ovenst: Linier ved Mødets Begyndelse ikke var ganske tilendebragt.

11/8. 53.

Til PAUL BOTTEN-HANSEN, [BERGEN] 5. august 1853

Konvolutt

Til

Herr Literatus P. B. Hansen.

Adr: Bogh: Dzwonkowsky.

Christiania

Ved godhed af

Herr Skuespiller Bucher

Min kjære Ven!

I største Hast nedskriver jeg disse Linier; jeg skulde for lang Tid siden have ladet høre fra mig, men, desværre – kunde jeg blot faa Bugt med Opsættelsesdjævelen der gaaer om som en brølende Løve og opsluger alle mine gode Forsætter, saa vilde jeg bestemt blive den punctligste Mand af Verden – – –

Hvorledes har Du det? Befinder Du Dig i velsignede Omstændigheder? Kan ikke Huldrebrylluppet snart vente en liden Broder eller Søster? Jeg er temmelig productiv, hvilket Du i Vinterens Løb vil erfare. Du maa endelig sende mig et Expl af Huldrebr:, som jeg ikke kan overkomme her, – ligeledes de No af Andrimner hvori Helge Hundingsbane staar! Lover Du mig dette?

Hils Vinje hiin nationale!

Du skal snart høre mere fra mig; kan Du gjøre lidt for Overbringeren (jeg mener nærmest som Criticus) saa spar Dig ikke, – han ønsker meget at gøre Dit Bekjendtskab –

5/8. 53.

venskabeligst

Henr: Ibsen

Hvorledes gaaer det Abildgaard?

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, [BERGEN] 8. november 1853

Paa den igaaraftes afholdte Prøve paa « Den gode Tone» behagede det Hr. Isachsen ganske skjødesløst at fremplapre sin Rolle paa en Maade, der gjorde Prøven saagodtsom aldeles unyttig for hans Medspillende, navnlig Mdm Hundevadt og Hr. Nielsen, der begge have nye og betydelige Partier at indstudere i Stykket, uden at turde paaregne noget stort Antal Prøver. Ved at adspørge ham om Grunden til denne hans Fremfærd, erholdt jeg til Svar, at han ikke fandt sig beføiet til at prøve anderledes, samt at han «i høi Grad forundrede sig over, at Theatret ikke viste ham den Opmærksomhed, at fritage ham for Prøver» paa en Tid, da hans Bryllup var forhaanden. – Jeg kjender ikke Udstrækningen af de Forbindtlighedshensyn den ærede Bestyrelse troer at skylde Theatrets « uundværlige Kunstnere», – men vover dog for mit Vedkommende at formene, at jeg ingenlunde er traadt disse Hensyn for nær, ved at lade ovennævnte Prøver afholde. Ved Formiddagsprøven idag er Hr. Isachsen aldeles udebleven, hvorom han allerede igaaraftes gav mig en foreløbig Meddelelse med Tilføiende at han naturligviis var villig til at udrede den lovbefalede Mulct for Udeblivelsen. Da jeg imidlertid nu har Erfaring for at det for Theatrets Functionærer ikke lader sig gjøre, ustraffet at anvende Lovens Ord mod denne heromhandlede Kunstner, samt da Mulcten kun vilde ramme det enkelte Factum, Udeblivelse fra Prøve, – men ingenlunde danne noget Præservativ mod den Opsætsighedens Gift, som Hr. Isachsen synes at have gjort sig til Opgave at udbrede inden Theatret, saa er det at jeg herved maa anmode Bestyrelsen om at gribe ind saa snart som muligt.

Jeg skal ikke undlade at bemærke: Isachsens Scener i « Den gode Tone» kan gjennemprøves i 20 Minutter, og under Indstuderingen af «Feldtgiftermaalet» har han havt rigelig Anledning til at lære sin Rolle. Indeværende Uges Prøveliste er forøvrigt kun en naturlig Følge af Beneficeforestillingen, der i de forløbne 8 Dage optog alle ledige Timer. Dette er naturligviis Isachsen bekjendt, og det er altsaa med Beneficeforestillingen for Øie at Hr Isachsen mener der fra Theatrets Side ikke vises ham den tilbørlige Opmærksomhed. Hr. Isachsen har her opstillet en meget betegnende Maalestok for sine Fordringer, – og da Skylden for den paaklagede, hensynsløse Behandling i dette Tilfælde maa søges hos mig, der gjennem Prøvelisten har tilsagt ham til de omhandlede Prøver, saa er det at jeg herved anmoder den ærede Bestyrelse om snarest muligt at undersøge Sagen.

d: 8/11. 53. –

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til Bestyrelsen for det norske Theater!

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, [BERGEN] 5. desember 1853

Som Svar paa omstaaende Skrivelse bemærkes Følgende:

a.) Prøvelisten for Fredagen den 25de Novb lød oprindelig saaledes:

Kl: 9 ¼. | «Keiserindernes Fanger» | (Sc: f: Jfr: Jensen.)
Kl: |  | (Læseprøve.)

b.) Paa Listen blev altsaa med Hensyn til Læseprøven Intet forandret, men kun tilføiet hvad Stykke der skulde læses og til hvilket Klokkeslæt. Dette opførtes Altsammen paa Listen umiddelbart efter at Rosendahls Antagelse af det tilbudte Engagement var bleven mig communiseret, eller omtr: Kl: 6 ¼, under Prøven paa 2den Akt af «En fattig Piges Dagbog», hvilket vil kunne bevidnes af Hr. Laading, der overtog Tilsynet paa Scenen medens jeg opførte «Kunstnerliv» til Læseprøve, uddeelte Rollerne til Stykket og modtog de Rollehavendes Kvitteringer. Hr. Isachsen var den Eneste, der ei var tilstede, da han var ubeskjæftiget i det Stykke, der prøvedes.

c.) Ved Eftermiddagsprøvens Slutning (henimod Kl: 7) var Theaterbudet ei tilstede, hvorfor jeg anmodede Mdm Isachsen om at meddele sin Mand den Underretning, at «Kunstnerliv» var sat til Læseprøve den følgende Dags Formiddag Kl: 11, – hvilket hun lovede. – Det vil erindres, at Rosendahls Indgaaen paa Bestyrelsens Tilbud gjorde Udslaget med Hensyn til Besættelsen af det omhandlede Stykke, hvisaarsag Isachsen ikke havde havt Stykket til Gjennemlæsning. Mdm Isachsen anmodedes derfor ligeledes om at medtage sin Mands Roller for at han af denne i Forveien kunde gjøre sig bekjendt med det Fornødne.

Den originale, heromhandlede Prøveliste vedlægges.

5/12. 53.

ærb:

Henr: Ibsen

Til Bestyrelsen for det norske Theater!

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, BERGEN 21. desember 1853

Til Bestyrelsen for det norske Theater!

Gjennem en i forrige Uge indløben Skrivelse vil den ærede Bestyrelse være kommen til Kundskab om at Hr. Isachsen har tilladt, sig i Theatrets Circulærebog, skrivtelig at udtale sin Kritik over en Forretningsordenen betræffende Foranstaltning. Denne Kritik fandt jeg mig beføiet til at forsyne med en Paategning; og over denne Paategning, hvortil hans egne Ord paa den naturligste Maade syntes mig at indbyde, har Isachsen formodentlig følt sig krænket, – han har derfor atter grebet Pennen og denne Gang frembragt et Aandsfoster, som jeg herved oversender den ærede Bestyrelse til nærmere Betragtning.

Isachsens Stiil har, som Bestyrelsen formeentlig ikke kan være uvidende om, det Særegne ved sig, at man somoftest maa læse mellem Linierne, saafremt man af det Læste skal kunne fælde en nogenlunde fordeelagtig Dom over Forfatterens Slutningsevne og Fornuft. Dette Familietræk fornægter sig hellerikke hos medfølgende Foster, og idet jeg efter bedste Evne skal forsøge paa at fortolke den Anklage, som deri indeholdes mod mig vil Bestyrelsen godhedsfuldt tilgive om jeg, tvungen af Nødvendigheden skulde blive noget vidtløftig.

Efter Udtrykkene at dømme, synes Isachsen at ville gjøre mig det til Forpligtelse i Theatrets Tjeneste at understøtte de Aandssvage «baade i den ene og den anden Henseende». – Ja, hvad kan ikke Selvopholdelsesdrivten forlede et Menneske til at fordre som ret og billigt, naar man i den Grad som Isachsen er forblindet af Egoisme? Jeg maa imidlertid ærligt tilstaa at jeg aldrig har været mig nogen saadan Forpligtelse bevidst, tvertimod har jeg tænkt mig, at jeg istedetfor at «understøtte» maatte, saameget det stod i min Magt, søge at nedbryde de Hindringer, der træde hæmmende iveien for den kunstneriske Fremadskriden og Udvikling, og hvortil jeg, uagtet Isachsens tilsyneladende Protest, henregner Svaghed i Aanden baade i den ene og den anden Henseende; og selv naar den kunstneriske Udvikling holdes fjernet fra Betragtningen, saa afgiver Isachsens egen Færd ved Theatret et tilstrækkeligt Beviis for hvor farligt det er at «understøtte» de aandeligt Svage hvad enten deres Svaghed yttrer sig som blind og ubeføiet Selvtillid, grundløs Tro paa Uundværlighed eller paa andre Maader og i andre Henseender. –

Dog, Isachsen har nok ikke tænkt saa galt, som han har skrevet, – han har nemlig tænkt det Modsatte. – Tit og lydeligt nok har Isachsen forhen yttret, at den Instruction, Theatret formaaer at præstere, ikke er ham tilstrækkelig, og naar han nu finder, at de Aandssvage blandt Personalet ikke blive understøttede efter Behov, saa skjønner jeg ikke rettere end at disse to Ankeposter igrunden ere identiske, blot med den Forskjel at han i det her omhandlede Tilfælde har betjent sig af en anden og mere naiv Form. Hvad de øvrige Medlemmer af Personalet angaa, saa har jeg Grunde til at tro at de ved denne Anledning mod Sædvane, ere mindre beskedne end Hr. Isachsen og derfor ville protestere mod at henføres under Rubrikken «Aandssvage» hvor han altsaa faaer finde sig i at blive staaende alene. Isachsen har jo desuden saatit og det ikke utvetydigt pukket paa sine Adkomster til at stilles under en egen Rubrik, og jeg føler mig forvisset om at man idetmindste denne Gang med god Samvittighed kan indrømme ham fuldkommen Berettigelse dertil.

Hvis jeg altsaa ifølge Ovenstaaende har været heldig nok til at finde den rette Læsemaade af det citerede Sted, saa mener jeg at Udgangspunctet er givet, hvortil jeg har at knytte mine Bemærkninger. Disse skal jeg tillade mig at fremsætte i Form af en Redegjørelse for følgende 3 Momenter:

pro primo:) Hvilke ere de væsentligste blandt Isachsens aandelige Svagheder?

pro secundo: Hvorledes burde disse Svagheder retteligen tages under Behandling.

Og endelig skal jeg pro tertio: Bevise at Isachsen for Øieblikket er og maa være uimodtagelig for al Instruction udenfra.

Besvarelsen af det første Punct, en nærmere Paapegen af de indre Vanskeligheder, som fra Isachsens Side opstille sig hindrende mod hans Udvikling i kunstnerisk Retning, ligger saa nær forhaanden, at jeg ikke behøver længe at opholde mig derved. Jeg skal derfor indskrænke mig til at nævne hans mærkværdige Overfladiskhed, hans platte og mangelfulde Opfatning af Kunsten og hans ubeskedne Formening om sit eget Forhold til samme. Beviisførelsen for at Isachsen virkelig lider af disse Svagheder, troer jeg mig for Øieblikket berettiget til at overspringe, – i Kravstilfælde skulle Beviserne ikke udeblive.

Idet jeg nu altsaa anseer som givet, at det er saaledes fat med Isachsen, saa spørger jeg med hvilken Ret han bebreider mig at hans Mangler ikke blive tilbørligt paaagtede? – Hvis Isachsen istedetfor at tro sig hjulpen med de æsthetiske Brokker han i tidligere Dage hist og her har opsnappet og kun halvt fordøiet, vilde erkjende hvor svagt han igrunden er baseret, – hvis Isachsen endvidre istedetfor at «bearbeide» Klassikerne vilde anvende sine mange Fritimer til at bearbeide sig selv ved Hjælp af grundig Læsning og lignende aandelige Muddermaskiner, saa kunde hans Indre endnu blive et seilbart Farvand for sunde og fornuftige Betragtninger. Men forinden dette skeer, forinden Isachsen selv begynder Kuren ved at erkjende Misligheden af sit nuværende Standpunct, saa skjønner jeg ikke at nogen Paavirkning udenfra skulde kunne være synderlig frugtbringende for ham. Isachsens Uimodtagelighed for den instruerende Kritik er desuden i ikke ringe Grad forøget derved, at han i Bestyrelsens forekommende Adfærd o. s. v. troer at see en Bekræftelse paa sin egen Formening om den overordnede Plads han indtager ligeoverfor det øvrige Personale. Det være langt fra mig at tiltræde Isachsens Fortolkning af Bestyrelsens Adfærd; det forekommer mig nemlig at enhver, selv uden at være lægekyndig, maa erkjende det farlige i at behandle en saadan Patient med Midler, der nære Sygdomsstoffet istedetfor at undertrykke det, – men jeg kan dog ikke nægte at Isachsens Selvgodhed gjør Misforstaaelsen fra hans Side saare forklarlig, og at denne Misforstaaelse vanskelig vil kunne hæves forinden Bestyrelsen selv med klare og tydelige Ord har gjort Isachsen opmærksom paa Samme. Dog det er ikke alene i Forholdet til Theatret at Egoisme og overfladisk Tænkning forlede Isachsen til feilagtige Slutninger, det Samme gjælder ogsaa hans Forhold til Publicum. Dersom man undersøger ved hvilke Roller Isachsen har opnaaet Fremkaldelse eller lydelige Bifaldsyttringer, saa vil man finde at dette saagodtsom udelukkende er Tilfældet alene med dem, som enten bære sig selv, eller hvori Isachsen har havt Anledning til at copiere duelige Forbilleder, – og dog falder det ingenlunde ham ind at tilskrive nogen anden end sig selv Æren for det heldige Resultat. – Som et Bidrag til Isachsens Characteristik maa jeg anføre et Træk der skriver sig fra Opførelsen af Rafaele: Da Stykket første Gang gik over Scenen, gav Isachsen sin Rolle med saa megen «Kraft» at, efter hans egen og Stiftstidendens Beretning, 3 Fruentimmer maatte bæres ud af Theatret (ondskabsfulde Mennesker paastaa at det var de 3 Gratier, som fik ondt), – han applauderedes, fremkaldtes og var saare tilfreds med sig selv og Publicum. Om Onsdagen tvang en Forkjølelse ham til betydeligt at moderere sit «kraftige Spil», Bifaldsyttringerne faldt sparsommere, Fremkaldelsen var tvivlsom og dog har neppe nogen competent Mand overværet begge Forestillinger uden at indrømme i hvor langt høiere Grad Isachsen sidstegang tilfredsstillede Kunstens, Smagens og Skjønhedens Fordringer, – men Isachsen selv, forledet ved det mindre glimrende Udfald, betragtede Præstationen som mislykket, kastede Skylden paa sin Upasselighed og – afgav den trøstefulde Forsikkring: at han ved Stykkets Gjenopførelse nok skulde give Rollen i sin oprindelige Kraft. – Men naar nu Isachsen, som Skuespiller, finder sin Tilfredsstillelse i, ligegyldigt ved hvilke Midler, at aflokke Publicum et øieblikkeligt Bifald, naar han føler sin æsthetiske Samvittighed beroliget ved at see sig fordeelagtigt omtalt i en venskabeligtsindet Theateranmeldelse, og naar endvidere Fyldestgjørelsen af Kunstens almeengyldige Fordringer er ham en Sag af underordnet Betydning saa mener jeg at det Falske i Isachsens Kunstopfatning er tilstrækkeligt godtgjort, og da han desuagtet ikke tillader denne Opfatning at rokkes, saa har han selvfølgelig afspærret sig fra al Paavirkning udenfra, og jeg faaer heraf ud, hvad jeg ovenfor paatog mig at bevise, nemlig: at Isachsen for Øieblikket er og maa være uimodtagelig fra al ydre Instruction.

Hermed kunde jeg rigtignok standse, men af hvad ovenfor er sagt fremgaaer endnu et Resultat, som jeg ikke kan nægte mig den Fornøielse i Forbigaaende at berøre: Isachsen opstiller som min første og fornemste Pligt at anvende mine mulige Aandsgaver i Theatrets Tjeneste og Sandheden heraf indrømmes. Men hvis nu Isachsen vil være konsekvent saa maa han ogsaa erkjende at det Samme gjælder enhver Anden der lønnes af Theatret, følgelig ogsaa ham selv, og da saaledes Theatret har Krav paa hans Dygtighed, saaledes som denne under en naturlig Fremadskriden kunde udvikles, og han ikkedestomindre modsætter sig denne Fremadskriden, saa er det jo aabenbart at han ifølge sine egne Ord bedrager Theatret, idet det er ham som svigter sine Forpligtelser til Samme. –

Hvad de øvrige Uartigheder i hans Bemærkning angaa, da troer jeg at kunne forbigaa dem. Tiraden om Publicums Mening forstaaer jeg ikke; Publicum kjender jo sletikke Noget til mit Skriveri i de saakaldte Makulaturbøger. Tiraden er altsaa, som sagt, meningsløs, – medmindre at Isachsen deri, naivt nok, vil have udtalt, at hvad der blandt Theatrets indre Anliggender er ham bekjendt, eo ipso er blevet Publicums Eiendom, – en Tilstaaelse, for hvis Sandhed jeg rigtignok har altfor mange Erfaringer til at det skulde falde mig ind at modsige den.

Og hermed lægger jeg Sagen i Bestyrelsens Hænder; jeg andrager ikke paa nogen Forføining mod Isachsen, men vil i Bestyrelsens frivillige Indgriben see udtalt paa hvis Side Retten formenes at være.

Bergen d: 21/12. 53. –

ærbødigst

Henr: Ibsen

1854

Til UKJENT MOTTAGER, TRONDHEIM 1. april 1854

Som Svar paa den til mig i dette Blads Torsdagsnummer stilede Opfordring skal jeg tillade mig at bemærke Følgende: Enhver Abonnent erholder paa engang særskilt Billet til hver af de 6 Forestillinger. At controllere Billetternes regelmæssige Afbenyttelse vil, under den her bestaaende Indretning af Tilskuerpladsene, fra Theatrets Side være vanskeligt. Den ærede Indsender har vistnok Ret i, at man ved dette Arrangement udsættes for ved en enkelt Anledning at faa Huset overfyldt, dog har man troet at finde nogen Garanti herimod i den Omstændighed, at Abonnenterne ved slige Leiligheder udsætte sig selv for de samme Ulemper som det øvrige theatersøgende Publicum.

Henr. Ibsen.

Til TRONDHJEM STIFTAMT, TRONDHEIM 5. april 1854

Til Trondhjems Stift!

Det Norske Theater i Bergen agter at gjæste Trondhjem for at give en Række Forestillinger, og jeg tillader mig derfor herved paa Bestyrelsens Vegne at ansøge om det høie Stifts gunstige Tilladelse til at give offentlige Forestillinger paa det herværende Theater, som i den Hensigt er leiet, i Løbet af April, Mai og muligens Juni Maaned førstkommende.

ærbødigst

Henr: Ibsen Instructeur ved Det norske Theater i Bergen.

Trondhjem den 5te April 1854. –

Til UKJENT MOTTAGER, TRONDHEIM 6. april 1854

Den ærede Indsender i Adresse-Avisen No. 38 har i Nummeret for 4de April affordret mig en fornyet Udtalelse over Abonnenternes Rettigheder med Hensyn til Benyttelsen af deres Billetter, hvilket Forlangende det herved er mig en Fornøielse at efterkomme.

Som jeg allerede i mit Forrige har bemærket, erholder enhver Abonnent paa engang 6 enslydende Billetter uden derved at sikkres nogen bestemt Plads i Theatret eller forpligtes til at benytte hver enkelt Billet til en bestemt Forestilling i Rækkefølgen, og som en Følge heraf skal jeg tillade mig at gjentage, hvad jeg allerede forrige Gang under en anden Form havde den Ære at antyde: Theatret vil ikke for sit Vedkommende anse sig forurettet ved at en Abonnent paa samme Forestillingsaften benytter flere end en af de modtagne 6 Abonnementsbilletter.

Henr. Ibsen.

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, [BERGEN] 4. november 1854

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater

Fra Controllør Jacobsen har jeg modtaget Klage over at Skuespiller Johansen under sidste Forestilling anfaldt ham med grove Skjældsord fordi han (Controlløren) nægtede en uvedkommende Person Adgang til Scenen. Jeg maa i denne Anledning andrage om at Johansen indkaldes for den samlede Bestyrelse og erholder en alvorlig Irettesættelse, da den ønskelige Orden paa Scenen vanskelig vil kunne overholdes saafremt denne Sag hengaaer uden Paatale.

d: 4/11. 54 –

ærb:

Henr: Ibsen

Til Bestyrelsen for det norske Theater!

1855

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, BERGEN 27. juni 1855

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater.

Bergen den 27/6. 55. –

Til Bestyrelsen for det norske Theater!

Inden jeg seer mig istand til at besvare Bestyrelsens Skrivelse af 23de d: M:, nødes jeg til at udbede mig den paatænkte Forandring i Instructørstillingerne nærmere betegnet. Af Bestyrelsens Brev fremgaaer, at der tilsigtes: en Ombytning af de mig og Hr. Laading for Tiden tillagte Functioner som Instructør. – Da der imidlertid for Tiden er os Begge, som Instructører, tillagt adskillige Functioner, hvilke ifølge deres Begreb ere Instructionsvæsnet uvedkommende, saa er jeg i Uvished om Bestyrelsen har tænkt at lægge enten den hos os hidtil gjældende Praxis, eller Forretningernes indre Slægtskab til Grund for den paatænkte Forandring. Det Sidste forekommer mig ubetinget at være det hensigtsmæssigste; det samlede Instructionsvæsen maatte da overdrages til Een, – Regievæsnet, samt hvad dermed naturligen lader sig forene, til en Anden. Angaaende Gagenedsættelsen skal jeg ikke videre yttre mig forinden nærmere Oplysninger fra Bestyrelsen ere blevne mig meddeelte.

ærb:

Henr: Ibsen

1856

Til CHRISTIAN TØNSBERG, BERGEN 11. februar 1856

Konvolutt

S.T.

Hr: Consul Chr: Tønsberg.

Christiania

Bergen den 11te Febr 1856.

S. T. Hr: Consul Chr Tønsberg.

For nogen Tid siden tog jeg mig den Frihed at tilstille Dem en Afskrift af mit nye Skuespil: «Gildet paa Solhoug». Hensigten med disse Linier er nu at forespørge om De skulde være villig til at overtage Forlaget af samme; de Betingelser, hvorunder saadant kan skee, overlader jeg til Dem at bestemme, Hovedsagen er for mig at erholde Deres agtede Navn som en Anbefaling for mit Stykke i den læsende Verden. Hersteds er Stykket siden Januar Maaneds Begyndelse opført 4 Gange med meget Bifald; i Christiania vil det forhaabentlig med det snareste blive givet, da det forlængst er antaget af Directionen og venter kun, efter Borgaards Meddelelse, paa H. Kjærulfs Musik. Skulde De godhedsfuldt ville indgaa paa mit Forslag, saa var det vel hensigtsmæssigt at Trykningen strax paabegyndte for at Alt kunde være færdigt samtidig med Stykkets Opførelse i Christiania. Et smukt Udstyr veed jeg at det hos Dem er overflødigt at betinge mig, – Correcturlæsningen vil jeg gjerne selv paatage mig, men frygter for at Forsendelsen af de enkelte Correcturark med Posten skal volde altfor megen Tidsspilde, jeg er desuden forvisset om at min gamle Ven, Poul B: Hansen, paa Anmodning af Dem paatager sig denne Uleilighed; skulde det overdrages nogen Anden, saa maatte det paalægges Vedkommende strængeligen at henholde sig til Manuscriptet da de forældede Ordformer, Vendinger o.s.v lettelig kunde vildlede ham. Under alle Omstændigheder er jeg saa fri med det Snareste at forvente Deres ærede Svar, hvilket bedes adresseret til «Hotel Bellevue» i Throndhjem, hvorhen jeg kommer til at reise i Slutningen af denne Maaned og at opholde mig indtil Udgangen af Mai.

Jeg tegner mig med Agtelse

Deres ærbødige

Henr: Ibsen

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, TRONDHEIM 6. mars 1856

Trondhjem, 6. 3. 56.

Herved har jeg den Fornøielse at tilmelde Bestyrelsen at vi, Allesammen i god Behold, ankom hertil Søndag Eftermiddag. I Løbet af Mandag og Tirsdag indhentedes Stiftets Tilladelse til at give Forestillinger, Orchesterpersonalet engageredes, hovedsagelig paa de forrige Betingelser, Chorister, Statister, Rekvisitbud o. s. v ligesaa, Abonnementslister bleve udstedte og circulere fortiden i Byen. Angaaende Anskaffelsen og Udbedringen af de nødvendigste Decorationer er sluttet Accord paa billige Vilkaar, og Alsing har erklæret sig villig til at anvende endog mere end den stipulerede Sum (l00 Sp) til dette Brug, – hvilket kommer os godt til Nytte. Igaar (Onsdag) opførtes «Embedsiver» og «Abekatten». Md Isachsen er fremdeles hæs, og jeg overdrog derfor hendes Rolle i førstnævnte Stykke til Jfr: Jensen, som skilte sig godt derfra. Da det er uvist hvad Tid Mad Isachsen kan paaregnes, saa har jeg henlagt hendes Rolle i «Indkvarteringen» til Jfr. Guldbrandsen, – «Caprice» i Rataplan maa overtages af Jfr. Jensen. «Ude og hjemme» kan desværre ikke gives uden Md Isachsen; skulde hendes Upasselighed vedvare saa maa Opførelsen af dette Stykke udsættes; – dog haaber jeg ikke at blive nødt dertil. Indtægten af Forestillingen igaar beløb sig til 122 Sp, hvilket maa ansees som ret godt, især i Betragtning af det skrækkelige Føre og Veir, samt Stykkernes Valg; «Embedsiver» er nemlig slet renomeret her, det er givet 2 Gange af Danske yderlig slet – og udpebet. Abekatten er givet her utallige Gange. Disse Omstændigheder var jeg vistnok allerede Mandag vidende om, men saa dog ikke heri noget Motiv til at fravige det opsatte Repertoire. Begge Stykker gik ogsaa under stærkt og vedholdende Bifald, Publicum var i livlig Stemning – Interessen for Theatret er stor. – Theatrets Segl /Stempel er efterglemt i Bergen, det bedes sendt med første Dampskib, denne Forglemmelse voldte os nogen Ulempe, imidlertid er Billetvæsenet ordnet paa en betryggende Maade. Billetter kunde gjerne været medtagne fra Bergen, vi har her ingen Overflod, thi de fleste Sæt ere defecte, – imidlertid skal vi nok hjælpe os. Imorgen gaaer «De Deporterede» og «Cousine Lotte». Gasbelysningen er løseligen beregnet til omtrent 3 Sp pr. Forest:, Prøverne iberegnet. Personalets Opførsel har saavel under Reisen, som Opholdet her været exemplarisk, – Alle ere vel indlogerede. I Fragt for de medbragte Theatersager betaltes 12 Sp: Adgang til 1ste Plads stod aaben uden Godtgjørelse. Cassens Beholdning bliver for det første deponeret i Norges Bank. –

ærb:

Henr: Ibsen

Til Bestyrelsen for det norske Theater i Bergen.

Til CHRISTIAN TØNSBERG, TRONDHEIM 14. mars 1856

Konvolutt

S.T.

Hr: Consul Chr: Tønsberg

Christiania

Betalt

Trondhjem 14. 3. 56.

S.T. Hr: Consul Chr Tønsberg.

Deres ærede Skrivelse af 20d f. M: har jeg modtaget og er naturligviis i alle Henseender vel tilfreds med de Bestemmelser hvorom jeg deri er underrettet. Jeg tillader mig at gjentage min Bøn om bogstavelig Correcturlæsning efter Manuscriptet, ligeledes vilde jeg være Dem særdeles taknemmelig dersom saavel Honoraret som Friexemplarerne maatte blive mig tilstillede under den i mit forrige Brev opgivne Adresse og saasnart det maatte falde Dem beleiligt.

Med Høiagtelse Deres ærbødige

Henr: Ibsen

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, TRONDHEIM 14. mars 1856

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater

i Bergen

Trondhjem, 14de Marts 1856.

Siden min forrige Skrivelse ere følgende Forestillinger givne:

Fredagen d 7de | «De Deporterede» & «Cousine Lotte» | = | 69 Sp 54 ʄ
Søndagen d 9de | «Nei», «Indkvarteringen» & «Ja!» | = | 148 Sp 108 ʄ
Onsdagen d 12te (1ste Abonnem:) | «Scheik Hassan» & «Rataplan» | = | 128 Sp 36 ʄ

Det halve Abonnement som nu er indløst |  |
beløber sig til | ... | 349 Sp 80 ʄ
Indtægten af 1ste Forestilling (Onsdagen d 5te) | = | 121 Sp 6 ʄ
| Tilsammen | 817 Sp 44ʄ

Pengene indsættes Tid efter anden i Norges Bank (pr. Folio), vi kunde vistnok remittere en Deel, men jeg har troet det hensigtsmæssigt at oppebie Udfaldet af de to første Forestillinger efter den stille Uge for ei muligviis at komme i Forlegenhed ved Udbetalingen af Gager o. s. v. til 1ste April. Af den med Throndhjems Theater oprettede Leiekontrakt beder jeg mig meddelt en Afskrift; da Theatret her er leiet aarviis (og formentlig at regne fra den Dag da Kontrakten afsluttedes) saa forekommer det mig billigt at de ved Bortleie af Theatret i Mellemtiden indvundne Summer blive at fradrage den Leie, som vort Theater har at erlægge. Maaskee er dette ogsaa Alsings Mening, men da jeg ikke nøie kjender Kontraktens Indhold saa har jeg undladt at berøre Sagen for ham.

Mde Isachsen er fremdeles upasselig og for det Tilfælde at hun ikke skulde kunne blive tjenestedygtig til 2den Paaskedag saa har jeg opsat følgende Repertoire der bliver at holde i Beredskab:

Mandag 24de | «Skomageren og Grevinden» |
Onsdag 26de | «Livet i Skoven» | (2den Abonnementsforest:)
Fredag 28de | «Charlotte Corday» & «Soldaterløier» | (Marie = Jfr. Jensen.)
Søndag 30te | Gildet paa Solhoug og: | –

Dog vil jeg haabe at hun til den Tid vil være restitueret, jeg har imidlertid ladet Jfr: Sørensen forberede sig paa «Josselines» Rolle i «Min Lykkestjerne» og «Dronningens» i «Halvdelen hver». «Gildet paa Solhoug» kan ikke gaa medmindre Decorationerne hidsendes fra Bergen, og jeg beder derfor om at det uopholdelig maa blive paalagt Larsen ( Schjølls Assistent) at aftage og nedpakke Decorationen til første (og tredie) Akt, samt Huset til anden Akt, hvilket Alt naturligviis maa løses fra Rammer og Træværk og som maa være her med næste Dampskib. 9 gratis assisterende Chorister har jeg erholdt ved at henvende mig med en Opfordring til en her bestaaende Sangforening, og herved spares ikke saa ubetydeligt.

Personalet virker med Flid og Enighed og opfører sig i alle Henseender vel. Iaften gives: «Eventyr paa Fodreisen.»

Trondhjem den 14de Marts 1856

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til Bestyrelsen for det norske Theater.

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, TRONDHEIM 20. mars 1856

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater

i Bergen

Trondhjem, 20. 3. 56.

Til Bestyrelsen for det norske Theater.

Uagtet jeg dennegang egentlig Intet har at indberette saa troer jeg dog at burde henlede Bestyrelsens Opmærksomhed paa en Foranstaltning som maaskee vil vise sig at være nødvendig. Mdm Isachsens Hæshed seer nemlig ud til at blive langvarig (hun er frugtsommelig og der siges at man i den Forfatning kun langsomt gjenvinder Stemmen) og i længere Tid at holde hende udenfor Repertoiret vil være ugjørligt; de Stykker hvori hun kan erstattes vil i Løbet af en Maaned være udspillede her. Jeg skulde derfor henstille til Bestyrelsens Overveielse om man finder det hensigtsmæssigt at sende Jfr: Siewers herop. I saa Fald maatte det skee strax da det jo har mest Sandsynlighed for sig at hun i den nærmeste Tid af Saisonen vil blive os nyttig. I min forrige Skrivelse yttrede jeg at «Skomageren og Grevinden» vilde blive given 2den Paaskedag saafremt Md I: ikke kom sig. Jeg har imidlertid betænkt mig herpaa og «En ital: Straahat» vil ligefuldt gives; jeg har ladet Jfr. Jensen gjennemgaa Md Isachsens Rolle for det Tilfælde at denne ikke skulde kunne optræde (hun er forresten noget bedre end i forrige Uge,) Isachsen tager foruden sit eget Parti tillige Jfr. Jensens (Kammerpigen hos Baronessen) der er gjort til en Kammertjener, Hansen spiller, foruden sin egen Rolle, Corporalen i 5te Akt. Indtægten af Fredagsforestillingen (Eventyr paa Fodreisen) beløb sig til 91 Sp og nogle Skilling. Stykket gjorde overordentlig Lykke, det maa, som der fra flere Kanter er forlangt, gives for Abonnenterne. Jeg veed ikke om Bestyrelsen har modtaget mit Brev af 14de dennes; hvis ikke, saa maa jeg herved gjentage min Anmodning om at Larsen beordres at nedpakke og hidsende Stuedekorationen til «Gildet paa Solhoug» samt det malede Huus til 2den Akt; Stykket er ansat til Opførelse 2den April. – Alt er vel. Bestyrelsens Skrivelse har jeg havt den Fornøielse at modtage.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, TRONDHEIM 31. mars 1856

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater

i Bergen.

Trondhjem den 31te Marts 1856.

Uagtet Forretningerne ved Theatret under Opholdet her i Trondhjem kun medtager en ringe Deel af min Tid, saa er jeg dog ved de daglige Smaasysler forhindret fra i uforstyrret Rolighed at kunne beskjæftige mig med et Arbeide, som det er mig magtpaaliggende at fuldføre snarest muligt; jeg tillader mig derfor at anmode om Bestyrelsens Samtykke til at vende tilbage til Bergen med næste Dampskib.

ærb:

Henr: Ibsen

Til Bestyrelsen for det norske Theater i Bergen.

Til HERMAN BAARS, BERGEN 19. august 1856

Konvolutt

Hr. Kjøbmd H. Baars.

Bergen

Jeg har idag modtaget en af Dem undertegnet Billet, der angiveligen skal være affattet ifølge den samlede Bestyrelses Beslutning; – da jeg af denne Billet erfarer at der af Overkontrolleuren(!) er ført Klage over mig og at Bestyrelsen har afsagt sin Kjendelse uden at min (den Anklagedes) Erklæring er affordret, saa finder jeg heri kun et nyt Forsøg fra Deres Side paa at indføre ved Theatret en Justits, som jeg ikke respecterer selv om den forordnes af den Corporation, jeg paa Grund af mit Contraktsforhold pligter at holde for en Auctoritet i Kunstanliggender og hvad hermed staaer i Forbindelse. Jeg maa derfor betragte Deres Billet kun som en privat Meddelelse, og som saadan er det jeg herved besvarer den.

Sagen forholder sig som følger: Afvigte Søndag Aften under Forestillingen henvendte Skuespiller Hestenæs sig til mig i Foyeren med Beklagelse over at han af en som Controlleur ansat Politibetjent var bleven udviist af Prindselogen, der for største Deel stod tom, og hvor han havde sat sig for at overvære Forestillingen, da hans Antræk ikke tillod ham at vise sig i Parkettet. Da det, ifølge Hestenæs’s Ord, havde været ham i høi Grad ærekrænkende midt under en Forestilling og for Manges Paasyn at blive afhentet og udviist af en Politibetjent med Stok og fuld Uniform, saa anmodede han (Hestenæs) mig om at skaffe ham den Opreisning Sagens Natur tillod, hvilket han mente bedst lod sig gjøre derved at han for den resterende Deel af Aftenen kom i Besiddelse af den tomme Plads, hvorfra han var forjaget. – Jeg fulgte ham derfor op paa Balconen, bad Controlløren at lade ham passere, og lovede denne at tale med Kooter om Sagen; thi denne Sidstnævnte opgaves for mig, som den, der havde paabudt Udviisningen. Ved derpaa at henvende mig til Kooter erfarer jeg at han har handlet ifølge en Bestyrelsesbeslutning, der ophæver den allerede længe før min Tid ved Theatret gjængse Praxis ifølge hvilken de ikke spillende Skuespillere (uden Billet) have Adgang hvorsomhelst der er Plads blandt Tilskuerne.

Saaledes hænger Sagen sammen, saavidt mig betræffer. De seer altsaa at jeg ingenlunde, som Deres Skrivelse antyder, har fordærvet nogen Anledning for Bestyrelsen til at vise sin «Myndighed», derimod seer det hele Arrangement ud, som om Tanken paa en Bestyrers Myndighed bragte Dem til at forglemme en Bestyrers Pligter; thi ellers maatte De vel vide, at naar Bestyrelsen fatter en Beslutning som den her omhandlede, en Beslutning hvis Anvendelse i Praxis nødvendigviis maa blive i høi Grad stødende for hver den, der rammes deraf, – da er det først og fremst Deres Pligt som Bestyrer at lade Beslutningen communicere. Rigtignok blev jo Deres «Myndighed» som Bestyrer derved mindre iøienfaldende end naar den, som nu skeet er, constateres ved udvisende Politibetjente, men Humanitetens og en god Forretningsordens Fordringer fyldestgjordes iallefald, og det er hellerikke uvæsentlige Hensyn.

De vil altsaa see at jeg ingenlunde har forbrudt mig og at jeg ikke ubetimeligen har gjort Indgreb i Bestyrelsens Virksomhed; den omhandlede Bestyrelsesbeslutning er ingenlunde kundgjort for mig eller nogen anden Vedkommende, og at jeg selvfølgelig handlede i min gode Ret idet jeg haandhævede en Vedtægt, som aarlang Praxis har sanctioneret, er noget, som vel Enhver maa indrømme; – og agter Bestyrelsen for Fremtiden at fortsætte Forretningsførelsen paa den Vei som ved dette første Skridt er antydet saa agter ogsaa jeg at fortfare som begyndt; – Bestyrelsen kan afskedige mig, det maa jeg vide at finde mig i – men ubeføiede Irettesættelser modtager jeg ikke. – Og jeg skal bevise min Paastand, at Irettesættelsen er ubeføiet – saafremt De ikke: enten godtgjør at hiin Beslutning er mig meddelt, eller De erklærer, at for Fremtiden skulle alle Vedtægter ved Theatret sættes ud af Kraft og Lovens Bogstav være det ene raadende.

Men det Første kan De ikke, – og det Andet indlader De Dem vel næppe paa; thi den der vilde være værst faren om den saakaldte Theaterlov virkelig fik praktisk Betydning og Gyldighed, det blev sandelig Bestyrelsen og Theatrets Functionærer. Og at ville paastaa, at Loven skal overholdes forsaavidt det er Bestyrelsen bekvemt, men ellers ikke – det kan dog vel ikke være Deres Mening. – At Personalet kun har Adgang til Parterret, er en Bestemmelse der stedse kun har existeret paa Papiret, den er dicteret af en borneret Anskuelse, ifølge hvilken Skuespilleren gjæster Theatret i samme Øiemed som Publicum. Men saaledes forholder det sig i Virkeligheden ikke; Skuespilleren, der i heldigste Tilfælde kan fra Tilskuerpladsen see eet Stykke maanedlig, tilsigter og kræver noget ganske Andet, og Theatret er sandelig ikke det, der høster mindst Nytte af en saadan Aftens gratis Entrée hver Maaned.

Slutteligen maa jeg derfor anmode Dem om, saafremt Theaterloven skal optages som gjældende, da at faa sat 1ste Afd. § 16 ud af Kraft, saaledes at Personalet paa Kunstens Vegne kan gjøre sig Friheden paa Forestillingsaftenerne saa nyttig som muligt.

De mange Tillæg og Ændringer som Lovens Gjenindførelse kræver, og som Bestyrelsen da formodentlig er paa det Rene med sig selv om, forventes med Længsel.

ærb:

Henr: Ibsen

Bergen 19. 8. 56.

ST. Hr. Kjøbmd Baars!

1857

Til ESTANCE STEEN, BERGEN 2. januar 1857

Bergen 2-1-57 –

Frøken Estance Steen!

Da det er mig om at gjøre, ret snart at erfare Deres Mening om mit nye Stykke, vover jeg herved at tilstille Dem en Billet med Bøn om at De godhedsfuldt vil gjøre Brug deraf iaften.

Dersom den venlige Interesse, hvormed De omfattede «Gildet paa Solhoug» ogsaa maatte blive mit nye Arbeide tildeel, da har jeg ikke skrevet det forgjæves. –

Ifald Deres Søster vilde benytte den anden vedlagte Billet, skulde det være mig særdeles kjært. –

forbindtligst

Henr: Ibsen

Til UKJENT MOTTAGER, BERGEN 8. februar 1857

Til Hr. n-s i Bergen!

I et Brev, indrykket i Aftenbladets No. 22, har det behaget Dem, blandt endel andre Gjenstande, ogsaa at omtale mig og mit nye Skuespil paa følgende Maade:

«Siden jeg har talt saameget om Theatret burde jeg vel fortælle en Smule om det nye Stykke, som forrige Uge gik over Scenen; men jeg har kun seet det een Gang, og det er ikke nok for at sætte sig ind i alt det Virvar, som forekommer deri. Heller ikke vilde den Dom, jeg vilde komme til at fælde, blive synderlig gunstig for Forfatteren, der i Modsætning til det rige, poetiske Væld han besidder, synes at savne baade Menneskekundskab og Verdenskundskab. Derfor mere derom naar det igjen er opført.»

At indlade sig i Pennefeide med anonyme Brevskrivere er nu vistnok i Regelen en unødig Gjerning; men da Deres ovenfor anførte Yttringer indeholde, ligesom i en Sum, al den Letsindighed og Uvorrenhed, hvormed næsten ethvert skrivekyndigt Menneske nutildags troer sig berettiget til offentligt at affærdige enhver Frembringelse paa Kunstens eller Literaturens Enemærker, saa kan jeg for Principets Skyld ikke lade Deres Ord gaa saa aldeles upaatalte.

Forinden jeg indlader mig videre med Dem skal jeg imidlertid opfordre Dem til, efter Pligt og Skyldighed, at besvare følgende Spørgsmaal:

a) Naar De offentligt fremsætter den Paastand, at Stykket indeholder en heel Deel «Virvar», fælder De saa ikke en Dom over Stykket? Og hvor tør De indlade Dem paa at fælde Dom over et Arbejde, som De selv siger De endnu ikke har havt Anledning til at sætte Dem tilstrækkeligt ind i? Er ikke slig Adfærd baade uvorren og letsindig?

b) Sømmer det sig vel for Dem, som en Smagens Leder, at holde Deres Bemærkninger tilbage, fordi den Dom, De vilde komme til at fælde, «ikke vilde blive synderlig gunstig for Forfatteren»? Er det da ikke Deres Hensigt at veilede baade ham og Publicum? Men kan De saa forsvare at holde Deres «Dom» tilbage, fordi den vilde blive Forfatteren ugunstig? Og endelig, – hvis De ikke har tilsigtet en saadan Veiledning, hvorfor sætter De da Deres Skriverier i Aviserne?

c) Hvad mener De Almenheden bry’er sig om Deres private Formening angaaende Ens «rige, poetiske Væld», og hvorledes skal man passende betegne slige Tirader af en Hr. n-s? Kan saadant henføres under andre Rubriker, end under Thevandspassiar og Privatvrøvl, – og er det anstændigt at byde Publicum sligt?

d) Naar Hr. n-s, efter «kun een Gang at have seet Stykket» og endnu ikke «sat sig nok ind deri», opdager, at det røber Mangel paa «Menneskekundskab og Verdenskundskab», mener De saa ikke at enhver Anden med normale Forstandsevner vil kunne gjøre den samme Opdagelse? Jeg tænker De gjør rettest i at indrømme mig dette. Men hvis saa er, hvorfor skal De saa have Deres Privatformeninger ind i Bladene? Hvorfor trænger De Dem frem med et Ledebaand, som Ingen har Brug for?

Disse Spørgsmaal skylder De baade Dem selv og mig at besvare; enhver løs Paastand, offentligt fremsat, bør ogsaa offentligt begrundes.

For imidlertid at spare Dem for unødigt Arbejde, skal jeg paa Forhaand gjøre opmærksom paa en Ting: Dersom De, som rimeligt kan være, skulde finde det nemmest at smutte fra Sagen ved et lidet Kunstgreb, saa vil det ikke nytte Dem til Noget, det siger jeg Dem forud. Jeg tænker mig nemlig, at De kunde falde paa, istedetfor Svar paa mine Spørgsmaal, at give en Fremstilling af Stykkets Indhold og saa til Slutning spørge: «Er ikke dette et komplet Virvar? Røber ikke dette Mangel baade paa Menneskekundskab og Verdenskundskab?» Men derved kommer De sandelig ikke et eneste Skridt videre; thi ved den Fremgangsmaade beviser De jo kun at Stykkets Indhold, fremstillet med Deres Ord, og med Deres Pen, bliver til et «Virvar», lidende af Mangel paa Menneskekundskab osv., Noget, hvorom jeg aldrig har næret Tvivl, og som det aldrig kunde falde mig ind at fordre Beviser for. Nei, hvad her skal bevises, er at Stykket, gjengivet med mine Ord og med min Pen, er fuldt af Virvar m. m. I Kunsten saavelsom i Literaturen gjelder nemlig intet «Hvad», men kun «Hvorledes», og ad den fortællende Vej vil De saaledes aldrig kunne klare Dem; Grunde maa De opdrive, Grunde for Deres Paastande, ifald De ikke vil staa som En, der kun farer med løs Snak og som havde gjort klogest i at tie stille.

Idet jeg nu ønsker Dem Held med Deres Arbeide, vil jeg bede Dem endelig ikke at lade Dem genere af den «ugunstige Dom»; jeg er ikke saa ømskindet som De synes at mene, det er mig om Sandheden at gjøre, og for enhver grundig Kritik, den være nu rosende eller dadlende, vil jeg vide at være taknemmelig, saafremt den kun leder mig til større Klarhed over mig selv. Det er derfor ingenlunde paa Grund af Paastandenes Skarphed at jeg har taget til Gjenmæle mod Dem, men fordi Deres Paastande ere løse og ubegrundede. Kan jeg nu af Deres Svar paa disse Linier udvinde noget Lærerigt, saa skal det være mig kjært; i modsat Fald maa De trøste Dem med at Deres Svar kommer til at indeholde en gavnlig Lære for Dem selv, den nemlig, at ikke Enhver er kaldet til at kjæmpe i Smagens Tjeneste, om han end er skrivekyndig og i Privatlivet slumper til at opsnappe en Del Meninger, der bekvemmeligen laer sig føre i Pennen.

Bergen, 8de Februar 1857.

Henr. Ibsen.

Til PAUL BOTTEN-HANSEN, BERGEN 17. april 1857

Konvolutt

Hr: stud: philolog. P. B. Hansen.

Christiania.

Bergen den 17de April 1857.

Min kjære gamle Ven!

Herved sender jeg Dig først og fremst en hjertelig Hilsen og dernæst nogle Bemærkninger over Kjæmpeviserne med Anmodning om at faa dem optagne i Dit Blad. Saafremt Du maatte være villig til at gjøre Brug af min Opsats, beder jeg Dig at indtage den i saa store Portioner som muligt og fremfor Alt at dele den paa de mest passende Steder samt endelig at sørge for at en nøiagtig Retskrivning og Interpunction bliver iagttagen, jeg har nemlig, som Du seer, ladet Manuscriptet renskrive af en Anden og har kun flygtigt læst Reenskriften igjennem. Jeg har mangengang havt isinde at tilskrive Dig men altid er det blevet opsat, nogle Reiseskildringer tænkte jeg ogsaa engang paa at sende Dig men deraf blev heller Intet, – til Sommeren agter jeg imidlertid at begive mig ud paa en lang Vandring og maaskee jeg da kunde skikke Dig noget Brugbart. Om mine Forholde her ved jeg intet af Interesse at fortælle Dig undtagen at jeg i forrige Aar blev – forlovet med en Datter af Provst Thoresen her i Bergen ( hendes Stedmoder er Forfatterinden af «Et Vidne» og et Par andre Stykker som Du i sin Tid har omtalt i Nyhedsbladet). For Din Anmeldelse af «Gildet paa Solhoug» takker jeg paa det hjerteligste; mit nye Stykke «Olaf Liljekrans» har jeg sendt til Christiania Theater for et Par Maaneder siden men Borgaard er just ikke af dem der forhaster sig. Mit bedste Stykke «Fru Inger til Østeraad» har han ikke villet optage paa Repertoiret forinden Adskilligt deri blev forandret hvilket jeg imidlertid ikke vilde indgaa paa; ved Nytaarstid sendte jeg det til Chr: Tønsberg med Anmodning om at udgive det hvilket han ikke for Tiden kunde indlade sig paa, og da det er mig i høi Grad magtpaaliggende at faa dette mit bedste Arbeide offentliggjort saa vil jeg herved bede Dig at tage Dig af Tingen og gjøre for mig hvad Du kan. Stykket ligger hos Tønsberg, læs det igjennem og skaf mig en Forlægger! Vilkaarene bryder jeg mig ikke om – Honoraret giver jeg gjerne Slip paa naar Du blot kan faa det i Trykken – jeg er vis paa at dersom Du venskabeligst vilde virke for mig saa lykkedes det nok. Det er faldet mig ind om det ikke kunde udgives til Indtægt for Studentersamfundets Byggefond; – jeg ønskede gjerne at ledsage Stykket med en liden Prolog tilegnet det unge skandinaviske Norden. Kjære Ven! lad mig see Du hjælper mig – jeg giver Dig Hals og Haand over «Fru Inger», pres en Forlægger saalænge til han giver efter –!!

Dersom Du med det Snareste vilde sende mig nogle Linier saa var det snildt! Lad mig vide hvorledes Du og vore Bekjendte leve derinde; – Lev vel saalænge.

venskabeligst

Henr: Ibsen

Til PAUL BOTTEN-HANSEN, BERGEN 28. april 1857

Konvolutt

Magtpaaliggende.

S.T.

Hr: stud: philologiæ Paul Botten-Hansen

Kjøbmand Haslunds Gaard,

Hjørnet af Raadhuusgaden og Kongensgade.

Christiania.

Betalt

Bergen, 28de April 1857. –

Kjære Ven!

Idag kun nogle faa Linier eftersom Posttiden er forhaanden. Kald min Opsats hvis Du saa synes: «Om Kjæmpevisen og dens Betydning for Kunstpoesien». Nogen Titel, der nærmere betegner Indholdet, kan jeg ikke i Hast finde paa; «Lidt om» o. s. v er forresten ikke saa galt; thi jeg kunde havt Stof til en tigange saa lang Afhandling om denne Gjenstand; men siden Udtrykket er «Ole-Vigsk» – saa væk med det!

Dit Forslag at optage «Fru Inger» i Nyhedsbladet og derhos trykke den særskilt, finder jeg ganske prægtigt. I to Nummere vil Stykket imidlertid sikkert ikke kunne rummes; det bedste var vist i hvert Nummer at optage een Akt. Jeg stoler paa at det særskilte Aftryk bliver smukt og smagfuldt, og bemyndiger Dig herved til i alle Dele at disponere over Stykket som over Din egen Eiendom og navnlig til at modtage det i sin Tid Hr Tønsberg tilstillede Manuscript, i hvilken Anledning indlagte Skrivelse medfølger.

«Olaf Liljekrans» vil jeg gjerne see offentliggjort paa samme Maade saasnart det har været opført paa Christiania Theater; men fra Borgaard har jeg endnu ikke hørt et Ord om den Sag. Jeg har en stærk Lyst til at begynde en Polemik med ham angaaende hans Vægring ved at opføre «Fru Inger» i dens nuværende Form: – Ifølge hans egne Breve finder han at Stykket er «poetisk, fuldt af gode Charakteerskildringer og stærke dramatiske Momenter» – men desuagtet – – nu ja, hans Bevæggrunde vil Du selv kunne forstaa naar Du læser Stykket.

Angaaende Honorar o. s. v beder jeg Dig at ordne Alt efter eget Tykke, hvad Du i saa Henseende bestemmer vil jeg være tilfreds med. Endnu Et: I «Fru Inger» har jeg paa et Par Steder kaldt Fruens salig Mand «Rigshovmester Henrik Gyldenløve» uagtet han, som jeg senere er bleven opmærksom paa hed «Niels Henriksen Gyldenløve» – men da der blandt Personerne findes to Niels’er foruden ham, saa beder jeg Dig at kalde ham blot «Rigshovmester Gyldenløve» (uden Fornavn). Dersom Du i nogle Ord vilde sige mig Din Mening om Stykket saasnart Du har læst det, skulde det glæde mig særdeles. – Træffer Du O: Schulrud saa hils ham fra mig; Abildgaard – ja hvorledes gaaer det egentlig med ham? Tænker Du ikke paa at gjøre en Tour henover paa disse Kanter? Du kan tro det vilde være en lønnende Reise; en herlig Natur – Alting eiendommeligt. – Lev vel for dennegang; jeg er rolig for at Du ordner mine Sager paa det Bedste.

venskabeligst

Henr: Ibsen

Jeg har allerede et nyt dramatisk Arbeide mellem Hænderne; det vil i Indhold og Tone blive temmelig forskjelligt fra mine tidligere.

H. I.

Til FREDRIKKE NIELSEN, BERGEN 5. juli 1857

Til Skuespillerinde, Madame Nielsen.

En, som altid vil glæde sig inderligt over at det gaaer Dem godt saavel paa Livets som paa Kunstens Bane, ønsker at De mange, mange Gange tilfreds og lykkelig maa opleve den 5te Juli, – og beder med det samme om, stedse at maatte beholde en liden Plads i Deres venskabelige Erindring!

Bergen den 5te Juli 1857.

Henr: Ibsen

Til PAUL BOTTEN-HANSEN, BERGEN 17. juli 1857

Konvolutt

Hr. stud: philologiæ Paul Botten-Hansen

Adr: Kjøbmd Haslunds Gaard

Hjørnet af Kongens Gade og Raadhusgaden

Christiania

Betalt

Min kjære Ven!

Imorgen reiser jeg herfra for at gjøre en Tour paa 2–3 Uger til Christiania; skulde Du tilfældigviis vide Besked om hvor et skikkeligt Værelse for en saadan Tid kunde erholdes saa beviste Du mig en stor Tjeneste. – Jeg vil haabe at Brevet træffer Dig i Byen og stoler paa at Nyhedsbladet holder Dig fast – selv nu medens Alverden trækkes ud paa Landet – thi min Hovedhensigt med Reisen er at more mig og gjensee gamle Venner. – I største Hast!

Bergen 17-7-57

venskabeligst

Henr: Ibsen

Til DET NORSKE THEATER I BERGEN, KRISTIANIA 23. juli 1857

Konvolutt

NB: bedes afsendt med Dampskibet «Moss» til Chrsand

Bestyrelsen for det norske Theater

i Bergen

Christiania den 23de Juli 1857.

Til Bestyrelsen for det norske Theater i Bergen.

Ved min Ankomst til Christiania saa jeg i Aviserne en Beretning, som nu ogsaa efter al Rimelighed er naaet til Bergen, og som jeg derfor skal tillade mig at berigtige. Det hed nemlig at Bestyrelsen for det herværende norske Theater skulde have indledet Underhandlinger med mig om at overtage den artistiske Direktørs Post ved det norske Theater, hvorfra Cronborg er traadt tilbage. – Sagen hænger saaledes sammen: Nogen Tid før min Afreise modtog

G. Krohn et Brev fra Ingenieurlieutnant Lund, der som det n: Th:s Bestyrer forespurgte sig om han i Bergen kjendte Nogen der maatte være villig til at overtage den nævnte Post; Krohn meddelte mig Skrivelsens Indhold (den var forøvrigt aldeles privat) og jeg yttrede da at dersom jeg kunde løses fra mit Forhold til Bergens Theater og man i Christiania bød nogenlunde antagelige Vilkaar saa vilde jeg maaske ikke være utilbøielig til at modtage et Tilbud. Noget Saadant svarede Krohn og samme Dag jeg afreiste fra Bergen modtog jeg fra Lieut: Lund paa Bestyrelsens Vegne Tilbud om at overtage den nævnte Ansættelse mod en aarlig Løn af 600 Sp, med Tilsagn om Gratiale og forhøiet Gage saasnart Theatret formaaede at strække sig videre. – At jeg om denne Sag intet meddelte Bestyrelsen i Bergen laa simpelt hen i den Uvished hvormed jeg betragtede det Hele, jeg maatte selv forvisse mig paa Stedet om hvorledes det herværende Theater stod, om dets Forholde og Udsigter o. s. v. Dette er nu skeet og jeg er kommen til Erkjendelse af at Christiania Theater sandsynligviis er ligesaa betrygget som Bergens, og at Noget ogsaa her maa kunne udrettes. Fordelene ved for mig at leve i Hovedstaden behøver jeg ikke at fremhæve, de ere overveiende, og hvor ondt det end vilde gjøre mig at forlade Bergen og Bergens Theater saa er jeg dog i Tvivl om hvorvidt det ikke vilde være uforsvarligt af mig at tilbagevise den Anledning som nu aabner sig til at erholde en nogenlunde lønnende Ansættelse. Jeg taler her om Løn og om Fordele, men jeg er sandelig hverken egennyttig eller utaknemmelig, hvad jeg skylder Bergens Theater skal jeg aldrig glemme, men jeg har ogsaa Pligter mod mig selv og Forholdene ved Bergens Theater har længe hvilet trykkende paa mig, enhver Retning hvori jeg kunde virke har der været mig spærret, frie Hænder har jeg aldrig havt, og jeg har derfor daglig følt mig betynget af Tanken om at maatte arbeide uden at kunne virke. Naar jeg nu henvender mig til Directionen og forespørger om jeg, for det Tilfælde at jeg bliver enig med Christianias Theater, vil kunne løses fra mine Forpligtelser i Bergen, og til hvilken Tid, – da betragter jeg denne Henvendelse som rettet ikke blot til mine Foresatte men ogsaa til venligtsindede Raadgivere, der ikke ville undlade at see Sagen fra det for mig væsentligste Synspunct. Skulde der indrømmes mig Fritagelse for at opfylde min Kontrakt, saa maa jeg selvfølgelig finde mig i at tilbagebetale den sidste Maaneds Gage der alt er oppebaaret. At jeg forøvrigt under lige Forholde vilde foretrække Bergen med hvis Scene jeg føler mig sammenvoxet, falder af sig selv, men Theatret dersteds kan vistnok ikke strække sig videre end allerede skeet, og at jeg tvinges til at gribe Udsigten til en mere betrygget Fremtid, vil derfor ikke forundre Bestyrelsen, hvis Svar imødesees med Længsel.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Min Adresse er: Sagfører Schulrud, Kjøbmd Hassels Gaard, Torvet.

Til DET AKADEMISKE KOLLEGIUM, KRISTIANIA 13. november 1857

Til Collegium academicum.

Student Henrik Ibsen, artistisk Direktør for Kristiania norske Theater, ansøger ærbødigst om at maatte ansættes som Stipendiat i nordisk Literatur.

Undertegnede, der herved ærbødigst ansøger om at maatte erholde den oprettendes Stipendiatpost i nordisk Literatur, har visselig ikke Meget at paaberaabe sig til Fordeel for Ansøgningen, men da der ere gyldige Grunde til at formode at Medansøgerne befinde sig i samme Tilfælde, saa vover jeg dog at melde mig. Foruden flere dramatiske Arbeider, der deels ere opførte paa forskjellige Theatre, deels udgivne i Trykken, har jeg i «Illustreret Nyhedsblad» for iaar leveret en længere Afhandling: «Om Kjæmpevisen og dens Betydning for Kunstpoesien», hvoraf vil sees at jeg allerede tidligere, saavidt Leiligheden tillod det, har beskjæftiget mig med Studiet af den nordiske Literatur, ligesom jeg ogsaa under min sexaarige Ansættelse ved Bergens Theater har erhvervet mig et mere end sædvanligt Kjendskab til den dramatiske Literatur ialmindelighed. Til at fortsætte dette Studium føler jeg baade Lyst og Kaldelse og haaber at Resultatet ikke skulde udeblive forsaavidt det ledige Stipendium maatte blive mig bevilget.

Kristiania den 13de November 1857.

ærbødigst

Henr: Ibsen

1858

Til DET AKADEMISKE KOLLEGIUM, KRISTIANIA 13. januar 1858

Konvolutt

Til

Collegium academicum.

Christiania.

Til Collegium academicum.

Det til det høie Collegium fra mig indsendte Andragende om at maatte erholde den oprettendes Stipendiatpost i nordisk Literatur, tillader jeg mig herved at tilbagekalde.

Christiania den 13de Januar 1858.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til CARL JOHAN ANKER, KRISTIANIA 30. januar 1858

Christiania d. 30te Januar 1858.

Kjære Ven!

Hvad maa De vel dømme om mig, som nu først efter saa lang Nølen sender Dem nogle Ord til Gjensvar paa Deres tre venskabelige Breve; thi jeg har virkelig modtaget dem alle – og endnu intet besvaret! Hvad tænker De om mig? Og dog er jeg mig i det Inderste bevidst, at være mindre skyldig, end det kunde synes. Ialfald er min lange Taushed ikke grundet paa Ligegyldighed, men vel paa en egoistisk Følelse, som man ofte bukker under for, fordi man ikke gidder kjæmpe mod den.

Kjære Anker, De forstaaer mig maaskee ikke, men Tingen er, at jeg dagligen har været Dem saa nær i mine Tanker at det forekom mig overflødigt ogsaa ......

De kan tro mig, jeg lever ofte vort korte Bekjendtskabs Dage om igjen. Touren til Hardanger staaer for mig som en lysende Erindring, som et af de smukke Punkter i Menneskelivet, hvoraf man er istand til lang, lang Tid bagefter aandeligt at nære sig.

Jeg har ofte tænkt paa, hvorledes De dengang egentlig bedømte mig, om De ikke fandt mig omsluttet af en vis frastødende Kulde, som vanskeliggjør en nærmere Tilslutning, og dog faldt det mig uendeligt lettere at slutte mig til Dem end til nogen Anden, thi der var i Dem en sjælelig Ungdom, en Glæde over Livet, en Ridderlighed i Synsmaade, som gjorde mig godt. Bevar alt dette; tro mig, det er ikke behageligt at see Verden fra Octobersiden, og dog har der, latterligt nok, været en Tid, da jeg intet ønskede heller. Jeg har brændende længtes efter, ja næsten bedet om en stor Sorg, som ret kunde udfylde Tilværelsen, give Livet Indhold. Det var taabeligt, jeg har kjæmpet mig ud af dette Stadium, – og dog bliver der altid en Mindelse tilbage.

Tusinde Tak for al Deres Uleilighed med mit Stykke. Snart sender jeg Dem et nyt Arbeide: «Hærmændene paa Helgeland», som snart skal opføres her og maaskee ogsaa i Kjøbenhavn.

I Nyhedsbladet No 4 har jeg skrevet et Digt: «Til Carl Johans Minde», som hersteds har vundet Bifald. Det er tilegnet Carl-Johans-Forbundet, et Selskab, hvis Tendents De vistnok kjender.

Det er ikke usandsynligt, at jeg reiser til Stockholm til Sommeren. Vil jeg træffe Dem der, eller har maaskee De ogsaa Reiseplaner?

Jeg beder Dem at fremføre min forbindtligste Hilsen og Taksigelse til Hrr Hyltén Cavallius for den Velvillie, hvormed han har udtalt sig over mine tidligere Arbeider; kunde han gjøre Brug af mit nye, da vilde det glæde mig meget. Hos FougstadBorgermester i Christiania og Theaterdirektør. har jeg endnu ikke forespurgt mig om det svenske Skuespil, men skal nu gjøre det med det første.

Kjære Anker, øv ikke Gjengjeldelsesretten, men skriv mig til, saasnart De kan. Jeg gaaer nu med en ond Samvittighed over min lange Taushed, et Par venlige Ord vilde berolige mig.

Deres hengivne

Henr. Ibsen.

Til CARSTEN HAUCH, KRISTIANIA 8. februar 1858

Christiania, 8de Februar 1858. –

Hr. Etatsraad, Ridder C: Hauch.

Vedlagt tillader jeg mig at oversende det kgl: danske Theater en Afskrift af mit nye Skuespil «Hærmændene paa Helgeland» med ærbødigst Forespørgsel om hvorvidt det sammesteds maatte findes skikket til Opførelse. Jeg vover at udbede mig Hr. Etatsraadens godhedsfulde Tilgivelse for det Tilfælde at jeg ved en direkte Oversendelse af Stykket skulde have forseet mig mod den ved det kgl: Theater sædvanlige Forretningsvei. Med Hensyn til Stykkets Sujet skal jeg bemærke at det ikke er bygget paa nogen historisk Grund ligesom dets samtlige Personer ere opdigtede, derimod har jeg tildannet Indholdet af forskjellige Træk hentede ud fra flere af de islandske Familiesagaer, f. Ex: Njals Saga og Egil Skallagrimssøns Saga, ligesom ogsaa Indvirkningen af Vølsungssaga i flere Puncter vil spores. Hvad jeg har tilsigtet er at give et Billede af Sagatidens Liv i Almindelighed. Forudsat at Stykket findes brugbart til Opførelse i Kjøbenhavn vil jeg naturligviis med Glæde finde mig i at den ærede Direktion foretager de Sprogforandringer der maatte ansees nødvendige saavel med Hensyn til enkelte Ord som til hele Vendinger.

med Høiagtelse ærbødigst

Henr: Ibsen

Til CHRISTIAN HOLST, DAMPSKIPET «CHRISTIANIA» 4. juni 1858

Konvolutt

Pr. Dampsk. «Moss» 1858

Hr. Universitetssecretær, Kammerherre,

Ridder Chr: Holst.

Christiania

Dampskibet «Christiania» den 4de Juni 1858.

Naar Birkegrenen bugned

Under Rimblomsters Flor,

Naar Vintrens Sølverkaabe

Laa fæstet over Fjord, –

Da førtes Gyldenkarmen

For Kongsgaardens Port;

Over den blanke Flade

Fløi den lystigt og fort.

Det klang fra Horn og Lurer,

Der ringled Bjelder smaa,

Og Bølgens Dække drønned

Under Gangeren graa;

Det var sig Kongens Datter,

Som høit i Karmen sad,

Og Riddersmænd og Fruer

Fulgte efter i Rad.

Nu ligge de gamle Borge

Længst sjunkne i Grus,

Og Gyldenkarmen findes

Ei meer i Bondens Huus,

De Riddersmænd og Fruer

Slumre under Muld; –

Alt hvad der staar tilbage

Er en Saga vemodsfuld.

Nei, meer end Mindet eier

Dog Norges Folk endnu, –

Meer end de svundne Tider

Det bærer i sin Hu;

En ædel Fyrstedatter

Det eier nu som før,

Vel sømmer sig at Karmen

Stilles for hendes Dør.

Thi hvor hun helst gad fare, –

Gjennem Dalen, over Fjord, –

Folkets varme Hjerter

Dog følge hendes Spor; –

Og som Haarfagerætten

Er knyttet til Nordens Drot,

Saa bør og Oldtidskarmen

At stande i hans Slot.

Ovenstaaende Linier tillader jeg mig at fremsende; maatte Hr. Kammerherren finde dem brugbare, vilde det være mig særdeles smigrende. Jeg vover at haabe at Hr. Kammerherren, i Betragtning af Omstændighederne, godhedsfuldt undskylder den mindre nitide Form hvori min Billet fremkommer.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til CHRISTIAN HAGEMANN, BERGEN 15. juni 1858

Bergen den 15de Juni 1858.

Deres Skrivelse af 11te dennes vil De forhaabentlig undskylde at jeg, paa Grund af de forhaandenværende Omstændigheder, først idag ser mig istand til at besvare. – Jeg maa tilstaa at en Paamindelse af en saadan Art fra Bergens Theaterbestyrelse frapperede mig. Min Gjæld til Theatret er 45 Sp, hvoraf 20 Sp som Forskud; Restbeløbet, 25 Sp, har jeg som Gjæld paadraget mig ved frivilligt Tilbud om at tilbagebetale sidste Maaneds Gage da jeg forrige Sommer fratraadte Theatrets Tjeneste. Ved min Afreise fra Bergen var der aldrig Tale om andet end en mindelig Opgjørelsesmaade, saaledes nemlig at jeg fremdeles tilstillede Theatret mine dramatiske Arbeider til Afbenyttelse. Herom er den nye Bestyrelse muligens ikke vidende, men hvad den burde være og maa være vidende om, er at jeg for Bergens Theater har skrevet følgende Stykker: «Sancthansnatten» Skuespil i 3 Akter, «Kjæmpehøien» Drama i 1 Akt, «Fru Inger til Østeraad» Drama i 5 Akter, «Gildet paa Solhoug» Skuespil i 3 Akter og «Olaf Liljekrans» Skuespil i 3 Akter. Desuden har jeg saaofte det forlangtes, leveret Prologer o. s. v. uden at jeg for alt dette har modtaget anden Godtgjørelse end et Gratiale, stort 100 Sp. Hvorledes rette Vedkommende forrige Høst satte Couranten for dramatiske Varer i Bergen, veed jeg ikke; men i Christiania betales fortiden et femakts Skuespil, ifølge Forslag fra A. Munch og mig, med mindst 250 Sp, og mindre Stykker i Forhold dertil. Bestyrelsen vil altsaa kunne udregne for hvilket Beløb Theatret omtrent maa antages at staa i Æresgjæld til mig, og jeg overlader til dens Delicatesse at afgjøre om ikke dette Punct burde klares forinden man forsøgte paa ad Rettens Vei at inddrive de omhandlede 45 Sp. Bestyrelsens Telegrafdepeche var allerede forinden dens Modtagelse realiter besvaret i en Skrivelse til Theatrets artistiske Direktør; paa selve Depechen kunde jeg ikke indlade mig at svare, da den ifølge sin Form kun indeholdt et simpelt og uberettiget Nysgjærrighedsspørsmaal, nemlig Spørsmaalet om «hvorvidt jeg havde tilstillet den aftraadte Bestyrelse «Hærmændene paa Helgeland» til Afbetaling paa min Gjæld til Theatret.» – Jeg kan ikke tilbageholde min Beklagelse over den udelikate Maade paa hvilken de literære Anliggender fortiden synes at varetages her, men maa dog tilføie at dette ingen Indflydelse vil have paa min Sympathi for Bergens Theater; jeg agter for Fremtiden som før at stille mine Arbeider til dets Raadighed. Hvad den her omhandlede Sag angaar, skal jeg henstille til Bestyrelsens yderligere Overveielse om det ikke maa ansees baade sømmeligere og hensigtsmæssigere at stille det Hele i Bero indtil videre.

Henr: Ibsen.

Til Hr. Overretssagfører Hagemann!

Til JOACHIM GAMBORG, [KRISTIANIA] [12.–16. juni 1858]

Kjære Ven!

Vedlagt følger en Oversigt over Theatrets Virksomhed i den forløbne Saison. De omhandlede Summer maa opføres af Kassereren da jeg dertil naturligviis savner de nødvendige Materialier. At Oversigten først nu fremkommer, skriver sig fra at jeg ved min Ankomst forefandt min Svigerfader dødssyg og at han døde 3 Dage efter – under slige Omstændigheder – – nu ja – du vil undskylde. – Paa Fredag afreiser jeg til Christiania igjen. –

venskabeligst

Henr: Ibsen

S T. Hr. Overretssagfører Gamborg!

Til JOHAN CHRISTIAN DAHL, [BERGEN] [1856–1858]

Konvolutt

Hr. Kirketjener Dahl

Bergen

Min kjære Dahl! Jeg veed jeg kan stole paa Dem. Besørg Indlagte, men endnu iaften hvis det kan skee.

forb:

Henr: Ibsen

1859

Til PETER BLYTT, KRISTIANIA 12. januar 1859

Konvolutt

Hr: Kjøbmd Peter Blytt

Bergen

Betalt

Christiania den 12te Januar 59

Hr: Kjøbmd Peter Blytt Bergen.

Min hjerteligste Taksigelse for Deres venskabelige Brev og for Deres Underretning om Ordningen af Obligationsfornyelsen; jeg svævede selv i Uro for at jeg var for seent ude, hvilket ikke oftere skal blive Tilfældet; turde jeg for Fremtiden henvende mig direkte til Dem, vilde jeg være Dem særdeles forbunden. Med Dampskibet tillod jeg mig at sende Dem en Pakke Musikalier m. m, bestilte af Bergens Theater; vedlagt følge Regninger over Udskrivningen, desuden tilkommer Oversætteren af «Kvæghandleren fra Steiermark» efter Akkord 10 Sp og jeg for Udlæg af Fragt 30 ʄ altsaa tilsammen 16 Spd 70 ʄ, mod hvilket Beløb jeg tillader mig at anmode Dem om at overlevere Theatret Sagerne. Støttende mig til Deres stedse udviste Velvillie haaber jeg at De vil tilgive denne fornyede Uleilighed.

Med de forbindtligste Hilsener til Deres Hus og Bekjendte tegner jeg mig

Deres

Henr: Ibsen

P. S. Jeg kunde have et og andet af literær og kunstnerisk Interesse at fortælle, men forledet af min gamle Skjødesynd har jeg opsat Brevskrivningen ligetil sidste Øieblik. –

Til LORENTZ DIETRICHSON, [KRISTIANIA] [mars 1859]

Konvolutt

Hr. Cand philos: L. Dietrichson

Christiania.

Høistærede!

Skulde de belovede Forandringer i «Alle mulige Roller» være foretagne saa vilde jeg være Dem i høi Grad taknemmelig. Undskyld at jeg pr: Bud og ikke personlig henvender mig til Dem idag, men jeg sidder op over Ørene i Forretninger.

venskabeligst

Henr: Ibsen

Til PETER BLYTT, KRISTIANIA 6. august 1859

Christiania 6/8. 59.

Hr. P: Blytt.

For første, og, som jeg lover Dem, sidste Gang beder jeg Dem at udvirke min Obligation fornyet denne Termin uden Afdrag; mangehaande Udgifter gjør mig det vanskeligt dennegang at udrede det, og jeg stoler paa Deres Venskab. Indlagt følger 3 Sp, min Gjæld til Dem er 1 Sp 6 ʄ, Resten er altsaa tilstrækkeligt til Renter saafremt De godhedsfuldt er villig til Ovenstaaende. Jeg har oftere tænkt at skrive Dem til men derved er det ogsaa blevet; et Pragtexemplar af «Hærmendene» har jeg længe havt liggende til Dem, men det er gaaet med Afsendelsen heraf som med mine Breve. Nogle Ord fra Dem vilde glæde mig usigeligt, – og da dygtigt meget om de bergenske Theater- og andre Anliggender! – De har vel hørt den frygtelige Ildebrandshistorie herinde? 18 Lig ligger nu paa Hospitalet og man graver efter flere. Forresten intet Nyt; jeg lever meget vel og sender Dem min forbindtligste Hilsen,

venskabeligst

Henr: Ibsen

P.S.

Siegw: Petersen har De vel talt med i Bergen? Er ikke det et storartet Foretagende, saaledes at holde et ambulerende Medlem af Theaterdirektionen til at reise Landet rundt?

Til JONAS RAVN DAAE, KRISTIANIA 13. august 1859

Konvolutt

S.T.

Hr. Lieutnant J. Daae

Christiania

Gjennem Theaterbudet modtog jeg igaar Restbeløbet af min Gage for forrige Maaned men Intet af mit ældre Tilgodehavende. Dette er altsaa en Gjentagelse af den gamle Historie, at betale i Stumpeviis; men herpaa kan og vil jeg aldeles ikke indlade mig. Jeg maa paa det Bestemteste forlange idet Mindste 15 Sp afbetalt paa mit Tilgodehavende; det Modtagne hjælper mig til Intet da jeg har en samlet Udgift af 40 Sp til Husleie, som er forfalden og har henstaaet altfor længe paa Grund af skjødesløs Bestyrelse af Theatrets Økonomi.

13/8. 59.

forb:

Henr: Ibsen

Til STORTINGET, KRISTIANIA 25. oktober 1859

Fra Bestyrelsen for det norske Theater i Kristiania. Til Storthinget.

Nationalitetens Betydning for Folkets hele aandelige Livsretning og Udvikling har i de sidste 15 til 20 Aar vundet mærkeligt fremad i Klarhed og Forstaaelse. Det er navnlig i disse senere Aar mere og mere gaaet op for den almindelige Bevidsthed, at den politiske Frihed alene ingenlunde gjør et Folk i Aand og Sandhed frit, men at denne høiere aandige Frihed først tilegnes gjennem Løsningen af de Baand, der fængsler Folkets Selvbetragtning indenfor en fremmed Forestillingskreds, – at denne Frihed først erhverves, naar Folket har faaet Sigte paa sig selv og hele den omgivende Verden netop under den eiendommelige Form og i den eiendommelige Belysning, der er os, som Nation, medfødt og naturlig. Denne Kamp i den høiere Friheds Tjeneste udkjæmpes her, som andetsteds, væsentlig af vore Kunstnere og Forfattere, disse Folkets aandelige Øine, der fremfor Mængden har faaet Klarsyn for det i denne Forstand ene Fornødne. Og det er ikke med Theorier der kjæmpes, derfor er ogsaa Virkningen øieblikkeligt slaaende. Vore Digtere har gjennem sine Værker lært Folket at kjende og elske sin Fortid med alle dens Omskiftelser, de har under sande og forædlede Former stillet Billeder af Folkets Liv frem for vore Øine, og midt under alt det Forskjelligtartede, midt ud af de afvigende Træk og Skikkelser lært os at skimte og erkjende Et, der ligger karakteriserende paa Bunden, – Folkets Fællestanke, den eiendommelige Grundbetragtning, der tilhører os og ingen Anden, fordi vi ligeoverfor Udenverdenen udgiør et Helt, ikke blot ifølge politisk Overenskomst, men paa Grund af fælles Oprindelse, fælles Traditioner, fælles Sprog og fælles Skjæbne gjennem gode og onde Tider, – med et Ord, fordi vi i Begrebets sande Betydning udgjør en Nation. Ikke mindre vækkende har vore bildende Kunstneres Virksomhed været. De har digtet for os i Farver og Former, som hine i Ord; de har lært os at omfatte med Forstaaelsens Inderlighed den Natur, under hvis Paavirkning vi er opvoxet, og som i sin Eiendommelighed saa nøie hænger sammen med vort hele aandelige Præg. Ogsaa paa Musikens Mark har der været ryddet og dyrket; en enkelt fremragende Størrelse har endog paa dette Feldt baaret vort Lands Navn med Ære langt ud over Grændserne. Vil vi nu tænke os al denne Kunstneraandens Gjerning ugjort, eller vel endog udøvet af Fremmede, saa bliver det et i Sandhed mørkt Billede af Tilstanden, der stilles os for Øie; da bliver det os først tilfulde indlysende, hvad Betydning der ligger i den nationale Virksomhed paa Poesiens og Kunstens Omraade. Det vil blive os klart, at det for en væsentlig Deel er herfra vor Folkeaand har hentet Vækkelse og Styrke, at det er heraf Kjærligheden til vort Land og vore folkelige Institutioner suger sin sundeste Næring, at vi af denne Virksomhed henter en levende Erkjendelse af at udgjøre et organisk Helt med Forpligtelse til endrægtig Stræben i Fredens Dage saavelsom til Forsvar mod fremmed Tryk.

Denne Erkjendelse af den nationale Kunsts høie Betydning for vore vigtigste og dybeste Interesser sees ogsaa at have staaet Folkets Repræsentanter klart for Øie, idet der i den senere Tid ved ikke ubetydelige Bidrag fra Statens Side er sørget for at sætte vore yngre fremadstræbende Kunstnere, navnlig Malere, Billedhuggere og Træskjærere, istand til at uddanne sig under længere eller kortere Ophold ved fremmede Kunstanstalter, ligesom der ogsaa ved Reisestipendier er aabnet dem Anledning til at delagtiggjøres i den Belærelse, som Studiet af Naturen og Kunstens Frembringelser, enten hjemme eller i fremmede Lande, har at tilbyde. Ogsaa vore Musikere er denne Liberalitet kommet tilgode; flere af dem har for en Deel paa offentlig Bekostning modtaget Veiledning ved fremmede Conservatorier, og endelig har i det forløbne Aar enkelte Forfattere ved større Reiseunderstøttelser nydt godt af den ogsaa i vort Samfund vaagnende Erkjendelse af Aandsbedriftens Betydning for den nationale Velvære.

Her indtræder imidlertid det Særsyn, at, medens Hjælp og Bistand i alle hine ovennævnte Retninger har været ydet, saa er den dramatiske Kunst hos os tilsidesat og overladt til sig selv. Grunden hertil kan fornuftigviis ikke ligge i nogen Benægtelse eller endog blot Undervurdering af denne Kunsts Betydning fra Nationalforsamlingens Side. Thi har den sat sit anerkjendende Stempel paa den nationale Virksomhed i Poesie, Malerie, Plastik og Musik, saa kan den umuligt benægte Skuespilkunstens Gyldighed. Denne Kunst er jo netop ifølge sin Natur at betragte som en høiere Forbindelse af alle hine enkelte Kunstarter, idet den fremtræder som en Enhed af Poesiens, Maleriets, Plastikens og Musikens Elementer. Middelbart har altsaa Storthinget ved at understøtte de øvrige Kunstarter udtalt sin Anerkjendelse af den dramatiske Kunsts Berettigelse; men, er først dens Berettigelse anerkjendt, saa følger ogsaa heraf, at den ubestrideligt maa tillægges en i sin Indflydelse paa Folket langt mere fremtrædende Betydning end nogen anden Kunstart; thi, medens enhver af disse ifølge sin Idee stedse virker mere eller mindre abstrakt, – Digtekunsten ved Ordet alene, Malerkunsten alene gjennem Tegning og Farve, Plastiken gjennem den blotte Form osv, saa forener alle disse kunstneriske Meddelelsesmidler sig i Skuespilkunsten til et fuldstændigt Helt, til en ligefrem Gjengivelse af Livet og Virkeligheden, renset og hævet, saaledes som den kunstneriske Forædlingsproces fører det med sig. For tilfulde at forstaae den dramatiske Kunsts fremtrædende Indflydelse og Betydningen af, at den i Sandhed er national, maa det endvidere betænkes, at i den er den skabende Kunstnerpersonlighed tillige det kunstneriske Virkemiddel; Maleren betjener sig af Lærred og Farver, Billedhuggeren af Marmor og Meisel, men Skuespilleren ligefrem af sig selv, sin Stemme, sine Bevægelser, sit Ansigtsudtryk, sin Gang og Holdning, kort sagt af Alt, hvad der tilsammen danner det for Individet Karakteriserende i Livet, og hvorved Udenverdenen motiverer sin Opfatning af den Enkelte i Modsætning til alle Andre.

En i Aand og Sandhed national Kunstvirksomhed i denne Retning maa altsaa af Enhver, der iforveien har anerkjendt Betydningen af national Kunst i Almindelighed, tillægges den høieste Vægt som et hovedsageligt Middel for Folket til renset at gjenfinde sig selv, til at forædles og belæres, til at styrkes og slutte sig sammen. Derfor nyder ogsaa Skuespilkunsten i de fleste nogenlunde udviklede Statssamfund en høi Anseelse som aandeligt Opdragelsesmiddel for Folket; paa mangfoldige Steder er Theatrets Virksomhed gjort til en Statssag, og saa godt som overalt vedligeholdes det ved tildels overordentlig store Tilskud fra det Offentliges Side, hvorover nærmere statistiske Oplysninger herved vedlægges.

Men, naar det saaledes overalt, saavel gjennem Erfaring som gjennem Tingens egen fornuftige Grund, tilstrækkeligt er godtgjort, at ingen Kunstart i den Grad som den dramatiske griber virksomt og betydningsfuldt ind i Folkets Udvikling, saa følger ogsaa nødvendigvis heraf, at netop denne Kunstart ved, tvungen af Omstændigheder og trykkende Forhold, at slaae ind paa en falsk Bane, kan komme til i høiere Grad end nogen anden at bekjæmpe det Maal, den skulde virke for, eller det kan ialfald indtræffe, at den, for i sin store Almindelighed at kunne stævne mod Maalet, kommer til i det enkelte Moment at opgive det. Dette har til sine Tider hyppigt viist sig at være Tilfældet ved Theatre, hvor det offentlige Tilskud ikke har været stort nok, og hvor naturligt er det da ikke, om det ogsaa viser sig ved vor Scene, der udelukkende bæres af den daglige Indtægt? Under en saadan Tingenes Tilstand nødes et Theater altfor ofte til at følge Publicum istedetfor at lede det, til i det Enkelte at lade sig rive med af den gjældende, ofte fordærvede Smagsretning, istedetfor at beherske den. Besad vort Theater større Virkemidler, vilde det ogsaa være istand til at forøge og forbedre sit Personale, samt til at forskaffe det en grundigere forberedende Uddannelse; det vilde være istand til at anvende større Omhu paa Valget og Udførelsen af Forestillingerne, til bedre at lønne originale Forfattere og derved ophjælpe vor dramatiske Literatur, samt i det Hele taget til at virke i en mere kunstnerisk og national Aand, end man hidindtil paa nogen Maade har seet sig istand til.

Det norske Theater er et Folketheater, der har sat sig som Opgave, saavidt muligt at virke ogsaa for Almueklassen; det har derfor et overveiende Antal billige Pladse; men som Følge heraf er den daglige Indtægt for ringe til, uden en for Kunsten skadelig Sparsomhed, at holde Indretningen igang. Heri har man dog ikke troet at burde gjøre nogen Forandring, da det, som sagt, ligger i Theatrets Plan, saavidt muligt, at gjøre det tilgjængeligt for Alle. Denne Eiendommelighed ved den dramatiske Kunst bør visselig ikke oversees. Vore Maleres og Billedhuggeres Værker kan kun Enkelte tilegne sig og nyde godt af, og deres største og bedste Frembringelser forblive desuden som oftest i Udlandet, hvor de skabtes; og dog føler Staten sig forpligtet til at understøtte denne Virksomhed, der ifølge sin Natur ikke egentlig kan siges at komme Folket tilgode. Denne Liberalitet er visselig fuldt begrundet; men Theatrets Krav paa en lignende turde være støttet paa ligesaa urokkelige Grunde; de Bidrag, der her ydes, forblive i Landet, og Udbyttet er Alles fælles Eiendom.

Den vaagnende Erkjendelse af Trangen til og Betydningen af en national Scene er derfor ogsaa i den sidste Tid paa en umiskjendelig Maade bleven udtalt over det hele Land, idet den for nylig aabnede Nationalsubscription til Anskaffelsen af en passende Bygning for det norske Theater har mødt Sympathi saavel hos Landets Konge og hans Slægt som hos Bonden oppe i Fjeldbygderne. Saasnart denne paatænkte Bygning kommer istand, vil unægteligt den dramatiske Kunsts Fremtid hos os være betrygget; men Tidspunktet ligger endnu temmelig fjernt, og indtil da gjælder det, ikke blot at holde Anstalten oppe, men ogsaa at virke med Kraft og uden at tabe det kunstneriske Maal af Sigte. Denne Opgave er for det norske Theater dobbelt vanskelig at løse; thi Forholdene har gjennem Tiden artet sig saa, at det ikke blot har et Maal at kjæmpe for, men ogsaa en Modstand at overvinde; – for at naae frem, maa den dramatiske Kunst hos os ikke blot lære, men ogsaa glemme.

Den Humanitetens og Intelligentsens Aand, hvori Nationalforsamlingen under vor Selvstændighedsperiode har virket ud over Landet, maa i væsentlig Grad komme i Betragtning som Løftestang for de høiere Ideer, Tiden har kaldt til Live i vort Statssamfund. Men blandt disse staaer Ideen om et Nationaltheater i første Række. Det er derfor med fuld Fortrøstning, vi henvender os til Norges Storthing, idet vi herved andrager om, at der af Statskassen maa bevilges Kristiania norske Theater et aarligt Tilskud af 2000 Spd. for mere frit og uhindret end hidtil at kunne virke i Kunstens Tjeneste.

Kristiania den 25de Oktober 1859.

J. Gamborg

C: Hansteen

M. K. Holfeldt

Henr: Ibsen

K. Knudsen

Siegw. Petersen

Oplysninger vedkommende endeel af de vigtigste Theatre i Europa.

| Aarligt Tilskud af Staterne. –
De keiserlige Theatre i Paris. |
a.) Den store Opera: rummer 1800 Personer, giver 182–85 Forestillinger i Saisonen og indbringer ved Billetsalg omtrent 1,000,000 Frcs: | 680,000 Frcs:
b.) Theatre française: rummer 1500 Personer, giver 360 Forestillinger aarlig og indbringer ved Billetsalg omtrent 681,000 Frcs: | 240,000 Frcs:
c.) Opera comique: rummer 2000 Personer, giver 360 Forestillinger aarlig og indbringer ved Billetsalg omtrent 850,000 Frcs: | 240,000 Frcs:
d.) Odéon: rummer 1550 Personer og indbringer omtrent 138,000 Frcs: | 100,000 Frcs:
e.) Italiensk Opera: rummer 1300 Personer; indbringer omtrent 400,000 Frcs: | 100,000 Frcs:
De keiserlige Theatre i Wien. |
a.) Burgtheatret: rummer 1670 Personer, giver 315 Forestillinger aarlig og indbringer 175,000 Gylden | 100,000 Gylden

| Aarligt Tilskud af Staten.
b.) Kärnthnerthortheatret: rummer 1800 Personer, giver 345 Forestillinger aarlig og indbringer ved Billetsalg omtrent 210,000 Gylden. | 150,000 Gylden.
De kongelige Theatre i Berlin. |
a.) Operahuset, b.) det kongelige Theater, c.) Theatret i Charlottenburg, d.) Theatret i Potsdam og e.) Theatret i Palæet i Potsdam. Disse Theatre give tilsammen 520–30 Forestillinger aarligt og indbringe omtrent 200,000 pr: Thaler. | 140,000 pr: Thaler.
Hoftheatret i Dresden: rummer 2000 Personer og indbringer omtrent 100,000 Thaler aarlig. | 40,000 pr: Thaler
Hoftheatret i München: rummer 2500 Personer og indbringer aarlig omtrent 140,000 Gylden. | 78,000 Gylden.
Hoftheatret i Hannover: rummer 2000 Personer, giver aarlig 240 Forestillinger og indbringer omtrent 50,000 pr: Thaler. | 73,000 pr: Thaler.
Hoftheatret i Stuttgart: rummer 2000 Personer, giver aarlig 180 Forestillinger og indbringer 55,000 Gylden | 125,000 Gylden.
Hoftheatret i Karlsruhe: indbringer omtrent 50,000 Gylden aarlig. | 100,000 Gylden

| Aarligt Tilskud af Staten.
Hoftheatret i Darmstadt indbringer aarlig omtrent 33,000 Gylden. | 100,000 Gylden
Hoftheatret i Kassel: indbringer aarlig omtrent 28,000 pr: Thaler, og har som Bidrag af Kurfyrstens Privatkasse 24,000 Thaler. | 36,000 Thaler.
Det kongelige Theater i Stokholm: indbringer aarlig ved Billetsalg 162,000 Rdl:rmt ved Bidrag fra H. M. Kongen og den kongelige Familie 66,000 Rdlr:rmt. | 33,000 Rdlr:rmt
NB: Opgivendet vedkommede Stokholms Theater daterer sig fra 1856 da en ny Ordning iværksattes eftersom det dengang bevilgede Tilskud viste sig ikke at være tilstrækkeligt. Nyere Oplysninger haves imidlertid ikke forhaanden. |
Det kongelige Theater i Kjøbenhavn. indbringer aarlig ved Billetsalg omtrent 130,000 Rdl: | 65,000 Rdlr:
NB: Beregningen vedkommende dette sidstnevnte Theater er kun tilnærmelsesviis paalidelig. Tilskuddet formenes at være forøget i det sidste Aar. |

Oplysninger vedkommende Kristiania norske Theater.

Theatret rummer 820 Personer og gav i forrige Spilleaar 131 Forestillinger.

Billetsalget udgjorde i Saisonen | 1852/53 | " | 6487 Sp | 30ʄ
" " " " | 1853/54 | " | 5281 Sp | 34ʄ
" " " " | 1854/55 | " | 7280 Sp | 68ʄ
" " " " | 1855/56 | " | 8373 Sp | 24ʄ
" " " " | 1856/57 | " | 8788 Sp | 44ʄ
" " " " | 1857/58 | " | 9002 Sp | 32ʄ
" " " " | 1858/59 | " | 11,062 Sp | 18ʄ

I det sidst forløbne Spilleaar har der været solgt:

7292 | Billetter | a | 48ʄ
7846 | " | " | 36ʄ
12,633 | " | " | 30ʄ
3392 | " | " | 24ʄ
19,137 | " | " | 12ʄ

Tilsammen 50,300 Billetter.

Kristiania den 25de October 1859.

Henr: Ibsen artistisk Direktør.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 27. oktober 1859

Vi tillade os herved at gjøre Dem opmærksom paa den i Bladene indførte Opfordring til Nationalsubskription, saalydende:

«Bestyrelsen for det norske Theater i Christiania indbyder herved sine Landsmænd til at tegne Bidrag til Erhvervelse af et bedre Lokale for Theatret. 5 Spd. er det største Beløb, som kan tegnes af nogen Enkelt.»

Skulde De ville følge denne Opfordring eller finde Anledning til at virke for vort Anliggende, udbede vi de tegnede Bidrag tilstillede medundertegnede Cand. mag. Siegw. Petersen, som daglig træffes Kl. 4–5 i Bager Bruns Gaard, Toldbodgaden, og som vil meddele fornøden Kvittering.

Kristiania i Bestyrelsen for det ved Nationalsubskriptionen indkommende Fond den 27 Oktober 1859

J. Gamborg

C. Hansteen

M. K. Holfeldt

Henr: Ibsen

K. Knudsen

Til JOHAN SVERDRUP, [KRISTIANIA] [22. november 1859]

Konvolutt

Til

Hr Sverdrup

Sagføreren

magtpåliggende

Mødet holdes i Dramatiken

Hr Sverdrup!

Rolf Olsen er som norsk Forfatter bleven særskilt indbudt. Gjennem Hr Danielssen er DHrr Ueland og Steen indbudne; men mind dem alle Tre derom. Hammerstad er indbuden; tag med hvem som vil og som vi kan have Gavn af.

Deres

Henr: Ibsen

Bjørnson

Til HANS ØRN BLOM, KRISTIANIA 10. desember 1859

Sendebrev til H. Ø. Blom.

Da det tilagters gik for Nordens Guder,

Da Balder fældet var og Odin sad

Som sløvet Bedstefaer paa Lidskjalfs Puder

Iblandt de blundende Einheriers Rad,

Mens selve Thor laer staa det fyldte Fad,

Og Brage døsig over Harpen luder:

Da spaaede Vala: «Snart staar Verden tom».

Nu reiser Wiehe, – nu spaar H. Ø. Blom.

Du er den Vala, som profetisk lyner,

Imens for Folket du poetisk spaar,

Du melder metrisk om de sikkre Syner,

Som foran Raaheds-Sildestimen gaar,

Af Svartalfflokken, som ved Grænsen staar,

Du skimter alt et Glimt af Horn og Tryner;

Men hvad Du saa, paa Vingehesten flyvende,

Staar trykt i Morgenbladet for den 7de.

Du ræddes for et Ragnarok, som alt

Staar med «barbaries» for Døren truende;

Forsaavidt klæber Tankehalen luende

Til Digtkometens Korpus tyndt og skralt,

Men, tro mig, alle Muser finder gruende

Dit Billed-Figenblad for kort og smalt,

Hold derfor op, som Skald, vor Kunst at kværke,

Gjør Prosa; – Verset kommer Dig paatværke.

Husk, af Din Gjerning kjendes skal Din Tro,

Lad derfor ei paa Glatiis ud Dig narre,

Du tror Dig selv en Smagens Ridder jo,

Og dog Du vil vor gamle Moder «parre»

Med en af Kobbelet for Thesbis Karre, –

Ja, Gud forlade Dig, med Beggeto!

Den Kjøtertanke er i Kjernen raadden,

Den Tankekjøter er paa Vers for lodden!

Du digter om et Rollefags Doublering,

Mens Folket kræver Krigskvad til sin Kamp,

Du fantaserer over Remplacering,

Dit Øie blænder Thevandsbordets Damp, –

Du har en Hippogrif med god Dressering,

Men leier Læredigtets Vognmandsgamp;

Høit foran staar en Borg med Tind og Takke, –

Du vælger Farten baglænds nedad Bakke.

De tog engang fra Pyramidens Indre

Et balsameret Lig i Dagen ud,

Det laa saa stolt i sit forstente Skrud,

Det havde glemt hvor vakkert Sol kan tindre;

Hvad Nyt det saa, det agted tifold mindre

End sjunkne Oldtids bankerotte Gud;

«Et bittert Smil» om Mumiens Mund mon spille,

Med Spot mod Tiden – for den ei stod stille.

Paa samme Sæt Du aabned denne Dyst;

Med Magt Du Tiden vil i Slummer tvinge,

Du harmes ved at høre Livet klinge,

Du længes ned igjen i Gruben tyst;

Dog var der engang Sangbund i dit Bryst,

Derinde mangen Tankealf fik Vinge,

Fløi ud, blev Landnamsmand, formerte Ætten, –

Men Du – benægter Ægtefødselsretten!

Du seer ei Folkekravets fulde Føie,

Du spotter Frugten af Din egen Sæd,

Mismodig vil Du lægge Bruget ned,

Den Mark, Du engang selv var med at pløie.

Er det ei meer end Ukrudt vi maa døie?

Læs hvor du vil, tag disse Strofer med; –

Dansk Ordlag raader jo i hver en Linje,

Dansk Tænkesæt er Hemsko selv paa Vinje.

Men nu tilbage til din mørke Spaadom,

At Ragnarok er ventendes bag Jul.

Op alle Mand, mød frem og læg nu Raad om

Det bedste Surrogat for Kunstens Suul!

Vor egen Barkekost er besk og ul,

Det hjælper hverken Bønner eller Graad om, –

Men Verdensborger Kunsten er, veed Læserne, –

Saa før en Troup da hjem fra – Japaneserne.

Nei Tingen er at Kongens Kjøbenhavn

Har Eneret paa den Trafik i Landet;

Thi som Madeiras Most, skjønt falsk og blandet,

Blir ædel Vin paa Fad i Skudens Stavn,

Saa kommer hid til os mangt navnløst Navn,

Som flux faar Værd ved Farten over Vandet;

Her bænkes Den ved Kunstens Høibordsbrædder,

Som hist kun gjeldte for en sjællandsk Skrædder.

Tal derfor ei med fuldt saa høie Ord,

Om Smørbasun og Syngen-op og Klynken,

Den klæder ilde denne Næsens Rynken;

Ved Hjemmevirket fra Din egen Moer;

Det tør og hænde sig at Skaalens Synken

Blir paa den Side, hvor Du mindst det tror,

Hvis jeg tar den af Dig justerte Vægten

Ibrug ombord i gammelstrandske Jægten.

Din Skylden er, ifald jeg her tar Post,

Og passer op dernede hver som snøvler,

Og brænder løs paa hver en udslidt Vrøvler,

Som skjænker Dig din Dry-Madeiramost.

Mon ei Cothurnen blev til gamle Støvler,

Og Smagens Gudeflæsk til Husmandskost

Ved analytisk Plukken-op i Kransen

Fra Nummer 2 til Chorets Formand, Hansen?

Dog, lad det fare til en anden Gang,

Der findes snart igjen vel Sted og Stunder;

Men følg mig indom Dør til hint Vidunder,

Hvis nære Fald begrædes i din Sang;

Vi vil ei veie nogen Enkelts Rang,

Men paa dit eget Kvad min Dom jeg grunder. –

Den Tid, som kommer, Ragnarok du kalder, –

Saa er det altsaa Valhal da som falder.

Thi foran Valhals Fald gaar Ragnarok,

Det veed vi Alle fra vor første Lærdom.

Andhrimner har man, det er sikkert nok,

Og Ingen tvivler paa hans Kost er nærsom,

(For Thorsdagsmaver da) om ei saa svær som

Det fordum krævedes af Æsers Kok.

Einherjer mangler ei; Kritikken slaar dem,

Men ei ihjel; thi Publikum dog faar dem.

Men hvor er Thor med Hammeren dernede?

Den stærke Thor, som kløver Fjeldets Væg,

Og henter Freja hjem til Nordens Glæde,

Mens Troldet bider ræd i eget Skjæg.

Og hvor er Freyr, som eier Magt at brede

Udover Lid et Skrud af Rogn og Hæg?

Og hvor er Ydunsæblet? Find det, Kjære!

Jeg kan kun see en overmoden Pære!

Nei, Ydunsæblet mangler, det er Sagen,

Og Balder flytter senest i April,

See derfor lakker det mod Endskabsdagen,

Trods Slag af Køller og trods Skud med Piil;

Tag derfor rolig dit Gevær i Hvil,

Stig op paa Bordet, sy de Faldnes Lagen;

Thi det du vide maa, – en Gud som blunder,

Kan aldrig vækkes op – han maa gaa under!

Men vær du trøstig, Ragnarok faar Ende;

Da gryr en nyfødt Sol bag Aasens Bryn;

Det dæmrer alt for Slægtens friske Syn,

Den bedre Morgen er alt grant at kiende,

Da skal du see at Dagens Lys kan brænde,

Skjønt mørske Stammer knak for Nattens Lyn, –

Da vil Du see: den høieste blandt Himle

Er ikke Valhal, men det unge Gimle!

Henr. Ibsen.

Til HANS ØRN BLOM, [KRISTIANIA] [medio desember 1859]

Hastværkslinjer til H. Ø. Blom.

Brand i Taget, Nød for Dør,

Vækker mangen døsig Evne,

Maner den, som blunded før,

Til det store vaagne Stævne.

Gamle Garnisonskumpan,

Ogsaa Dig Signalet vakte

Op fra Brixen, hvor Du strakte

Dig som knækket Vindfaldsgran.

Nød for Døren, Brand i Tag,

Blæser Liv i dorske Dyder;

Farens store Fællessag

Gjør til Helt Cafféens Skryder;

Selv den gamle Graa paa Stald

Vrinsker ved Trompetens Skrald;

Ogsaa Du bandt Sværd ved Side,

Ogsaa Du vil ud at stride!

Den blev kaldt paa Dansk en Fløs,

Der ifjor bar ud slig Fabel:

At din gamle rustne Sabel

Endnu sad i Slidren løs.

Ak hvor lang, hvor lang en Næse dog

Vil ei nu de Godtfolk faa,

Som har sagt at længst Du laa

Liig paa Prent i Thues Læsebog!

Men saa vist hin Snak var gal,

Rygtefuglene forfløine, –

Seer vi nu med aabne Øine

Du er vakt og – national.

Thi saa norske Næveslag,

Slige spræke Rygtagsfagter

Fra den gamle gode Dag,

Kun en ægte Nordmand magter.

Dybt i Dal, hvor Daaden blunder,

Sad Du stur i lange Aar;

Nu Bersærkermod Du faar,

Klikker med din Muskedunder!

Lidt Amunition tilbage

Har Du og for Nuets Strid:

Krudt fra Gammelostens Dage,

Skraa fra Akvavitens Tid.

«Torsk» og «Slusk», og hvad som bedst,

Buldrer broget gjennem Braget;

Ak, jeg tænkte sidste Rest

Knalded i Campbellerslaget.

Trods Protesten, før jeg gav,

«Stimen» dog i Fjorden føiter;

Thi i Morgenbladets Hav

Seer man Narrehvalen sprøiter.

Ha, ifald vor unge Lejr

Havde slig en Bjørkebejner

Fremst i Flok hvor Pile regner, –

Da var sikker nok vor Sejr!

Derfra vore Klager nu!

Sorgen vil man finde billig,

Ved at see en Mand, som Du,

Hverve sig til dansk Frivillig.

Gid den blive Dig til Gavn,

Kampen hist i Fiendens Kjæde!

Gid de lønne Dig dernede

I vort norske Kjøbenhavn!

Solden, som Du har ivente,

Tør vel længe staa paa Rente, –

Bare dog, før Aar er omme,

Dannebrogen maatte komme! – –

Et blev glemt, da sidst jeg skrev,

Nemlig Noget om Hr: Comus,

Som af Smagens Major domus

Hjem i Norge nægtet blev.

Nu er den Ting overflødig:

Fra din Digtergrubes Schakt

Har Du selv for Dagen bragt

Comisk Gulderts attenlødig.

Som von Tybo Du behændigt

Om Dig selv og Brabant sang;

Mester Gert Du gav anstændigt, –

Derom mer en anden Gang;

Viddets Læg i Versets Hoser

Slunken er, men græske Gloser –

Degnens Alpha, Beta, Gamma –

Har hos Plebs man ingen Skam a’!

Hanegal Dig huer ilde,

Det kan være Mening i;

Hanegal i Nattens Stille

Rummer dog sin Profeti.

Derfor bedst, var Satsen slettet;

Thi saa vist som i Parkettet

Smagskapun tør reise Hale,

Tør paa Scenen Hanen gale! – –

Selv Du slidt har Norskhedsvamsen,

Som med Haan Du slænger væk!

Mindes Du hin Kamp med Bamsen,

Malt med djerve Sagatræk?

Der var Ordlag, fulde, runde; –

Læg Du dem i danske Munde,

Prøv det blot, og Du kan tro,

Bamsen blir «en Oldenso».

Den var norsk, din brune Bamse,

Veier vel en Hærmand op;

Derfor lad om Liv os gramse

Udfor Stup i Spring og Hop.

Vogt Dig blot for Myren, Kjære,

Hold dog Peltsen blank og reen;

Følge lad, som Kampens Meen,

Revet Skind men uskadt Ære!

Længe vil Du ei forblindet

Rase mod dit eget Folk;

Folkelivet, Folkemindet

Har sit Krav paa Dig som Tolk!

Heller end at hyle Rama-

Skriget mod vor unge Stat, –

Sjung for Scenen ud et Drama,

Som en dobbelt Renegat!

Henr: Ibsen

1860-tallet

1860

Til KRISTIAN ELSTER, KRISTIANIA 21. januar 1860

Konvolutt

Hr: Theod: Mandrup. –

Adr: Hr: Elster,

Pilestrædet No 11.

Hr: Theod: Mandrup.

Deres indleverede Skuespil «Fra Fjorden» har jeg med stor Interesse gjennemlæst og underretter Dem herved om at det skal være mig en Glæde at bringe det til Opførelse om muligt allerede i Februar Maaned. Honoraret for et Stykke af den Længde udgjør ifølge det ved det norske Theater gjældende Regulativ 12 ½ p: Ct: af Billetsalget ved de 4 første Forestillinger. Det bemærkes at udsolgt Hus beløber sig til omtrent 190 Sp. Jeg tror det vilde være gavnligt mundtlig at forhandle med Dem om enkelte Smaaforandringer af Udtryk o. s. v. ligesom Stykket maaskee i teknisk Henseende kunde vinde ved en og anden uvæsentlig Forkortelse; skulde De hertil være villig, beder jeg mig derom underrettet. Forøvrigt beder jeg Dem være forvisset om at der saavel fra Udstyrets som fra Indstuderingens Side skal blive anvendt al den Omhu, hvorpaa Deres Arbeide efter min Formening har utvivlsomt Krav.

Kr: 21/1. 60.

ærb:

Henr: Ibsen

Til KRISTIANIA NORSKE THEATER, [KRISTIANIA] [18. februar 1860]

Til Bestyrelsens Formand.

Foranstaaende Brev modtog jeg iformiddag og tror det bedst (efter Samraad med Siegw. Petersen) at faa afholdt et Møde f. Ex: i Efterm: Kl: 6 og der see Sagen ordnet.

Henr: Ibsen

Til ILLUSTRERET NYHEDSBLAD, [KRISTIANIA] [18. mars 1860]

Konvolutt

Til

Illustreret Nyhedsblad.

Jensens Bogtrykkeri

Storgaden.

Det norske Theater. «Fandens Overmand» af Overskou vedbliver fremdeles at trække som Kassestykke. Iaften opføres det for syvende Gang og vil i næste Uge, efter Forlydende, indtil Videre blive henlagt da Md Hundevadts Beneficeforestilling, Dramaet «Herren seer dine Veie» staar for Tour.

Ovenstaaende bedes optaget under Chr: Artikler.

Henr: Ibsen

Til OLAUS KRABBE LYSHOLM, KRISTIANIA 18. april 1860

Christiania den 18de April 1860.

Hr. O. K. Lysholm!

Du vil godhedsfuldt tilgive at jeg først nu besvarer dit Brev; thi et Par af de omspurgte Subjekter var mig ubekjendte og det har medtaget nogen Tid at komme paa Spor efter dem. Her er imidlertid hvad jeg nu i Korthed kan sige.

M. A. Stangby er formentlig et ganske ungt Menneske (16–17); fuldstændigt at forsikkre mig om hans Identitet har jeg ikke kunnet, dog er jeg kommen efter at han sandsynligviis for omtrent et Aar siden engang henvendte sig til mig om Ansættelse ved vort Theater, men jeg hadde intet Brug for ham og har ikke siden stødt paa ham. Han gjorde dengang Indtryk af at være et lovende og begavet Menneske, havde saavidt jeg husker, skrevet en hel Del Vers, men hvad hans Anlæg for Scenen angaar saa kan jeg intet andet derom sige end at han skal have staaet i et vist Ry som Deklamator blandt sine Skolekammerater; for mig kom det ikke til nogen Prøve og hans Ydre var dengang temmelig uheldigt (ganske almindelige Ansigtstræk og uharmoniske Former), men dette kan han rigtignok voxe af sig; imidlertid tør jeg, som Du seer, hverken raade fra eller til om denne Person.

August Herramb meldte sig til det herværende norske Theater et Par Aar før jeg kom hid, blev ogsaa antagen til Prøve, men forlod det snart uden at han kom til at optræde. Siden gjennemgik han Artilleriunderofficeerskolen, blev derpaa Extraskriver eller konstitueret Kopist i et af Departementerne og er for sin smukke Haandskrift meget søgt til sligt Arbeide ogsaa udenom hvorved han, ligesom ved sine temmelig udstrakte Studenter- og Kunstnerbekjendtskaber har tillagt sig ikke liden Politur. Han seer dertil i alle Maader ualmindelig godt ud og er endnu ung nok til at tilegne sig hvad han mangler; jeg tror derfor nok jeg tør tilraade et Forsøg med ham.

Joachim Welhaven er mangt og meget at sige om; Talent mangler han ikke, men ved at gaa paa egen Haand er det vildledet, han er bleven affekteret. Han har et smukt velklingende Organ, hans Sprog er rent og hans Personlighed i og for sig saare heldig. Hvorvidt han imidlertid nu længer besidder den Aandens Bøielighed der vil være en absolut Betingelse for hans Brugbarhed som Theaterelev, tør maaske være tvivlsomt, men en fast Optræden tør nok kunne drive ham. Uordentligt tror jeg ikke han lever her, men rigtignok i stor Trang, som han dog kavalleermæssigt forstaar at skjule. Som sagt, kan han blot finde sig tilrette i Elevstillingen, saa tror jeg visselig at en Mand med hans Øvelse vil kunne gjøre et begyndende Theater ikke ringe Nytte.

G: Næss meldte sig ihøst for mig, men kunde ikke bruges. Uheldigt Ydre, Mangel paa Dannelse og, saavidt jeg kunde skjønne, ganske middelmaadige Evner. – Hans Motiv til at blive Skuespiller kan visselig ikke søges i stort andet end Lyst til at føre et frit og behageligt Liv. Jeg tror ikke det lønner sig at prøve ham.

A: Hellesen har adskillig Øvelse og et godt Udvortes. Han har saavidt jeg veed været et Par Aar ansat ved et reisende Dansk Selskab og er vistnok brugbar. Jeg forsøgte ham engang paa Prøve i en større Rolle, som han tidligere havde spillet ved det nævnte Selskab, og mangt deri røbede rigtig Opfatning, ligesom Udførelsen var fornuftig og ret tækkelig.

Mathilde Andersen har, hvis det er den jeg mener, ogsaa været ansat ved samme Selskab og maa saaledes forudsættes at besidde adskillig Fordannelse, som rigtignok kan være ligesaameget til Skade som til Gavn. Hun har et godt Udvortes, Sangstemme og et sletikke simpelt Væsen; hendes Sprog er nok saa godt og Organet, paa nogle Uvaner nær, brugbart. Jeg fik, ved engang at læse med hende, ikke noget Indtryk at hun var talentløs; forsøg hende derfor, hvis Du ikke har noget Bedre i Baghaanden.

Det bemærkes at alle Ovenstaaende ere unge Folk med Undtagelse af Welhaven som vel nu maa være 36–38, dog kanskee ogsaa noget yngre skjønt han ikke seer ud til det.

I. H. Asmundsen vil jeg, grundet paa hvad der er sagt mig om ham, tilraade Dig at antage. Om Carl Johannesen og Louis Pedersen kan jeg ingensomhelst Oplysning meddele. Carsten Woll var i nogle Aar Skuespiller ved Bergens Theater, havde en ganske god Sangstemme og var ikke blottet for Talent, men Mangel paa Dannelse stod dets Udvikling meget iveien. Han forlod igjen Theatret, tog atter fat paa sit Haandværk (han er Skomagermester) og jeg ved ikke om han i denne Mellemtid har erhvervet sig Noget af hvad der dengang manglede ham. Jeg tror dog nok han ved dog at være et Stykke paa Veien kunde i de første Aar yde en Theaterskole adskillig Tjeneste, men nogen egentlig Fremgang tør neppe paaregnes. Han er vel nu omkring 35–36 Aar gammel.

Her har Du hvad jeg i Korthed ved om de opgivne Aspiranter, kan mine Oplysninger lede til noget Godt for eders Foretagende, skal det være mig særdeles kjært. Det samme gjælder ogsaa hvis jeg paa anden Maade f: Ex: ved Anskaffelse af Musikalier, Bøger, nye Stykker eller hvad det skal være, kunde yde nogen Bistand.

Det norske Selskab har i Paasketiden ingen Forhandlingsmøder holdt, Listen vil imidlertid imorgen blive fremlagt; at eders Plan af os omfattes med den varmeste Interesse kan Du vel tænke. Selskabets fleste Medlemmer er imidlertid Mænd med bedre Villie end Evne i dette Punkt, lov Dig derfor ikke formeget.

Venskabeligst

Henr: Ibsen.

Til CHRISTIANIA-POSTEN, [KRISTIANIA] [25. mai 1860]

Paa Grund af Hr: Wiehes Benefice har det norske Theater indstillet sin Fredagsforestilling.

Til Chr: Posten.

Bedes optaget i Dagsnummeret.

Henr: Ibsen

Til KRISTIANIA NORSKE THEATER, [KRISTIANIA] 21. juni 1860

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater

Kristiania.

Til Bestyrelsens Formand.

Indlagt følger Aarsberetningen. Jeg har uundgaaeligt Forfald iaften. – Fra Krohn havde jeg Brev iforgaars. Alt er i Orden, han kommer hid med det Første. Til Isachsen har jeg skrevet.

21/6. 60.

ærb:

Henr: Ibsen

Til JACOB NANDRUP, KRISTIANIA 4. juli 1860

Konvolutt

ST.

Hr: Sagfører Nandrup

Hersteds.

Christiania 4de Juli 1860. –

Hr: Sagfører Nandrup.

Som det af indlagte Skrivelse vil erfares, er Hr. P. Petersens Fordring paa mig fremsendt uden hans Vidende og grundet paa en Misforstaaelse; jeg tør derfor haabe at der, den Sag angaaende, intet videre vil blive foretaget. – Afdraget paa min Gjæld til Hr. Sontum skal jeg, i Forventning om at De dermed velvilligen vil være tilfreds, indbetale om nogle Dage.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til KONG KARL 15., KRISTIANIA 6. august 1860

Christiania den 6te August 1860.

Til Kongen!

Henrik Johan Ibsen ansøger underdanigst om at maatte tilstaaes et Beløb, stort 400 (fire hundrede) Spdlr. af de til Kunstneres og Videnskabsmænds Reiser i Udlandet bevilgede Midler, for i en Tid af sex Maaneder paa en Reise over London, Paris, de større tydske Byer, Kjøbenhavn og Stokholm at studere dramatisk Kunst og Literatur.

Under en tiaarig literær Virksomhed, og selv under en forudgaaende længere Forberedelse til samme, har Beskjæftigelsen med den dramatiske Kunst og Literatur i dens Principer, System og Historie optaget den største Del af min Tid, og udgjort mit væsentligste Studium. De Anmeldelser af mine dramatiske Arbejder, som i den Tid er offentliggjorte saavel af inden- som udenlandske Kunstdommere, turde formentlig indeholde tilstrækkelige Vidnesbyrd om at dette Studium ikke har været uden Frugter, ligesom den Velvilje, hvormed Almenheden har modtaget mine forskjellige Skuespil, hvoraf enkelte tillige er bragte paa Scenen saavel i Sverig som Danmark, tør antages at vidne om Begavelse for den valgte Retning.

I Slutningen af Aaret 1851 modtog jeg Ansættelse som Instruktør ved det da nylig oprettede norske Theater i Bergen. Af dette bevilgedes mig i Begyndelsen af 1852 et Stipendium, hvorved jeg sattes istand til at foretage en fem Maaneders Rejse til Kjøbenhavn, Hamburg, Berlin og Dresden, væsentligst i det Øjemed at gjøre mig bekjendt med den dramatiske Kunsts Teknik, Principerne for dens praktiske Udøvelse paa de forskjellige Steder og i de forskjellige Former, samt forøvrigt med Alt, hvad der vedkommer et Theaters Ledelse.

I min Stilling ved Bergens Theater forblev jeg indtil Sommeren 1857, da jeg modtog Ansættelse som artistisk Direktør ved det herværende norske Theater, en Post, som jeg fremdeles indehaver.

I de senere Aar er den Anskuelse mere og mere trængt igjennem, at Kunstens og Poesiens Udvikling, i begges forskjellige Former, ikke kan være Staten uvedkommende; denne har derfor med stedse voxende Beredvillighed understøttet vore Malere, Billedhuggere og Musikere, ligesom ikke ubetydelige Rejsebidrag er komne to af Landets Digtere tilgode. Naar den dramatiske Kunst hidindtil har været unddraget enhver saadan offentlig Understøttelse, saa kan Grunden hertil ikke søges i nogen Underkjendelse fra Statens Side af denne Kunsts Berettigelse; tvertimod har Staten, ved at beskytte Poesi, Plastik, Maleri og Musik, udtrykkeligt, om end ikke ligefrem, sat sit anerkjendende Stempel paa Skuespilkunsten, der jo ifølge sin Natur er Enheden af alle de øvrige Kunstformer. Erfaringer fra alle andre civiliserede Lande har desuden tilstrækkelig godtgjort, at den dramatiske Kunst til alle Tider, hvori den har været dyrket, har, i højere Grad end nogen anden Kunstart, aabenbaret sig som en væsentlig Faktor i Folkeopdragelsen, en Kjendsgjerning, der har sin saare nærliggende Forklaringsgrund i denne Kunsts inderligere og langt mere umiddelbare Forhold til Virkeligheden, altsaa i dens større Forstaaelighed og i dens lettere og mere udbredte Tilgjængelighed for det hele Folk.

Aarsagen til at Theatervæsenet hertillands har været unddraget enhver offentlig Understøttelse maa derfor, efter de i denne Sag faldne Udtalelser, fornuftigvis være at søge i Vedkommendes Misbilligelse af de Former, hvorunder Understøttelsen har været søgt, nemlig som ligefremme Bidrag til de enkelte Theatres Drift eller til Byggeforetagender og lignende. Man har nemlig udtalt den Anskuelse, at et Theater maa kunne bæres af egne Kræfter, forudsat at det ikke savner kyndig kunstnerisk Ledelse og en national dramatisk Literatur.

Det er i Henhold til denne Anskuelse at jeg, som dramatisk Forfatter og som Leder af et af Hovedstadens Theatre, fremkommer med dette mit underdanigste Andragende.

Det bør her formentlig ikke lades uberørt, at dersom det Offentlige, som ovenfor paapeget, stiltiende har godkjendt den dramatiske Kunsts Gyldighed, saa maa det ogsaa være af Interesse at vide de enkelte sceniske Kunstanstalter ledede med den størst mulige Kyndighed og Indsigt, og at dette navnlig gjælder i en Tid som denne, da den nationale dramatiske Kunst her i Landet er i sin Udvikling og da altsaa den Retning, hvori den nu og i den nærmeste Fremtid øves, vil være af væsentlig Indflydelse paa de Former, den engang, som nærmere befæstet, kommer til at antage.

Idet jeg vover at formene at jeg ved ti Aars Virksomhed som dramatisk Forfatter, ved ni Aars praktisk Beskjæftigelse med Theatervæsenet, ved de Erfaringer jeg paa en tidligere i samme Øjemed foretagen Rejse har indvundet samt endelig ved de dels paa denne dels ved Forretningsforholde stiftede Bekjendtskaber, maa ansees for at være i Besiddelse af de væsentligste Betingelser for med Nytte at kunne foretage en fornyet Rejse er det at jeg herved ansøger om et Stipendium stort 400 Spdlr. for i en Tid af sex Maaneder i London, Paris, de større tydske Byer, Kjøbenhavn og Stokholm at udvide min Indsigt i den dramatiske Literatur og Kunst.

Underdanigst

Henr: Ibsen.

Til JONAS RAVN DAAE, KRISTIANIA [21. august 1860]

Konvolutt

ST.

Hr. Lieutnant Daae –

Jeg maa have Penge idag hvor Du tager dem fra, da jeg er tilsagt til Kongen iaften! Jeg stoler paa at De gjør selv Umuligheder hvis det behøves. – Med 4–5 Sp hjælper jeg mig.

Tirsdag middag

venskabeligst.

Henr: Ibsen

ST. Hr. Lieutnant Daae.

Til JOACHIM GAMBORG, [KRISTIANIA] [26. september 1860]

Konvolutt

ST.

Hr. Overretssagfører Gamborg.

Følgende Stykker bedes forskrevne fra Kjøbenhavn (endnu idag hvis det paa nogen Maade er muligt)

«Et Ægteskab under Richelieu.» «Bajads.» «Et farligt Brev.» «Stegekjælderen» «Han drikker.»

Stykkerne maa forlanges udskrevne til Gjennemsyn mod Afskriverhonorar med Forpligtelse til ogsaa at betale Forfatter- eller Oversætterhonorar forsaavidt de blive opførte.

venskabeligst

Henr: Ibsen

NB. Anmod endelig Cronborg om at gjøre al mulig Fortgang.

Til JOACHIM GAMBORG, [KRISTIANIA] [26.–31. september 1860]

Konvolutt

Hr. Overretssagfører Gamborg.

Foruden de øvrige Sager bedes endelig anskaffet:

Et trykt Expl: af «Den lille Rødhætte» (2det Oplag)

Partitur til «Den lille Rødhætte» afskreven ved det kgl: Theater.

Afskrift af « De to Grenaderer», fra det kgl: Theater –

venskabeligst

Henr: Ibsen

ST. Hr. Overretssagfører Gamborg.

Til AFTENBLADET, KRISTIANIA 5. desember 1860

Til Aftenbladets Redaktion.

I en Theateranmeldelse i Deres Blads Lørdagsnummer findes udtalt den Yttring, at en Debutantinde paa det norske Theater ved sin første Optræden røbede «Mangel paa Instruktion baade i Spil og Sang».

Dette benægtes; under mig er ingen Debutant optraadt uden tilstrækkelig Forberedelse. En anden Sag er det, at en Begynder viser sig at mangle Routine, og det er denne Mangel Deres Anmelder har forblandet med Mangel paa Instruktion.

Naar der endvidere ankes over et «skarpt e i Endestavelserne» og dette betegnes som «en Fejl, der under Instruktionen burde været rettet», saa skal jeg hertil bemærke, for det Første at dette «skarpe» e ikke er skarpt, men betonet; for det Andet at denne Udtale ikke, som Deres Anmelder mener, er nogen ejendommelig Uvane hos den omtalte Begynderinde, men at den tvertimod under en flereaarig Musikundervisning er hende indprentet som Regel i en Sangmethode, der nutildags almindeligt befølges saavel her som i Udlandet; og endelig for det Tredie at da Theatret ikke anerkjender denne Methode, saa er Maneren af mig mangfoldige Gange bleven paatalt og rettet.

At imidlertid ingen Begynder ved sin første Optræden kan overholde enhver Rettelse, er en Sandhed, som Deres kritiske Iagttager forhaabentlig er enestaaende om ikke at ville indrømme.

Henr. Ibsen.

1861

Til KRISTIANIA NORSKE THEATER, [KRISTIANIA] [2. mars 1861]

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for det norske Theater.

Paa Grund af Krohns Sygdom kan hans Benefice ikke gives paa Mandag. Det foreslaaes derfor at «Mursvendene» gives istedet, og at Beneficen sættes til Fredag. Efter Samraad med Dhr. Gamborg og Holfeldt anmodes Bestyrelsen om i denne Anledning at afgive Møde i Theatret idag Middag Kl: 1.

Lørdag Form:

ærb:

Henr: Ibsen

Gamborg møder. Holfeldt møder.

Til JONAS RAVN DAAE, KRISTIANIA 4. mars 1861

Af det norske Theaters Kasse bedes for min Regning udbetalt til Hr: Sagfører Holtermann 7 Sp 3 ʄ, hvorfor herved kvitteres.

Christiania den 4/3. 61.

Henr: Ibsen

ST. Kassereren for det norske Theater Hr. Lieutenant J. Daae

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 17. mars 1861

Konvolutt

Til

Directionen for Christiania Theater.

Christiania den 17de Marts 1861.

Til Directionen for Christiania Theater.

Partituren til «En italiensk Straahat» staar til den ærede Directions Raadighed. Da imidlertid Stykket her er ansat til Opførelse 1ste April (2den Paaskedag), vil adskillige Chorprøver udfordres. Til Brug ved disse maa man betinge sig Partituren tilbageleveret; man skal forresten indrette sig paa den for Afskrivningen mindst forsinkende Maade.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til CHRISTIAN HOLST, KRISTIANIA 27. mars 1861

ST. Hr: Kammerherre Chr: Holst.

Da jeg paa Grund af uforudseede Forretninger ikke er istand til personlig at indfinde mig, tillader jeg mig at fremsende Grev Platens Biografi i den Form, hvori jeg tror den passende maa kunne benyttes; skulde nogen Unøiagtighed have indsneget sig, skal saadant blive rettet i Correkturen.

Christiania den 27de Marts 1861.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til JOHAN KRISTOFFER STØREN HEFFERMEHL, KRISTIANIA 6. juni 1861

Pigen Johanne har jeg nu faaet opspurgt, hun er Gangkone paa Rigshospitalet og møder efter Tilsigelse. Gaar det an, saa vær saa god at underrette mit Bud om Tiden, han vil da sørge for at hun indfinder sig.

Chr: 6/6. 61.

venskabeligst

Henr: Ibsen

ST. Hr. Overretssagfører Heffermehl.

Til MARTIN UDBYE, KRISTIANIA 18. juli 1861

Christiania den 18de Juli 1861.

S. T. Hr: Musikus Udby Trondhjem.

Indlagt tager jeg mig den Frihed at sende Dem de første Scener af en Operatext med Forespørgsel om hvorvidt De skulde være villig til at komponere Musiken. Da Deres Navn som Komponist har en bedre Klang end nogen Andens hertillands vilde det være mig en Ære og en sikker Borgen for Stykkets Lykke ifald De vilde indgaa herpaa. Jeg venter med Længsel nogle Linjer fra Dem i denne Sag. Resten af Manuscriptet kan snart sendes.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til KRISTIANIA BYFOGDKONTOR, KRISTIANIA 25. juli 1861

Undertegnede samtykker herved i, at den af Exam. jur. Holtermann til idag berammede Execution afholdes paa Byfogedcontoret. Som Udlæg tillader jeg mig at opgive: En Mahogny Sovesopha, et stort Spisebord med Udtræk, 18 Sølvspiseskeer, 6 Stole med Rørsæder, samt 2 Senge i fuld Stand og 12 Sølvtheskeer. –

Chr. 25/7 61.

Ærb.

H. Ibsen.

Til Christiania Byfogedcontor.

1862

Til KRISTIANIA NORSKE THEATER, KRISTIANIA 3. mars 1862

Til Hr: Nyblinn bedes leveret 4 Amfitheaterbilletter paa Mellemregningen

Chr. 3/3. 62.

Henr: Ibsen

S T. Hr. Wickstrøm.

Til DET AKADEMISKE KOLLEGIUM, KRISTIANIA 14. mars 1862

Christiania den 14de Marts 1862.

Til det akademiske Collegium!

Herved tillader jeg mig ærbødigst at ansøge det høje Collegium om, af de til videnskabelige Rejser i Norge bevilgede Midler, at maatte erholde et Stipendium, stort 120 Sp., for i et Tidsrum af 2 Sommermaaneder at foretage en Rejse i det ydre Hardanger samt i Distrikterne omkring Sognefjorden, videre nordover til Molde og tilbage gjennem Romsdalen, i det Øjemed at samle og optegne, hvad der af Folkeviser samt af ældre og yngre Sagn endnu maatte være at forefinde. Nogen mere detaljeret Rejseplan vil det paa Forhaand være umuligt at fremlægge, da de paa ethvert Sted under Rejsen indvundne Oplysninger og Erfaringer naturligvis maa komme til at øve overvejende Indflydelse paa den videre Fortsættelse af Undersøgelsernes Retning. Min Agt er det imidlertid, saafremt mit Andragende indvilges, fornemmelig at undersøge de ydre Sødistrikter, der, i det af mig antydede Øjemed, hidindtil mindst har været paaagtede.

Ærbødigst

Henr: Ibsen.

Til JOHANNES KLINGENBERG, KRISTIANIA 14. mai 1862

Konvolutt

Hr. Ingeniørkaptejn Klingenberg.

Hvis De, ifølge givet Tilsagn, har truffet nogen af Theaterkommitteens Medlemmer eller maatte være villig til at handle paa egen Haand, beviser De mig den største Tjeneste, der for Tiden kan vises mig, ved med Budet at lade mig faa hvad der af de indkomne Penge kan udbetales paa min Part. For forrige Aars Skatter (Beløb 11–12 Sp) har man udpantet og jeg trues idag med Afhentning af Effekterne. Dette er dog mere end haardt, naar jeg har en saa stor Rest af min surterhvervede Aarsløn udestaaende, og jeg stoler derfor paa Dem, som den Eneste, til hvem jeg kan henvende mig.

Kr: 14/5. 62.

Deres meget forbundne

Henr: Ibsen

ST. Hr. Ingeniørkaptejn Klingenberg.

Til HARALD WERGELAND, [KRISTIANIA] 19. mai 1862

Som Svar paa Deres ærede Skrivelse maa jeg herved anmode Dem om at lade Abelsteds Husleje henstaa i en Uges Tid; der vil blive draget Omsorg for at Deres Tilgodehavende bliver afholdt af hans Anpart i de derefter givne Sommerforestillinger forsaavidt Kassererens Garanti ikke inden den Tid er præsteret.

19/5. 62.

ærb:

Henr: Ibsen

Hr. Cand: Wergeland.

Til JACOB NANDRUP, KRISTIANIA 24. mai 1862

Til Hr Sagfører Nandrup. Jeg anholder herved om Deres Samtykke til at den af Dem hos mig forlangte Execution maa blive holdt paa Christiania Fogedcontor og anviser jeg til Udlæg mit i vedlagte Fortegnelse specificerede Løsøre og ligesaa hvad der ved tidligere Forretninger maatte være udlagt, forsaavidt noget i Fortegnelsen maatte være udeglemt. Christiania 24 Mai 1862 Ærb: Henr. Ibsen.

6 Mahogni Stole med Damaskbetræk, 1 Do Sofa med Do, 1 rundt Divanbord, 1 Mahogni Piedestal, 1 Do Skrivebord, 1 Gyngestol med broderede Puder, 2 store Porcelænsvaser, 1 Bordteppe, 1 Moderatørlampe af Porcelain, 1 stor broderet Tabouret, 2 store broderede Fodskamler, 1 Speil i forgyldt Ramme, 1 Buste af Terrcotta, 1 Blomsterskaal af Glas, 1 Blomsterbord, 1 Maleri i forgyldt Ramme, 5 Daguerotypier, 1 stor Sølvkande med Fad, 12 Spiseskeer af Sølv, 18 Theskeer " Do, 1 Sukkerskaal " Do, 3 Sølvgafler, 2 slebne Karafler, 12 Do Viinglas, 1 stor Punschemugge med Øse, Laag og Fad af matslebet Glas, 12 Punscheglas af Do Do, 10 Blomsterpotter med Blomster, 6 Bøgetræesstole med Rørsæder, 1 Birketræes Spisebord med dobbelt Udtræk, 1 Mahogni Sovesofa, 1 Birketræes Bord med Klapper, 1 Bordtæppe, 6 Oliemalerier i forgyldte Rammer, 1 Speil i Do Do, 1 Boghylde hvori omtrent 200 Bøger, 1 Vadskeservante med Porcelænstøi, 1 Do " Do, 4 lakerede Tabouretter med betrukne Sæder, 10 Fag Gardiner, 1 lakeret Seng med tilhørende Sengklæder, 1 Do Do " Do Do, 1 malet Do " Do Do, 6 Blomsterpotter med Blomster, 1 Broncelampe, 1 Skrivetøi, 1 Birketræes Kommode, 2 Skjærmbrætte, 1 Toiletspeil, 1 Toiletbord, 1 lidet ovalt Bord, 1 lakeret Do, 1 Barneseng med tilhørende Sengklæder, 1 stor Egetræes Sekretær, 1 Fiskeskee af Sølv, 1 Thesil af Do, Kakkelovnstøi til 3 Værelser, 1 stor Kiste med Dækketøi, Linnedslagener, Haandklæder m.m. i 1858 anskaffet nyt for 200 Sp ", 1 stort Kjøkkenbord, 2 malede Vandbøtter, 2 Do Kjøkkenstole, 12 Par Knive og Gafler, Kjøkkentøi til Beløb 20 Sp ", 1 stor Mahogni Lænestol med Damaskes Betræk, 2 store Sengtepper. Henr. Ibsen.

Til MORTEN LAMBRECHTS, KRISTIANIA 18. juni 1862

Konvolutt

S.T.

Hr: Civildommer Lambrechts.

Christiania den 18de Juni 1862.

S. T. Hr: Civildommer Lambrechts.

Som Svar paa Deres ærede Skrivelse tillader jeg mig herved at anføre, at den til Omordning af Theatrets fremtidige oekonomiske Forholde udarbejdede Plan, ikke har været mig forelagt, og at alt, hvad der fra Theaterbestyrelsens Side herom er kommet til min Kundskab, indskrænker sig til et Par Ord, som Bestyrelsens Formand i Forbigaaende og under en Forestilling lod falde.

Da jeg imidlertid forudsætter at den udarbejdede Plan hidrører fra eller ialfald er godkjendt af den valgte Komité, og saaledes maa ansees for at have, saavidt muligt, rammet alles Tarv, saa erklærer jeg mig herved villig at indgaa paa de Betingelser, der i Planen angaar den artistiske Direktør.

Ved et Tilfælde havde jeg for nogle Dage siden Anledning til i Hast at løbe Papiret igjennem og blev derved blandt andet opmærksom paa et Par Punkter, som jeg herved tager mig den Frihed at berøre:

a) Ansér Bestyrelsen sig, naar Personalet lønnes med en vis tilsikkret Procentdél af Indtægten, berettiget til, uden dets Samtykke, at forøge Medlemmernes Antal?

b.) Skal Theaterkassen eller Skuespillerpersonalet til forholdsvis Fordeling nyde godt af den eller de Gager, som ved en eller flere af de paa Listen nu opførte Personers mulige Afgang engang i Tiden maatte blive ledige derved at ingen nye antages i de Fratrædendes Sted?

Disse Spørgsmaal vil formentlig hvert Aar faa praktisk Betydning og jeg tillader mig derfor ærbødigst at foreslaa en klar og bestemt Udtalelse i Forvejen, helst i Form af en Protokoltilførsel.

c.) Det foreslaaes at det Overskud, der muligens maatte falde paa en eller flere af de enkeltvis opførte Kontoer, saasom til Dekorationer, Garderobe, Bøger o.s.v, tilstaaes samtlige ved Theatret i artistisk Øjemed ansatte Personer (om man saa vil, med Undtagelse af den artistiske Direktør) til Fordeling efter Gageringsforholdet, – dog saaledes, at herved intet Hensyn tages til det eller de midlertidige Overskud, der i enkelte Maaneder maatte fremkomme, men alene til det, der viser sig som endeligt Resultat ved Spilleaarets Slutning. eller: at dette samme Overskud skal (kan) anvendes til Forøgelse af andre under Theatrets kunstneriske Drift henhørende Kontoer, – altsaa ikke til yderligere Afbetaling paa dets Gjæld. I dette Tilfælde maatte Bestemmelsen gjælde maanedsvis, eftersom Theatret i modsat Fald først i næste Sæson kom til at drage Nytte af hvad der i enkelte Retninger maatte være besparet.

Disse ere de Punkter, som jeg, da jeg om nogle Dage skal tiltræde min Stipendierejse, herved tillader mig at foreslaa nærmere bestemte; mod enkelte andre Arrangements, saasom Procentforholdet paa de forskjellige Udgiftsposter, m.m. kunde der muligens være adskilligt at indvende, men en Bestyrelse, der besidder Personalets Tillid, vil have let for bagefter at faa deslige Ting ordnede.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til CHRISTIAN TØNSBERG, KRISTIANIA 12. august 1862

Mod denne min Anvisning vil Hr. Toldkasserer Tønsberg behage at udbetale til Hr. Sagfører Nandrup mit Honorar for den udkommende Samling af norske Folkesagn circa 160 Sp.

Christiania den 12/8. 62.

Henr: Ibsen

NB: Halvdelen om en Maaned Resten naar Trykningen er færdig.

Til CHRISTIAN HOLST, [KRISTIANIA] [25. august 1862]

Konvolutt

Hr: Kammerherre Chr: Holst

Hvis Hr: Kammerherren kan bruge indlagte Linier vil det være mig meget kjært.

med Høiagtelse ærbødigst

Henr: Ibsen

Rejst er Hytten paa Norges Fjeld,

Rundt om dens Fod skal sig kjærligt blande

Roser fra Nordens Bakkeheld

Med Blomster fra mildere Strande.

Her skal fra Syd Erindringens Bud

Samles med Nordens kjærlige Tanke,

Stedse forynget folde sig ud,

Som den evigt grønnende Ranke.

Her, til den lille ensomme Plet,

Knyttes saa rigt et Minde,

Knyttes et Navn, – det er kun Et,

Dog Trende slutter det inde.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 4. november 1862

Da jeg har bragt i Erfaring at Enkelte tillægger mig Forfatterskabet af Morgenbladets Onsdagsartikel om «Theaterkrisen», saa oplyses herved at nævnte Artikel i Et og Alt er mig uvedkommende.

Henr. Ibsen.

1863

Til THRONDHJEMS THEATER, KRISTIANIA 8. januar 1863

Christiania den 8de Januar 1863.–

Vedlagt følger et Exemplar af mit nye Skuespil «Kjærlighedens Komedie», som jeg herved indleverer til Trondhjems Theater med Forespørgsel om hvorvidt Direktionen er villig til at antage Stykket til Opførelse mod et Forfatterhonorar af 60 (sexti) Sp, der bliver at udbetale umiddelbart efter første Forestilling. Antages Stykket, skal den til samme hersteds komponerede og arrangerede Musik uden yderligere Udgift for Theatret blive Direktionen tilstillet. Det bemærkes at Stykket om kort Tid kommer til Opførelse paa Christiania Theater og muligens ogsaa paa det norske. Idet jeg forventer den ærede Direktions Svar tegner jeg mig

ærbødigst

Henr: Ibsen.

Til Direktionen for Theatret i Trondhjem.

Til DET AKADEMISKE KOLLEGIUM, KRISTIANIA 6. mars 1863

Christiania den 6te Marts 1863.

Til det akademiske Collegium!

Idet jeg herved ærbødigst indberetter til det høje Collegium, at det mig i forrige Aar tildelte Stipendium er benyttet i Overensstemmelse med den af mig derom i sin Tid indgivne Ansøgning, tillader jeg mig at bemærke, at Grunden til, at den mig paahvilende Indberetning ikke tidligere er afgiven, er at jeg strax efter min Tilbagekomst afsluttede Kontrakt med en af Byens Forlæggere om Udgivelsen af en Samling norske Folkesagn, der var bestemt til allerede i Vinterens Løb at skulle udkomme, og hvoraf Udbyttet af min Rejse tydeligst vilde fremgaa. Omstændighederne har imidlertid hindret Værkets Udgivelse, og jeg tillader mig derfor herved, indtil denne vil kunne finde Sted, ærbødigst at meddele, at det paa min Rejse, væsentlig i Nordfjord og Søndmør, er lykkedes mig at faa optegnet 70–80 forskjellige og hidtil utrykte Folkesagn, hvoraf flere Prøver har været trykte i «Illustr. Nyhedsblad». Af Folkeviser og Eventyr har jeg ogsaa forefundet en Del, men for det meste kun Varianter af, hvad der allerede er kjendt fra Landstads eller Moes og Asbjørnsens respektive Samlinger. Min under Arbejde værende Sagnsamling vil, saasnart den udkommer, blive det høje Collegium tilstillet.

Ærbødigst

Henr: Ibsen.

Til DET AKADEMISKE KOLLEGIUM, KRISTIANIA 6. mars 1863

Christiania den 6te Marts 1863.

Til det akademiske Collegium!

Undertegnede ansøger herved ærbødigst det høje Collegium om, af Fondet for videnskabelige Rejser i Norge at maatte bevilges et Stipendium, stort 120 (et hundrede og tyve) Spd., for i et Tidsrum af to Maaneder i indeværende Aars Sommer at foretage en Rejse i de trondhjemske Fjord- og Sødistrikter samt om muligt i det nordlandske, i det Øjemed at fortsætte den af mig i forrige Aar med naadigst bevilget Stipendium paabegyndte Indsamling af Sagn og Folkeviser.

Det efter Omstændighederne ikke ringe Udbytte af min første Rejse, paa hvilken det lykkedes mig, navnlig i Nordfjord og Søndmør, at faa optegnet 70–80 forskjellige og hidtil utrykte Folkesagn, i Forbindelse med de i mangehaande Retninger indvundne Erfaringer, lader mig haabe, at Undersøgelser i de denne Gang tilsigtede Landsdele vil kunne foretages med Nytte. Jeg tillader mig derhos ærbødigst at gjøre opmærksom paa, at jeg isommer, strax efter Tilbagekomsten fra min dengang foretagne Rejse, afsluttede Kontrakt med en af Byens Forlæggere om Udgivelsen af en, saavidt muligt, fuldstændig Samling af norske Folkesagn, væsentlig beregnet paa at skulle være en Folkebog, og hvortil der formentlig maa siges at være Trang, da A. Fayes Samling, den eneste, der gives hertillands, næppe kan ansees for at tilfredsstille Tidens Krav og ialfald staar langt tilbage for, hvad man i Nabolandene i denne Retning allerede i lang Tid har besiddet. Dette Arbejde, hvormed jeg i Løpet af Vinteren stadig har beskjæftiget mig, er nu temmelig langt fremskredet, men under Syslen dermed er det mere og mere blevet mig klart, at det endnu foreliggende Materiale langtfra er tilstrækkeligt til at frembringe et Arbejde af nogenlunde Fuldstændighed, og at derfor Værkets Udgivelse vil være afhængig af, hvorvidt det høje Collegium, ved at indstille dette mit Andragende til Indvilgelse, maatte sætte mig istand til at udfylde en væsentlig Række af for Tiden stedfindende Lakuner i Stoffet.

Rejsen havde jeg tænkt at foretage fra Opdal gjennem Sundalen, derfra udigjennem Fjorden og videre nordigjennem Nordmør; men nogen detaljeret Rejseplan for Rejsen, i det her tilsigtede Øjemed, vil det paa Forhaand være umuligt at opstille, eftersom Oplysninger, erhvervede under selve Rejsen, hyppigen og nødvendigvis maa komme til at øve en afgjørende Indflydelse paa dens videre Fortsættelse. Hvad Beløbets Størrelse angaar, vover jeg ærbødigst at bemærke, at det formentlig er sat saa lavt som muligt, naar der hensees til, at Ruten, saaledes som den ifølge Øjemedet nødvendigvis for den største Del maa lægges, gjør det fornødent at benytte Baadskyds efter Akkord, hvorved Omkostningerne i ikke ringe Grad forøges.

Ærbødigst

Henr: Ibsen.

Til KONG KARL 15., KRISTIANIA 10. mars 1863

Christiania den 10de Marts 1863.

Til Kongen.

Henrik Ibsen ansøger underdanigst om at der for det nu forsamlede Storthing maa fremsættes en kongelig Proposition, gaaende ud paa at der af Statskassen bevilges Ansøgeren en aarlig Gage, stor 400 (fire Hundrede) Species, for derved at sætte ham istand til at fortsætte sin literære Virksomhed.

Som Begrundelse for dette mit underdanigste Andragende tillader jeg mig at meddele en kort Oversigt over mit Liv og min literære Virksomhed.

Jeg er født i Skien den 20de Marts 1828, og da mine Forældre vare uformuende nødtes jeg allerede fra mit 15de Aar til at sørge for mig selv. Jeg erholdt Ansættelse først som Lærling og senere som Medhjælper paa Grimstads Apothek, i hvilken Stilling jeg forblev indtil Slutningen af 1849, og anvendte al den Tid, der levnedes mig fra mine Forretninger, til at forberede mig til Examen artium, som jeg underkastede mig i Sommeren 1850. Allerede dengang havde jeg, foruden nogle mindre Digte, som offentliggjordes i Christianiaposten, skrevet og udgivet i Trykken «Catilina», versificeret Drama i 3 Akter, hvilket Arbejde af flere Anmeldere, og navnlig i Langes «Tidsskrift for Videnskab og Literatur», gjordes til Gjenstand for meget fordelagtig Omtale. Mit derpaa følgende større Arbejde var «Kjæmpehøjen», dramatisk Digtning i 1 Akt, der i September s. A: bragtes til Opførelse paa Christiania Theater, og som ligeledes modtoges med Velvilje af den offentlige Kritik. Mod Slutningen af Aaret 1851 erholdt jeg Ansættelse ved det Aaret iforvejen oprettede norske Theater i Bergen, først som fast lønnet Theaterforfatter og derpaa tillige som Instruktør. I Sommeren 1852 foretog jeg paa Theatrets Bekostning en Rejse til Kjøbenhavn og flere større tydske Steder, væsentligst i det Øjemed at studere Kunst og Literatur, og medbragte fra denne Rejse et nyt Skuespil i 3 Akter, betitlet «Sancthansnatten», der senere bragtes til Opførelse, men som endnu henligger utrykt. I 1854 skrev jeg

«Fru Inger til Østerraad», historisk Drama i 5 Akter, opført oftere og paa forskjellige Steder samt udgivet i Christiania. «Gildet paa Solhoug», Drama i 3 Akter, der digtedes i 1855, er ligesaa med meget Bifald opført paa alle Landets Theatre, i Kjøbenhavn, og paa det kongelige Theater i Stokholm, hvor det valgtes til Feststykke ved Højtideligholdelsen af 4de November 1857. «Hærmændene paa Helgeland», Skuespil i 4 Akter, udkom i 1858 og har været gjort til Gjenstand for en Mængde omfattende og for Stykket mere end almindelig fordelagtige Anmeldelser saavel hertillands, som i Danmark og Sverige; ogsaa dette Arbejde har været opført paa samtlige Theatre i Riget. Iaar har jeg udgivet et Lystspil i tre Akter paa rimede Vers, betitlet «Kjærlighedens Komedie» og forøvrigt under min hele literære Virketid en hel Del mindre Digte, hvoraf en samlet Udgave fortiden forberedes.

Min Post ved Bergens Theater frasagde jeg mig i 1857 og modtog umiddelbart derpaa Ansættelse som artistisk Direktør ved den herværende norske Scene, i hvilken Stilling jeg forblev indtil Theatret i afvigte Sommer opløstes og overgaves til Skifterettens Behandling. Fra første Januar d. A. er jeg midlertidig ansat som æsthetisk Konsulent ved Christiania Theater. I 1858 indgik jeg Ægteskab med en Datter af afdøde Provst Thoresen i Bergen og har i dette Ægteskab et Barn. Min Løn ved Bergens Theater udgjorde 300 Spd. aarlig og jeg nødedes til at forlade Stedet med Gjæld. Min Ansættelse ved Christiania norske Theater medførte en gjennemsnitlig aarlig Indtægt af omtrent 600 Spd., men Theatrets Overleverelse til Skifteretten paaførte mig et Tab af over 150 Spd. samtidigt med at jeg derved sattes ud af al fast Virksomhed. Ved Christiania Theater lønnes jeg med en nominel Gage af 25 Spd. maanedlig, men Udbetalingen af det fulde Beløb forudsætter en større Indtægt for Theatret, end den, der i indeværende Vinter har kunnet opnaaes. At leve udelukkende eller blot væsentligt af literær Virksomhed hertillands, er en Umulighed. Mit bedst lønnede Arbejde, «Hærmændene paa Helgeland», der optog min Tid i henved et Aar, indbragte mig ialt 227 Spd. Under disse Omstændigheder har jeg paadraget mig en Gjæld af henved 500 Spd. og da jeg hidindtil ikke har skimtet nogen Udsigt til forbedrede Livsvilkaar hertillands, har jeg seet mig nødt til at træffe de fornødne foreløbige Skridt for til Vaaren at kunne udvandre til Danmark.

At forlade mit Fædreland og opgive en Virksomhed, som jeg hidtil har betragtet og fremdeles betragter som min egentlige Livsgjerning, er imidlertid et Skridt, der falder mig usigelig tungt, og det er for om muligt at undgaa det at jeg nu forsøger det sidste Middel, idet jeg underdanigst andrager om, at der for det nu forsamlede Storthing maa fremsættes kongelig Proposition om at der af Statskassen bevilges mig en aarlig Gage, stor 400 Spd., hvorved jeg kan sættes istand til at fortsætte en Virksomhed i Literaturens Tjeneste, som jeg har Grund til at tro at Almenheden ikke ønsker afbrudt.

Underdanigst

Henrik Ibsen.

Til KONG KARL 15., KRISTIANIA 27. mai 1863

Christiania den 27de Mai 1863.

Til Kongen!

Henrik Ibsen ansøger underdanigst om, af Fondet til Videnskabsmænds og Kunstneres Rejser i Udlandet, at maatte bevilges et Stipendium, stort 600 (sex hundrede) Spd. for under et Aars Ophold væsentligst i Rom og Paris at studere Kunst, Kunsthistorie og Skjønliteratur.

I et i indeværende Aar indgivet underdanigst Andragende, gaaende ud paa at der, i Lighed med hvad der for en anden norsk Forfatters Vedkommende var skeet, maatte blive fremsat kongelig Proposition til det nu forsamlede Storthing om at bevilge mig en aarlig Gage af Statskassen, har jeg givet en Udsigt over min snart trettenaarige Forfattervirksomhed og over mine Livsvilkaar forøvrigt, hvilken Fremstilling jeg vover at paaberaabe mig til Støtte for denne min fornyede underdanigste Henvendelse til Deres Majestæt. De mange og store Vanskeligheder, en Forfatter hertillands har at kjæmpe med, forøges i en end yderligere Grad ved den næsten fuldstændige Mangel paa Anledning til at erhverve det Grundlag af alsidig Uddannelse, der ellers overalt ansees som en nødvendig Betingelse for med Held og størst muligt Udbytte at virke paa den Bane, hvortil jeg tror mig kaldet.

Idet jeg vover at bemærke at Rejsestipendier af lignende Art allerede har, med Undtagelse af mig, været tilstaaet samtlige norske Forfattere, der har gjort den literære Production til deres udelukkende Livsgjerning, er det derfor at jeg herved underdanigst ansøger om at der af Fondet til Videnskabsmænds og Kunstneres Rejser i Udlandet maa blive mig bevilget et Stipendium, stort sex Hundrede Spdlr. for under et Aars Ophold væsentligst i Rom og Paris at studere Kunst, Kunsthistorie og Literatur.

Underdanigst

Henrik Ibsen.

Til RANDOLPH NILSEN, KRISTIANIA 24. juni 1863

Christiania den 24de Juni 1863.

Min kjære Ven!

Netop i denne Time er det 8 Dage siden Afskeden gik for sig, og Gud ske Lov jeg bærer endnu Feststemningen i mig og haaber at jeg endnu længe skal beholde den. Hjertelig Tak til Dig og din velsignede Hustru for al den usigelige Venlighed og Godhed, I har vist mig. Festen deroppe og de mange kjære uforglemmelige Mennesker, jeg traf sammen med, virker paa mig som en velgjørende Kirkegang og jeg haaber fuldt og vist at den Stemning ikke skal udslettes; alle vare saa gode mod mig i Bergen; det er ikke saa her, hvor der gives mange, som søger at smærte og saare mig ved hver Anledning. Dette stærke løftende Indtryk, dette at man ligesom føler sig forædlet og forbedret i alle sine Tanker, tror jeg er fælles for alle Gjæster ved Sangerfesten, og der maatte isandhed ogsaa findes meget Haardt og Ondt i den Sjæl, som skulde kunne holde et saadant Indtryk borte fra sig. Heri ligger maaske den dybest velgjørende Virkning af Festen. –

Dit Telegram modtog jeg ved Afreisen fra Stavanger og takker Dig ogsaa for denne din venlige Opmærksomhed.

Om Hjemreisen vil jeg ikke her videre fortælle, jeg haaber snart at skulle gjøre det i et af vore Blade. Lev derfor vel og lad mig høre fra Dig. Hils alle dem, som vi kom sammen med deroppe, Chr. Grans, W: Mohrs, dine Brødre, Blytt – kort allesammen! Kommer Jakob v. d. L. herind saa vil vi holde en Erindringsfest sammen vi to. Dig og din kjære Hustru opgiver jeg heller ikke Haabet om at gjensee og sender eder imidlertid de hjerteligste og oprigtigste Hilsener. Glem ikke eders taknemmeligt hengivne

Henr: Ibsen.

Til CLEMENS PETERSEN, KRISTIANIA 10. august 1863

Christiania 10/8. 63.

Hr: Clemens Petersen.

Jeg kan aldrig komme af med Brevskrivning, navnlig fordi jeg har en Mistanke om at man paa mit Forfatterskab i denne Retning med adskillig Grund kan anvende den Charakteristik, hvormed De, som det forekommer mig temmelig haardt, betegner min Prosa ialmindelighed; alligevel maa jeg dog tilskrive Dem etpar Linjer for oprigtigt og hjerteligt at takke for Deres Anmeldelse af min Bog. Jeg takker Dem baade for hvad jeg kan være enig med Dem i (hvilket ikke blot og bart er de for mig smigrende Partier af Kritiken) og for hvad jeg, naar jeg engang bliver saa heldig personlig at træffe Dem, ialfald vil forsøge at disputere om. Navnlig takker jeg Dem fordi jeg seer at De dog igrunden ikke har saameget imod mig, som jeg hidindtil instinktmæssig har indbildt mig; dette har for mig en Vægt, som maaske ikke vil være let at gjøre Dem indlysende, der ikke kjender til i hvilken forfærdelig Grad jeg gaar sjæleligt allene heroppe. Mine «Venners» Opfatning af mig gjør mig forresten ingen Skade; jeg seer, angaaende mig selv, i ethvert Punkt klarere end alle mine Venner – og dette sandelig ikke til min Fordel. – Jeg skriver nu paa et historisk Skuespil i 5 Akter, – men i Prosa, jeg kan ikke skrive det i Vers. – De gjør mig lidt Uret naar De antyder at jeg har forsøgt paa at ville ligne Bjørnson; «Fru Inger til Østeraad» og «Hærmændene paa Helgeland» er skrevne forinden B: endnu havde digtet en Linje. (NB: det er muligt at «Mellem Slagene» var til paa den Tid jeg skrev «Hærmændene» men kom ikke og kunde ikke komme mig for Øje). – Hvad «Kjærlighedens Komedie» angaar, saa kan jeg forsikkre Dem, at har det nogensinde været en Nødvendighed for en Forfatter at skille sig af med en Stemning og et Stof, saa var det Tilfældet da jeg gik ivej med dette Arbejde. – Deres venlige Raad at indsende «Fru Inger» til det kgl: Theater skal jeg følge; gid jeg blot maatte gribe Tingen paa den rette Maade og at den maatte lykkes. Disse Linjer til Tak har det været mig en Trang at sende Dem idet jeg varmt og levende føler at De har gjort en god Gjerning mod mig ved ikke at lægge min Bog tilside i Taushed.

Deres forbundne

Henr: Ibsen

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSDEPARTEMENTET, KRISTIANIA 8. oktober 1863

Christiania den 8de October 1863.

Undertegnede andrager herved ærbødigst om at maatte erholde Udbetalingsordre paa 100 (et hundrede) Spd af det mig tilstaaede udenlandske Reisestipendium, da min Familie, grundet paa min forestaaende Afreise, maa afgaa med første Dampskib til Kjøbenhavn.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til Den kongelige norske Regjerings Departement for Kirke og Undervisningsvæsenet.

Til FREDERIK TILLISCH, KRISTIANIA 26. oktober 1863

Konvolutt

Til

Chefen for det Kongelige danske Theater,

Hans Excellence, Geheimeconferentsraad Tillisch,

Ridder af Elefantordenen, p: pl:

Christiania den 26de October 1863. –

Til Chefen for det Kongelige danske Theater, Hans Excellence, Herr Geheimeconferentsraad Tillisch, Ridder af Elefantordenen, p: pl:

Vedlagt giver jeg mig den Ære at tilstille Deres Excellence et Exemplar af mit nye historiske Skuespil «Kongs-Emnerne», med ærbødigst Andragende om at Stykket maa blive antaget til Opførelse paa det Kongelige danske Theater.

ærbødigst

Henrik Ibsen

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSDEPARTEMENTET, KRISTIANIA 27. oktober 1863

Christiania den 27de October 1863.

Undertegnede andrager herved ærbødigst om at maatte erholde Udbetalingsordre paa Restbeløbet (300 Spd) af det mig tilstaaede udenlandske Reisestipendium, da det er min Agt i Løbet af de første Uger at afgaa med Dampskibet til Hamburg.

ærbødigst

Henrik Ibsen

Til Den Kongelige norske Regjerings Departement for Kirke- og Undervisnings-Væsenet

1864

Til BERNHARD DUNKER, KRISTIANIA 7. mars 1864

Konvolutt

Hr: Regjeringsadvokat Dunker.

Hr: Regjeringsadvokat Dunker.

Jeg tillader mig herved at underrette Hr: Advokaten om at min Erklæring over Hr: Bjørnsons Forslag er tilstillet Theaterdirektionens Formand.

Christiania den 7de Marts 1864.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til BERNHARD DUNKER, KØBENHAVN 17. april 1864

Konvolutt

Hr: Regjeringsadvokat Dunker

Christiania

Kjøbenhavn den 17de April 1864.

Hr: Regjeringsadvokat Dunker.

Jeg tillader mig herved at aflægge min hjerteligste Tak for den modtagne Remisse. Paa Onsdag afrejser jeg herfra til Lübeck og videre til Triest. Jeg har havt megen Glæde og Nytte af mit Ophold hernede; saasnart jeg er kommen til Rom paabegynder jeg et nyt femakts Drama, som jeg haaber at faa færdigt i Løbet af Sommeren. Theaterforholdene haaber jeg har ordnet sig til den Tid og kunde Saisonen aabnes med mit nye Arbejd vilde det glæde mig meget.

Deres taknemmeligst forbundne

Henr: Ibsen

Til BERNHARD DUNKER, ROMA 22. juni 1864

Rom den 22de Juni 1864.–

Hr: Regjeringsadvokat Dunker.

Den 12te Mai, altsaa Dagen efter at jeg havde afsendt mit Telegram fra Triest, modtog jeg Deres Brev samt Anvisning fra Hr: Hefty, for hvilke begge Dele jeg hjerteligst takker Dem. I Venedig har jeg opholdt mig en Maaned og levet mig ind i al den vidunderlige Herlighed, som det faldt mig tungt at rive mig løs fra; i Milano har jeg kun opholdt mig et Par Dage og i Genua ligesaa; hertil ankom jeg den 18de, leiede mig et lidet Værelse for 14 Dage og lever nu midt oppe i Skandinavernes Kreds. Alle raader mig til at tage paa Landet i de hedeste Sommermaaneder og det er ogsaa mit eget Ønske, ikke saameget af Frygt for den usunde Luft her i Rom som fordi jeg tiltrænger Fred til Udførelsen af mit nye dramatiske Arbejde. Af Rom har jeg endnu ikke seet meget men har dog modtaget bestemt Indtryk af at her kunde man leve og virke med en Følelse af aandelig Frihed som maaske intet andet Sted. – Ved Maanedens Udgang vil jeg være omtrent blottet for Penge; jeg er bange for at De skal synes jeg bruger formange; men det er Befordringsudgifterne og Ophold paa Hoteller som sluger det meste; her i Rom vil jeg, efter min Erfaring fra Venedig og Berlin , hvor jeg naturligvis ogsaa boede privat, kunne leve for 30 Spd maanedlig eller for 100 Spd i 3 Maaneder. Jeg tager mig den Frihed at anmode om at den forventede Vexel eller Anvisning om muligt maa komme til at lyde paa Francs da man hernede skjelden har Brug for nordeuropæiske Myntsorter og jeg derfor paa en saadan vilde komme til at lide et større eller mindre Courstab; ligeledes tør jeg maaske anmode om at Brevet maa blive adresseret til Konsul Bravo, hvorved det hurtigst og sikkrest vil komme mig ihænde. Om Anliggenderne hjemme hører jeg saagodtsom Intet da her ingen norske Aviser findes; de politiske Forholde har været mig en bitter Sorg, jeg kan ikke noksom takke for den Befrielse jeg følte ved at læse Deres Tale ved 17de Maifesten. – Theatersagerne ere nu forhaabentlig ordnede; jeg tør maaske bede Dem bringe Bjørnson min Hilsen.

Deres taknemmeligt hengivne

Henr: Ibsen

Til JOHAN HERMAN THORESEN, ROMA 18. juli 1864

Herved bemyndiges Hr: Cand: jur: Herman Thoresen til paa mine Vegne at modtage og kvittere for Restbeløbet (to hundrede Spd) af det mig af den norske Regjering bevilgede Rejsestipendium.

Rom den 18de Juli 1864.

Henr: Ibsen

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, ROMA 16. september 1864

Rom den 16de September 1864.

Kjære Bjørnson!

Dietrichson har vist mig dit Brev; at Du, dengang Du skrev det, i Slutningen af August, endnu ikke var vidende om mit Svar paa Theaterdirektionens Tilbud, var mig meget paafaldende, men at Du et eneste Øjeblik har kunnet være i Uvished om hvilket Svar der for mig stod som det eneste, der kunde gives, var mig noget mere end paafaldende. Raad, af den Beskaffenhed, som Du forudsætter, har ganske rigtigt været mig givne, men havde jeg kunnet tænke mig Muligheden af at Du gjennem Theaterforhandlingernes Gang i den sidste Tid havde været i Tvivl om paa hvilket Punkt Du egentlig havde mig, saa havde jeg, samtidig med mit Brev til Theaterdirectionen, underrettet Dig om Beskaffenheden af mit Svar, thi jeg kan godt forestille mig at en saadan Tvivl ialfald ikke kunde være til Gavn for Sagens Gang i nogen Henseende; men, som sagt, det faldt mig aldrig ind at en saadan Tvivl kunde opstaa. – I Midten af Juli (dateret 16de) tilskrev Richard Petersen mig, underrettede mig om at Underhandlingerne med Dig var gaaet overstyr og tilbød mig paa Theaterdirektionens Vegne Posten som artistisk Direktør, eller rettere, han forsøgte at gjøre gjældende at nu, da Du ikke vilde, saa maatte jeg overtage Posten. Af nogle udklippede Morgenbladsspalter, som fulgte indlagt i Brevet, erfarede jeg Sagens ydre Stilling for Øjeblikket. Da jeg just i den Tid opholdt mig ude i Genzano, kom Skrivelsen mig noget sent ihænde; men saasnart jeg havde modtaget den, gav jeg uden Betænkning mit Svar. Jeg afslog Tilbudet, afslog det definitivt, uden Forbehold, og uden at aabne nogen Mulighed for at forandrede Omstændigheder skulde kunne fremkalde nogen anden Beslutning fra min Side. Aldrig, hverken da eller siden, har det et Øjeblik kunnet falde mig ind at der for mig var noget andet Svar at give end et, som indeholdt et fuldstændigt Afslag. Kjære Bjørnson, Du ser altsaa at Du i dette Punct har gjort mig Uret ved at nære en Mistro, som den, der fremgaar af dit Brev til Dietrikson. Jeg vil imidlertid ikke nægte at jeg kan forklare mig denne Mistro, og at jeg lægger Skylden derfor ikke saa meget paa Dig som paa mig selv. Jeg ved at jeg har den Mangel ikke at kunne komme tæt og inderligt nær til de Folk, for hvem Fordringen er at skulle give sig hen aabent og helt ud; jeg har noget af det Samme som Skalden i Kongsemnerne, jeg kan aldrig komme mig ret for at klæde mig helt af, jeg har en Følelse af at jeg til min Raadighed i personlige Forholde kun har et falskt Udtryk for det, som jeg bærer allerinderst, og som egentlig er mig selv, derfor foretrækker jeg at lukke det inde og derfor er det at vi stundom har staaet ligesom observerende hinanden paa Afstand. Men dette maa Du selv have indseet, eller ialfald noget lignende, det er umuligt andet, thi ellers vilde Du ikke have kunnet bevare et saa rigt og varmt Vennehjerte for mig. – At man hjemme saa længe har holdt Dig i Uvidenhed om mit Svar kan jeg ikke forklare mig Grunden til, eller rettere, jeg foretrækker, ikke at forsøge paa at klargjøre mig den; og hermed nok om denne Historie. – Tag nu min Tak for al den Skjønhed jeg har inddrukket paa min Rejse, Du kan tro den har gjort mig godt. Navnlig er her i Rom meget Nyt gaaet op for mig; men Antiken kan jeg endnu ikke komme tilrette med, jeg forstaar ikke egentlig dens Sammenhæng med vor Tid, jeg savner

Illusionen og fremfor alt det personlige og individuelle Udtryk saavel i Kunstværket som hos Kunstneren og jeg kan ikke hjælpe for at jeg, ialfald endnu, ofte kun ser Vedtægter der, hvor Andre paastaar at der findes Love; det forekommer mig som om de antike plastiske Værker, ligesom vore Kjæmpeviser, mere ere forfærdigede af den Samtid hvori de bleve til, end af denne eller hin Mester; men derfor forekommer det mig ogsaa at saamange af vore moderne Billedhuggere griber tilbunds fejl naar de i vore Dage fortfarer med at digte Kjæmpeviser i Ler og Marmor. Michel Angelo, Bernini og hans Skole forstaar jeg bedre; de Karle havde Mod til at gjøre en Galskab engang imellem. Arkitekturen har grebet mig mere, men hverken den antike eller dens senere Affødninger tiltaler mig dog saa meget som Gothiken; for mig staar Kirken i Milano som det mest Overvældende jeg paa dette Feldt kan tænke mig; den Mand der har kunnet undfange Planen til et saadant Værk, han maatte kunnet falde paa i sine Fritimer at gjøre en Maane og kaste den ud i Himmelrummet. Meget af hvad jeg her løseligt har antydet vil Du vistnok ikke billige; men jeg tror at det hænger sammen med mit Standpunkt idetheletaget og at min Kunstopfatning vil udvikle sig med dette. Her i Rom er der en velsignet Fred til at skrive i; fortiden arbejder jeg paa et større Digt og har i Forberedelse en Tragedie «Julianus Apostata», et Arbejde, som jeg omfatter med en ubændig Glæde og som jeg vist tror skal lykkes mig; til Vaaren eller ialfald udpaa Sommeren haaber jeg at have begge Dele færdige. Udpaa Høsten kommer min Kone og min lille Gut herned; jeg haaber at Du billiger dette Arrangement. Hvad de ydre Motiver dertil angaar saa skal jeg kun bemærke at det vil falde billigere naar vi lever sammen end naar jeg, som hidindtil, maa holde Husholdning i Kjøbenhavn; hertil kommer at Dietrichson til Nytaar forlader Rom og at jeg kommer til at overtage hans Post hvorved jeg har fri Bolig med Tilbehør og endda lidt Gage til; for 400 Spd idethele kan jeg leve et Aar i Rom. Rejsepenge til min Kone besørger min Svoger i Christiania af Restbeløbet af mit Stipendium; og efter Overslaget vil hun komme til at rejse billigt idet hun faar Rejsefølge med en Dame fra Kjøbenhavn, der tidligere har været her og som har Øvelse i at rejse billigt. – Til October Maaneds Begyndelse tiltrænger jeg Penge, hvilket jeg af dit Brev ser at Du er forberedt paa og som jeg derfor beder Dig om godhedsfuldt at besørge mig tilsendt til den Tid. – Jeg gratulerer til den for mig ganske uventede Forøgelse af din Familie og beder Dig hilse din Kone mangfoldige Gange. Advokat Dunker beder jeg Dig ligeledes bringe min bedste Hilsen og anmoder Dig om at vise ham mit Brev, da det, jeg her har sagt til Dig, i det Store og væsentlige ogsaa gjælder ham og da jeg vel tør formode at han angaaende mit Forhold til Theateranliggendet har tænkt sig de samme Muligheder som Du. Hvergang han har sendt mig Penge har han tilskrevet mig nogle hjertelige Ord og jeg skal aldrig glemme at erindre med Taknemmelighed den rene og humane Følelse, som, uagtet jeg skylder ham saa Meget, dog aldrig har tilladt ham med et Ord at antyde at han betragter mig som sin Ejendom paa Rejsen eller at meddele mig detaillerte Instruxer i nogen Henseende. Herfor skal jeg være jer Begge dobbelt erkjendtlig, baade fordi I har hjulpet mig godt og fordi I har hjulpet mig smukt og skaansomt. – Du fejler naar Du tror af mit Brev fra Kjøbenhavn at kunne se at jeg ingen Korrespondance ønsker; jeg er daarlig Brevskriver, derfor har jeg tidt en Skræk for at skrive selv, men jeg tørster efter at modtage selv den allertarveligste Billet hjemmefra.

Hvad arbejder Du paa fortiden? Herom og om Theatersagen m. m. haaber jeg snart at faa høre lidt. De politiske Forholde hjemme har bedrøvet mig meget og forbittret mangen Nydelse for mig. Løgn og Drømme var altsaa det Hele. Paa mig vil ialfald de sidste Tiders Begivenheder faa megen Indflydelse. Vor gamle Historie faar vi nu slaa en Streg over; thi Nutidens Normænd har aabenbart ikke mere med sin Fortid at gjøre end Grækerpiraterne har med den Slægt, der sejlede til Troja og blev hjulpen af Guderne. Jeg ser af Dit Brev at Du har Haab; ja gid det var saa vel og at det ikke maatte skuffes.

Lev vel. Din

Henr: Ibsen.

1865

Til DEN SKANDINAVISKE FORENING I ROMA, ROMA 20. januar 1865

Til Direktionen for den skandinaviske Forening i Rom!

Undertegnede, Henr: Ibsen, tillader sig herved ærbødigst at fremsætte følgende Forslag til Behandling og eventuel Vedtagelse af den forestaaende extraordinære Generalforsamling:

1.) I Foreningens Loves § XI b, saalydende «Finner have Adgang til Foreningen som Skandinaver» indskydes mellem «Finner» og «have» Ordene og «danske Slesvigere».

2.) § XII saalydende: «Det Medlem, som tilfældigvis ønsker at indføre en Fremmed i Foreningen, maa dertil have Tilladelse af Bestyrelsens Formand» faar følgende Tillæg:

«Tydskere kunne ikke indføres i Foreningen».

Rom den 20de Januar 1865.

Henr: Ibsen

Ovenstaaende tvende Forslag vedtages af:

Carl Bloch

Vilh. Petersen.

Prior

S. Falkman

Albert Rubenson.

Valdemar Sthyr.

L. Dietrichson.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, ROMA 28. januar 1865

Konvolutt

Til

Digteren Bjørnstjerne Bjørnson

Christiania

in Norvegia

Rom den 28de Januar 1865. –

Kjære Bjørnson!

Du kan tro jeg gaar i Uro og Bekymring. I Midten af December Maaned f. A: tilskrev jeg Dig og takkede for Modtagelsen af den i dit Brev af 4de Oktober indlagte Vexel paa 100 Spd. Dit gode Tilbud i sidstnævnte Brev om at lade Dig vide naar jeg tiltrængte flere Penge, benyttede jeg mig ved samme Lejlighed af og underrettede Dig om, at jeg henimod Maanedens Slutning vilde være pengelæns. Egentlig var mine Penge slupne op noget tidligere; thi mit maanedlige Udgiftsbudget lyder paa 40 Scudi og for at bestride mine Udgifter fra 1ste October indtil Remissen ankom, den 16de October, havde jeg maattet laane. – Paa mit sidste Brev har jeg intet Svar modtaget, og uagtet jeg nok kan tænke mig mange forklarende Grunde hertil, saasom at Du har været fraværende fra Byen eller at Pengene ikke har været saa lette at faa inddrevne, foruden meget Andet, saa er jeg dog tilbøjelig til at tro at mit Brev ikke er fremkommet. Trods al den Spænding jeg har gaaet i, er det mig igrunden kjært at saa er Tilfældet; thi jeg maa tilstaa Dig, (hvis Du forresten ikke selv har seet det), at Brevet var skrevet i en ukjærlig, bitter og maaske overdrevent haabløs Tone idet jeg omtalte vort Lands Anliggender og Fremtidsudsigter. Jeg har angret at jeg satte mig til at udøse al denne Bitterhed for Dig, istedetfor at give Dig lyse Skildringer af al den Herlighed, som Du har sat mig istand til at løftes og forædles ved hernede. Men de sørgelige Tanker paa Forholdene hjemme kan jeg ikke løsrive mig fra og har ikke kunnet det under hele min Rejse. Var jeg bleven længere i Berlin, hvor jeg saa Indtoget i April og saa Pøbelen brølende vælte sig mellem Trofæerne fra Dybbøl, saa dem ride paa Lavetterne og spytte i Kanonerne – i de samme Kanoner, der ingen Hjælp havde faaet og som dog havde skudt fra sig saalænge til de vare sprungne – da ved jeg ikke hvor meget jeg havde beholdt igjen af min Forstand. – Naar Du skriver, saa sig mig din Mening om vore Forholde; hvad Vej skal man gaa hjemme? Og hvad tror Du Lederne kan udrette med den nærværende Slægt? Det vil berolige mig at høre; jeg ved jo nok at Du har Haab og Fortrøstning, men jeg vilde gjerne vide, paa hvilket Fundament? Ofte forekommer det dog ogsaa mig utænkeligt, at vi skulde kunne gaa under. Et Statssamfund kan tilintetgjøres, men en Nation ikke. Polen er egentlig ingen Nation, det er et Statssamfund; Aristokratiet har sine Interesser, Borgerne sine, og Bønderne igjen sine, allesammen uafhængige af eller vel endog stridende mod hverandre. Polen har heller ingen Literatur eller Kunst eller Videnskabelighed med særlig Mission for Verdensudviklingen. Gjøres Polen russisk, saa vil den polske Befolkning ophøre at være til; men selv om vor tilsyneladende formelle Frihed berøves os, om vore Lande tages, om vore Statssamfund opløses, saa vil vi dog bestaa som Nationer. Jøderne vare paa engang et Statssamfund og en Nation; den jødiske Stat er tilintetgjort; men Nationen lever dog som saadan. Det Bedste i os tror jeg nok saaledes vil leve – forudsat at vor Folkeaand har Løftelse nok til at kunne trives i og ved Ulykken; men dette er det store og afgjørende Spørgsmaal. Den, som blot havde Tro og Fortrøstning; men nu ikke mere Politik for dennegang. – – Det Skjønne i den antike Skulptur gaar mere og mere op for mig, saaledes, som Du i dit Brev forudsagde. Det kommer glimtvis, men saadant et enkelt Glimt kaster Strejflys hen over store Flader. Husker Du «den tragiske Muse» som staar i Salen udenfor Rotunden i Vatikanet? Intet Skulpturværk hernede har hidtil for mig draget saa Meget efter sig af Forklaring som dette. Jeg tør paastaa at der igjennem dette er gaaet op for mig hvad den græske Tragedie var. Denne ubeskrivelige høje, store og stille Glæde i Ansigtets Udtryk, det rigt løvkranste Hoved, der har noget overjordisk svælgende og bakkantisk, Øjnene, der paa engang ser ind i sig selv og tillige igjennem og langt udover det de ser paa – saaledes var den græske Tragedie. Demosthenesstatuen i Lateranet, Faunen i Villa Borghese og Faunen ( Praxiteles’s) i Vatikanet (bracchio nuovo) har ogsaa aabnet mig rige Indblik i det græske Liv og Væsen, og idetheletaget til at forstaa hvad det uforgjængelige i Skjønheden egentlig er. Gid jeg nu ogsaa, for min Retning, maatte kunne bruge denne Erkjendelse. Michel Angelos «Moses» i «S: Pietro in vincoli» havde jeg ikke seet da jeg sidst skrev dig til; men jeg havde læst om den og derefter konstrueret noget, som ikke blev ganske fyldestgjort; dog har jeg endnu kun seet den en Gang. – Hvor herlig Naturen er hernede; baade i Former og i Farver er der en ubeskrivelig Harmoni. Jeg ligger mangengang halve Dage ude mellem Gravene paa «via latina» eller paa den gamle «via appia» og tror det er en Lediggang, som ikke kan kaldes Tidsspilde. Caracallas Bade er ogsaa et Sted, som har noget særligt Tillokkende for mig. – Af mit Rejsestipendium og maaske af mit Tilgodehavende ved Theatret er der nok endnu noget tilbage; dette har jeg tænkt at anvende til en Vandring i Sabinerbjergene for at Tivoli og hvad der forresten er at tage med. Albanerbjergene saa temmelig fra forrige Sommer. Min Svoger i Christiania som jeg før min Afrejse overdrog disse Anliggender, har jeg derom tilskrevet. Om kort Tid søger jeg Videnskabsselskabet i Trondhjem og beder om Tilladelse til at maatte sende Andragendet gjennem Dig, samt om at Du vil tage Dig af denne Sag. Fra lidt før Jul og indtil jeg modtager Brev fra Dig, maa jeg leve af Laan; endel af hvad jeg dennegang modtager er saaledes opbrugt i Forvejen; er det muligt for Dig at sende mig en større Sum dennegang, saa vilde den komme vel med. Dog dette faar Du gjøre, som Du vil og kan. Tak for alt, hvad Du hidtil har gjort for mig og Tak for dit sidste hjertelige Brev; Du kan være vis paa at jeg af Hjertet skal vide at slutte mig til Dig i et og alt naar jeg kommer hjem; thi hjem maa jeg dog igrunden, skjønt jeg tror jeg yttrede det modsatte i det Brev, som jeg nu ønsker og haaber Du ikke har læst. – Min Zouav beder baade hilse og takke Dig; Din Kone maa Du ligeledes hilse fra os og hilse hende paa det Hjerteligste. Vi har det hyggeligt og godt, og naar denne lille Spænding er over, som jeg nu gaar i, vil jeg atter tage med Kraft fat paa mit Arbejde, som volder mig megen Glæde skjønt det vel faar en temmelig mørk Kolorit overhovedet.

Jeg ønsker Dig tillykke med din «Maria Stuart» og glæder mig med alle Skandinaver hernede over den Modtagelse den har faaet. Hvorledes vi skal faa den herned ved jeg ikke. Aviserne fra Norge er maanedsgamle naar vi modtager dem fra den skandinaviske Forening i Hamburg. Jeg ved saaledes ikke om Du har overtaget Theatret. Det var en Usandhed Theaterdirektionen i sin Aarsberetning i Høst gav tilbedste, naar den sagde at den havde indledet Underhandlinger med mig; den havde tilbudt mig Posten uden Underhandlinger og mit Afslag havde den modtaget længe før Indberetningen forelagdes. – Hils Advokat Dunker paa det hjerteligste og erkjendtligste fra mig.

Din

Henr: Ibsen.

Til DET KONGELIGE NORSKE VIDENSKABERS SELSKAB, ROMA 25. mars 1865

Rom den 25de Marts 1865.

Til Det kgl: Videnskabernes Selskab i Trondhjem.

I sin Tid blev mig af Regjeringen bevilget et Stipendium stort 400 Spd for dermed at foretage en Udenlandsrejse, navnlig til Rom og Paris.

Dels ved dette Stipendium, og dels og fornemmelig støttet til privat Bistand fra Kristiania, har jeg nu i et Aar opholdt mig i Udlandet og den største Del af Tiden i Rom. Men det er umuligt at gjennemleve Rom paa saa kort en Tid. Jeg, for mit Vedkommende, behøver endnu et Aars Ophold her, hvis ikke Rejsen skal mere end halvvejs forfejles. Hertil kommer at jeg har under Forberedelse et større dramatisk Arbejde, hvis Stof er taget fra den romerske Historie; dette Arbejde, som jeg har paabegyndt her, maa jeg ogsaa fuldføre her; midt under en saadan Produktion at skifte Opholdssted er det samme som at skifte Stemning og aandeligt Synspunkt tillige, noget, hvorved et Arbejdes Enhed ialfald lider om ikke helt og holdent forstyrres.

Den Hjælp jeg hidtil har modtaget hjemmefra, kan jeg ikke længere paaregne og Regjeringsstipendierne fornyes ikke undtagen med et større Tidsrum imellem.

I Betragtning heraf er det at jeg herved henvender mig til Direktionen for det kgl: Videnskabernes Selskab med Andragende om at der, i Lighed med hvad der tidligere har fundet Sted med norske Digtere og Videnskabsmænd, maa af Selskabets Midler blive mig bevilget en Sum af 500 (fem hundrede) Spd, for derved at kunne forlænge mit Ophold i Italien med et Aar, regnet fra Stipendiets Modtagelse.

Min Ven, Bjørnstjerne Bjørnson, i hvis Hænder jeg forøvrigt har lagt denne Sag, vil forhaabentlig nærmere udvikle hvad der maatte tale til Fordel for mit Andragende.

Det ligger i Forholdenes Natur at en snarlig Afgjørelse er mig af megen Vigtighed.

ærbødigst

Henr: Ibsen

Til ILLUSTRERET NYHEDSBLAD, ROMA 19. juni 1865

Til Nyhedsbl: Redaktør!

Dersom ovenstaaende optages, saa bedes det meddelt uforkortet, uforandret og uden Trykfejl. Det bedes endvidere indsat uden mellemkommende Tegninger i Texten. Optages det ikke, tør jeg maaske bede mig derom underrettet.

forb:

Henr: Ibsen

Overstryg disse Privatlinjer dersom og naar Manuscriptet sendes Trykkeriet.

H. I.

Til EMIL BLOCH, ARICCIA 12. september 1865

Ariccia d: 12te Septbr 1865.

Kjære Bloch!

Gjør mig den store Venskabstjeneste at frankere indlagte Breve efter Vægten, som jeg her ude ikke kan faa Rede paa, og lade Konsulens Tjener besørge dem paa Posten endnu idag. Deres Udlæg skal jeg tilbagebetale Dem om nogle Dage naar jeg i et Ærinde kommer ind til Rom. – Aviserne bleve fundne og bragt os 8 Dage efter. I den Anledning skal jeg fortælle Dem et Træk af Hansen, som er ubetaleligt, – men skriftligt vil jeg ikke behandle det. – Hils Deres Broder og de øvrige Skandinaver. Er der Anledning til at sende flere Aviser, saa gjør det. Undskyld det Bryderi jeg volder Dem.

venskabeligst Deres

Henr: Ibsen

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, ARICCIA 12. september 1865

Konvolutt

Til

Digteren Bjørnstjerne Bjørnson

Christiania

Norvegia.

Ariccia den 12te September 1865.

Min kjære Bjørnson!

Dit Brev og Vexelen fra Hegel kom i en god Tid; Tak, min kjære velsignede Ven, for begge Dele! Men saa godt og kjærligt dit Brev var, – og netop mest derfor, – har jeg læst det med Bebrejdelse mod mig selv, da jeg ser at Du for min Skyld har gaaet i Angst og Bekymring. Tak ogsaa for dette! Det ene som det andet, den hele store Ting, det ubetinget største for mig og min Livsretning – at jeg har truffet og virkelig fundet Dig, kan jeg dog aldrig erstatte uden ved en Hengivenhed, som hverken mine Venner eller dine Uvenner skal faa nogen Indflydelse paa. Jeg ved Du forstaar mig, det er ikke Pengeindsamleren Bjørnson, som jeg her nærmest sigter til. Nu ja, mere herom naar

vi træffes; nu kan jeg tale med Dig, før har jeg aldrig ret kunnet det. – Alting er nu godt og vel og igrunden har det været saa hele Tiden med Undtagelse af de enkelte Tider, da jeg ikke vidste hvor jeg skulde hen i nogen Henseende, ikke med Hensyn til Penge allene, men fordi det ikke vilde gaa med mit Arbejde. Saa gik jeg en Dag i Peterskirken – jeg var et Erinde i Rom – og der gik der med engang op for mig en stærk og klar Form for hvad jeg havde at sige. – Nu har jeg kastet overbord hvad jeg i et Aar har pint mig med uden at komme nogen Vej og i Midten af Juli begyndte jeg paa noget nyt, der gik frem saaledes, som endnu aldrig noget er gaaet frem for mig. Nyt er det i den Forstand at jeg da begyndte at skrive, men Stoffet og Stemningen har hvilet som en Mare over mig ligesiden de mange

uhyggelige Begivenheder hjemme bragte mig til at se ind i mig selv og vort Liv der, og tænke over Ting, som før havde strøget mig løseligt forbi og som jeg ialfald ikke havde havt noget Alvor for. Det er et dramatisk Digt, Stof fra Nutiden, alvorligt Indhold, 5 Akter paa rimede Vers (ikke nogen «Kjærlighedens Komedie»). 4de Akt er nu snart færdig og 5te føler jeg at jeg kan skrive paa 8 Dage; jeg arbejder baade Formiddag og Eftermiddag hvilket jeg før aldrig har kunnet. Herude er velsignet fredeligt, ingen Bekjendtskaber, jeg læser ikke andet end Bibelen, – den er kraftig og stærk! – Dersom jeg nu fortiden skulde betegne hvori det væsentligste Udbytte af min Rejse bestaar, saa vilde jeg sige, det bestaar i at jeg har drevet ud af mig selv det Æsthetiske, saaledes isoleret og med Fordring paa at gjælde for sig selv, som det før havde Magt over mig. Æsthetik i denne Forstand forekommer mig nu at være en ligesaa stor Forbandelse for Poesien, som Theologien er det for Religionen. Du har aldrig havt det Æsthetiske at trækkes med i denne Forstand, Du har aldrig gaaet og seet paa Tingene gjennem den hule Haand. – Er det ikke en ubeskrivelig Lykkegave at kunne skrive? Men et stort Ansvar er med; og jeg har nu Alvor nok til at føle det og være mig selv en haard Mand. En kjøbenhavnsk Æsthetiker sagde engang da jeg var dernede: « Kristus er dog virkelig det interessanteste Fænomen i Verdenshistorien,» – Æsthetikeren nød

ham som Fraadseren nyder Synet af en Østers. Sligt et Bruskdyr har jeg rigtignok altid været for stærk til at blive, men hvad alskens aandrige Æsler kunde faaet gjort ud af mig, hvis de havde havt mig uforstyrret, det ved jeg ikke, og det som har forstyrret dem, det, kjære Bjørnson, det er netop Dig. Du har Klarsyn nok baade paa Dig selv og paa mig til at se, at mit Behov falder sammen med hvad Du har givet og har villet give. Jeg synes jeg har endeløst meget at sige Dig, det kommer ligesom strømmende over mig og uordnet er det, men skulde jeg skrive det altsammen, vilde ingen Postporto forslaa; altsaa overtvært til Forretningssager. Du siger at Storthinget skal bevilge. Ja, tror Du Storthinget gjør det? Jeg har Formodning om at mit nye Arbejde ikke vil stemme Storthingsmændene mildere for mig, men Gud straffe mig om jeg af den Grund vil eller kan stryge en eneste Linje, hvorledes den saa end kommer til at smage disse Sjæle i Lommeformat. Lad mig saa heller blive en Tigger min Livstid. Kan jeg ikke være mig selv i hvad jeg skriver, saa er det hele Løgn og Humbug, og deraf har vort Land nok uden at udrede Extragager for at faa mere. Forsøge skal jeg imidlertid; – hvorledes bærer jeg mig rettest ad med Ansøgningen? Maa jeg sende den igjennem Dig? Tid er der vel endnu, men jeg skal ikke nøle forlænge. – Throndhjemmerne har vist benyttet et tomt Paaskud, naar de angiver at mit Andragende er kommet for sent; det er skrevet den 26de Marts; men er Rector Müller i Direktionen, saa har jeg Grund til at tro, at jeg har en Uven der. Tak, fordi Du ikke slipper Sagen, ligesaa fordi Du søger Posten ved Universitetsbibliotheket; jeg ved rigtignok ikke hvilken Post Du mener, men det gjør intet. Det ankerske Legat gives under de nuværende Forholde neppe til Skandinaver, hverken danske eller norske; men vil Du søge, saa Tak for din gode Vilje ogsaa heri.

Indlagte Brev til Sagfører Sverdrup maa Du velvilligt tage Dig af før min Afrejse opfordrede han mig til at underrette ham derom naar jeg paa min Rejse trængte til Penge. Heraf har jeg til Dato ikke benyttet mig, men Gjælden til Bravo trykker og Manuskript kan jeg ikke sende før det hele er færdigt, medmindre jeg vil tage en Afskrift til eget Brug under Nedskrivningen af Resten, og derved forsinkes jeg. – Theatret tror jeg ikke kan indrømme mig nogen Forestilling, – var jeg i Direktionen maatte jeg stemme derimod, – men kan I bruge mit nye Arbejde, saa er det en anden Sag; dramatisk er det, – men hvorvidt det af andre Grunde er opførligt faar Du selv bedømme. – Din «Maria Stuart» har vi allerede ivaar faaet og glædet os og styrket os ved; naar kommer dit Lystspil? – Hvad er det for Djævelskab der tales om – et Folketheater i Christiania? Er det Krohn som der er ude? Det kunde ialfald være ham, om det ikke er! Lev vel og tag vore hjerteligste Hilsener til Dig og dine.

Din hengivne

Henr: Ibsen

Til JOHAN SVERDRUP, ARICCIA 12. september 1865

Ariccia pr: Rom, 12te Septbr 1865. –

Hr: Sagfører Sverdrup!

Nogen Tid før min Afrejse fra Kristiania, for vel halvandet Aar siden, gav De mig uopfordret Tilladelse til, naar jeg i Udlandet maatte komme i Forlegenhed for Penge, at henvende mig til Dem, da De i saafald ved Venners Hjælp skulde komme mig til Undsætning. Dette Tidspunkt er nu indtruffet. Min Ven, Bjørnson, der har været utrættelig for mig har udtømt de Hjælpekilder, som det har staaet i hans Magt at udfinde, og paa et nyt Arbejde, som er solgt til den Gyldendalske Boghandel i Kjøbenhavn, kan jeg ikke optage yderligere Forskud. Jeg benytter mig derfor af Deres Tilbud og underretter Dem om at jeg for Øjeblikket stærkt behøver Bistand. Bjørnson vil yderligere forklare Situationen.

I et andet Anliggende vil jeg ogsaa om nogen Tid komme til at paakræve Deres afgjørende Indflydelse, men da dette ikke har den Øjeblikkets Betydning for mig, som det, hvorom jeg her har seet mig tvungen til at tilskrive Dem, vil jeg ganske opsætte derom at udtale mig indtil Afgjørelsens Tid er forhaanden, og forventer imidlertid i Spænding at maatte gjennem Bjørnson blive underrettet om hvad De i Følge Deres godhedsfulde Løfte har seet Dem istand til at udrette for mig.

Deres stedse forbundne

Henr: Ibsen

Til EMIL BLOCH, ARICCIA 26. september 1865

Konvolutt

Signor Emil Bloch.

Indir: al Sgr: Bravo,

Console Danimarca.

Roma.

Ariccia den 26de Septbr 1865. –

Kjære Bloch!

Maa jeg, foruden Deres mange andre Venskabstjenester, endnu anmode Dem om den at lade Consulens Tjener underrette min Vært om min Ankomst till Rom førstkommende Lørdag Kl. 10 ¼ Formiddag med Jernbanen, samt om at han (Værten) vil sørge for at Huset paa den Tid er i Orden og at Opvartningskonen saavelsom Nøglerne findes tilstede. Min Vært er Sgr: Anatole Lorentzani, Bogholder eller noget Sligt i Boutiken No 2 & 3 i via Condotti (omtrent lige over for Caffé Greco) hvor han daglig findes. – Hr: Hansen agter at holde sit Indtog paa samme Tid, skjønt han har betalt for 1½ Dag længere, hvilket lader til at foraarsage ham en stedsevarende om end lønlig Ærgrelse; men saasom efter hans Sigende Veturinerne eller Droscherne om Søndagen og Mandagen fare for dobbelt Taxt, saa maa han alt afsted paa Lørdag. Schierbeck kommer formodentlig et Par Dage senere; jeg synes at spore nogen Bedring hos ham, og haaber det Bedste skjønt han rigtignok har været forfærdeligt medtaget. Lev vel, og fortryd ikke formeget paa at jeg saaledes gjentagende trækker Vexler paa Deres gode Vilje. Hils Deres Broder hjerteligst fra mig. De øvrige Venner ligesaa.

venskabeligst Deres

Henr: Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 25. oktober 1865

Rom den 25de October 1865.

Hr: Cancelliraad F: Hegel. Kjøbenhavn.

Idet jeg aflægger min forbindtligste Takk for den gjennem B. Bjørnson modtagne Vexel, har jeg herved den Fornøjelse at fremsende Manuscriptet till de første hundrede Sider af mit nye Arbejde. Resten skal følge enten samlet eller i to Forsendinger i Løbet af 14 Dage. Det hele udgjør omtrent 280 Sider. Jeg skulde meget ønske at Bogen, hvad Format, Typer o.s.v, angaar, maatte udstyres som Bjørnsons dramatiske Arbejder. – I Afskriften findes ingen Skrivfejl af noget Slags, og da Haandskriften formentlig er tydelig vover jeg at haabe at ingen Trykfejl indløber i Bogen. Postforsendelsen af Manuskriptet er kostbar, men jeg finder mig naturligvis i at dette medtages i Beregningen ved det endelige Oppgjør. Idet jeg endnu engang aflægger min Takk for den af Hr. Cancelliraaden udviste Tillid og Velvilje tegner jeg mig

Deres ærbødige

Henr: Ibsen

P. S.

Tør jeg udbede mig at indlagte Billet maa blive nedlagt i en Postkasse, samt at jeg med et Par Ord underrettes om Modtagelsen af Manuscriptet; Postgangen gjennem Italien er ikke sikker.

Til ANTON KLUBIEN, ROMA 26. oktober 1865

Konvolutt

Hr: Cand: jur: A: Klubien

St: Kannikestræde, No 15, 1ste Sal.

Kjøbenhavn.

Rom den 26de October 1865.

Min fortræffelige carissimo!

Den 31te Juli tilskrev Du mig dit i mange Maader kjærkomne Brev fra London og først idag svarer jeg. Men jeg ved ikke hvorledes det er; det forekommer mig, som om Forbindelsen mellem os ligefuldt er tilstede; denne Følelse hænger sammen med det, der fra først af bragte os sammen. Nogen mundtlig Lyrik holder ingen af os af, og jeg mindes ikke at vi nogensinde har vexlet et Ord om vort personlige Forhold, og dog forekommer det mig, som om alt det var udsagt, der skulde udsiges mellem os. Naar jeg imidlertid først nu tillskriver dig, saa ligger dette kun deri at jeg havde foresat mig at kunde tillmelde dig Fuldførelsen af mit nye Arbejde; dette kan jeg da nu, og derfor fremkommer dette Brev indlagt i en Manuscriptpakke till Boghandler Hegel, der har kjøbt Arbejdet, og som for Fremtiden bliver min Forlægger. Du kan tro jeg har skrevet flittigt og jeg har kunnet gjøre det uden Overvindelse; thi her har ingen været, hvis Omgang har tilltrukket mig. I Slutningen af Mai flyttede jeg till Ariccia og blev der till Udgangen af September; jeg arbejdede saagodtsom fra Morgen till Aften og nu har jeg et anseligt Opus istand, omtrent 280 trykte Sider. Det er et dramatisk Digt paa rimede Vers, med Sidehugg og Prygl till Skabhalsene og en alvorlig Grundtanke paa Bunden. At der fra mange Kanter vil blive hylet derimod, er jeg forberedt paa, thi blev ikke det Tillfældet, saa havde det været ufornødent at skrive det hele. Jeg skal sørge for at et Expl: strax ved Udkomsten bliver dig tillsendt, men jeg vil bede Dig læse det uden nogen forudfattet Mening hentet fra hvad jeg mundtlig kan have yttret.

Vor skandinaviske Koloni har faaet adskillig Tillførsel af mange gode Folk, navnlig Danske, men det er ikke kommet videre end till almindeligt Bekjendtskab mellem os; noget der kan sammenlignes med Samlivet forrige Vinter, er der ikke Tale om. Nogle væmmelige Svenske kommer og gaar, men jeg befatter mig ikke med dem. Bloch er rejst till Florents, men jeg har en Formodning om at vi endnu faar se ham i Rom ivinter, hvis han ikke drager hjemover. Vor brave fortræffelige Schierbek ved Du vi har mistet. Han kom ud till Ariccia midt i September, vi fulgtes ad tillbage till Rom, og 3 Dage efter var han død; men for os der havde seet ham i den sidste Tid kom det ikke uventet, selv havde han dog neppe nogen Anelse derom og døde lidt efter lidt, stille, afkræftet og næsten umærkeligt. I Foreningen er Karlene kjedelige; det er som om Hansens stive Halsbind sad oppover Ørene paa dem allesammen. Hansen regjerer forresten gjennem Ukaser affattede paa et skandinavisk Fællessprog og oppslagne ikke blot i Salen, men ogsaa i de indre og allerinderste Gemakker, ja dersteds endog i de inderste Nischer. Ved et Lag vi holdt paa Mezzamiglia till Ære for vor hjemvendende Konsul og vor bortdragende Bloch holdt jeg en Skaaltale over Hansens skandinaviske Fortjenester, seet fra et renovatorisk Standpunkt; Hensigten var at ærgre de svenske Hunde der var tillstede.

Petersen er formodentlig i Kjøbenhavn, hils ham paa det hjerteligste; en saadan Kreds, som den vi dannede her ifjor, faar vi aldrig mere, og sammensatt af andre skjøtter jeg heller ikke om at faa den. Gjengjæld ikke min lange Taushed med en lignende, men lad mig snart høre at du har modtaget mit Brev og fortæll mig hvorledes alt gaar derhjemme. Sthyr skal være betænkt paa at kom me herned igjen; men hvad det bliver till ved jeg ikke. Næste Sommer drager jeg antageligvis till Sorent saa tillbage till Rom. Professor Molbech er kommen herned og havde han været her ifjor var han visst bleven en af vore. – At det generede mig at jeg ikke fik betalt min Gjæld till Dig, har Du mere end Rett i. Brocherne skal jeg med Fornøjelse kjøbe, men skulde Du i dette Punkt forandre din Bestemmelse, saa lad mig det vide og jeg skal da i Stedet sende Dig en Anvisning paa den Gyldendalske Boghandel; mig kommer det ud paa et; skriv herom. Lev nu vel, min kjære Klubien! Du er den sundeste og klareste jeg har truffet og jeg haaber at Forholdene derhjemme, hvordan de end en Tid maatte arte sig, ikke vil faa Bugt med det, der er Kjernen i Dig.

Din hengivne

Henr: Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 7. november 1865

Rom den 7de November 1865.

Hr: Cancelliraad Hegel. Kjøbenhavn.

Herved tillader jeg mig atter at fremsende 100 Sider Manuscript; det Resterende, som snart skal følge, udgjør mellem 70 og 80 Sider. Jeg tror jeg udtrykte mig noget utydeligt om Correcturlæsningen da jeg i min forrige Skrivelse omtalte denne. Meningen var at en saa omhyggelig Correctur, som muligt, blev læst i Kjøbenhavn og at der tilsendtes mig et Aftryk til den endelige Revision. Forsendt under Korsbaand koster det ikke meget, efter hvad Professor Molbech har bragt i Erfaring. Tiden er rigtignok temmelig knap, men dersom Revisionsarkene tilsendes mig efterhaanden som de blive færdige, vil ingen synderlig Forsinkelse opstaa; jeg skal herfra expedere dem uopholdelig tilbage.

Deres ærbødige

Henr: Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 15. november 1865

Rom den 15de Novbr: 1865.

Hr: Cancelliraad Hegel!

Herved giver jeg mig den Ære at oversende Sluttningen af Manuscriptet, indeholdende 84 Sider. Deres meget ærede Skrivelse modtog jeg igaar og aflægger min forbindtligste Tak for de tillbudte Vilkaar. At Digtet udkommer till Jul anser jeg for højst ønskeligt, og skulde ikke Tidens Knapphed tillade at der sendes mig Revisionsarkene herned, saa faar jeg stole paa Lykken og paa Kjøbenhavns bekjendte gode Korrekturlæsere. Foruden Undgaaelsen af almindelige Trykkfejl turde jeg maaske udbede mig særlig Oppmærksomhed henvendt paa følgende Punkter.

1.) At Personernes Navne over Replikkerne ikke forvexles. 2.) At ingen Replik overspringes. 3.) At, naar en Verslinje indeholder flere Repliker, Begyndelsen till enhver af disse kommer paa sin rette Plads, stedse mere og mere indover paa Siden. 4.) At ingen Side ender med en Replikoverskrift medens Repliken selv begynder paa den følgende.

Disse Ting, der baade virker meningsforstyrrende og tillige skader Bogens Udseende, iagttages ikke altid med Nøjagtighed i Trykkerierne, og jeg vover derfor at haabe Tilgivelse for at have paapeget dem.

Benyttende mig af Hr. Cancelliraadens godhedsfulde Tillbud beder jeg at Bogen maa blive sendt till B. Bjørnson og Regjeringsadvokat Dunker i Christiania og i Kjøbenhavn till min Svigermoder, Fru M. Thoresen samt till Cand: jur: A. Klubien, St. Kannikestræde No 15., samt at to Expl: ufrankeret under Korsbaand maa blive nedsendte till Rom.

Skulde Correctur blive mig tillsendt, skal den naturligvis blive expederet snarest muligt, men om Tiden tillader det, ved jeg ikke.

ærbødigst Deres meget forbundne

Henr: Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 25. november 1865

Konvolutt

Herr Cancelliraad F. Hegel

Copenaghen.

Danimarca.

Rom den 25de November 1865.

Hr: Cancelliraad Hegel.

Igaaraftes havde jeg den Ære at modtage Deres Skrivelse af 18de dennes tilligemed 2den Correctur af de tre første Ark af mit Digt. Forhaabentlig har De allerede den 22de modtaget sidste Forsending af Manuskriptet, og vil af mit dermed følgende Brev, som afgik herfra den 16de Novbr, have seet at jeg sætter Bogens Udkomst till den af Dem antydede Tid, Begyndelsen af December, over alle andre Hensyn. Dette kan jeg nu saameget tryggere gjøre, da jeg af de modtagne tre Ark ser at der saavel fra Sætterens som fra Korrektørens Side udvises en fortrinlig Omhu og Nøjagtighed. Jeg haaber derfor at De har ladet Trykkningsarbejdet uafbrudt fortsættes; nogen yderligere Forsendelse af Korrekturark behøves ikke. De modtagne Ark sender jeg ikke tilbage, da jeg antager at De allerede har ladet anden Korrektur paa samme læse i Kjøbenhavn, og at de enkelte Smaafejl, som findes, ere rettede, navnlig at 26de og 27de Side, der ere indsatte i forkert Orden, have faaet deres rette Pladse. Jeg anseer det for min Pligt ganske at rette mig efter Deres Ønsker angaaende Orthografien, forsaavidt Forandringer nu uden Tidsspilde kan foretages; dog beder jeg at disse Forandringer i saa Fald maa indskrænke sig till de paapegede Bogstaver l, k og p. At jeg selv anser min Rettskrivning for den rigtigste, er naturligt. Det er den, som brugtes i vort gamle Fællessprog og jo mere man i Danmark og Norge fortfarer med at forkaste de dobbelte Vokaler, som betegnende Stavelsernes Længde, desto mere nødvendigt synes det mig da at blive at betegne deres Korthed ved dobbelte Konsonanter. Hvor imidlertid Misforstaaelser kan opstaa, maa jeg imidlertid bede om Bibeholdelsen af Fordobblingen, f: E: en Egg (paa en Øxe) en Eg (Træet) Dugg (paa Marken) Dug (paa Bordet), en viss Mand, en vis Mand, o. s. v. – – For svenske Læsere er min Orthografi till stor Lettelse. Breve till mig bedes fremdeles adresserede till Consulen, da jeg derved modtager dem sikkrest og hurtigst. Hilsenen till professor Molbech skal blive overbragt.

Saafremt saadant i Kjøbenhavn ingen Vanskeligheder maatte medføre, tager jeg mig den ærbødige Frihed at anmode Hr. Cancelliraaden om at maatte, naar i sin Tid Oppgjøret af Honoraret finder Sted, modtage Vexel lydende paa Francs, da denne Myntsort paa Grund af Omstændighederne fortiden staar fordelagtigt her medens i Rom ingen Cours noteres paa Hmb: MՖ.

Sluttelig udtaler jeg det Haab at mit Ønske om at læse Korrektur ikke formeget maa have sinket Trykningsarbejdet, og tegner mig

med Højagtelse og Forbindtlighed Deres ærbødige

Henrik Ibsen

Til DEN SKANDINAVISKE FORENING I ROMA, ROMA 1. desember 1865

Undertegnede tillader sig herved gjennem den ærede Bestyrelse at indgive til Behandling paa Generalforsamlingen den 15de December følgende Forslag til Forandringer i Foreningens Love:

No. 1.) I Lovenes § 1, a, 3, saalydende: «Trende af Foreningens Medlemmer, der saavidt muligt skulle være en af hver Nation. Disse tre vælges paa et Aar af Generalforsamlingen»

foreslaaes at Ordene: «der saavidt muligt skulle være en af hver Nation» udgaar.

No. 2.) Af Lovenes § 1, b:

foreslaaes at Ordene: «saavidt muligt af samme Nation, som den fratrædende» udgaar.

Rom den 1ste December 1865.

ærbødigst

Henrik Ibsen

Til Bestyrelsen for den skandinaviske Forening!

Til MAGDALENE THORESEN, ROMA 3. desember 1865

Rom den 3die December 1865.

Min kjære Svigermoder!

I lang Tid har jeg besluttet at ville skrive Dig til; thi nu kan jeg det. Før har jeg egentlig aldrig helt ud været mig selv, hverken skriftligt eller personligt, ligeoverfor Dig. Hvad jeg havde at udsige fra mit virkelige Indre fik altid et falskt Udtryk og da jeg selv ret godt følte dette, lukkede jeg om mig. Men en Rejse, som den jeg nu er ude paa, vender op og ned paa meget i et Menneske, og for mig har dette været til det bedre. Hvad jeg har set og oplevet vil jeg ikke fortælle noget om, det blev saa alligevel hverken helt eller halvt, og det er ikke derpaa det kommer an. Hvad der har været det afgjørende og betydningsfulde for mig er, at jeg kom i tilstrækkelig Frastand fra vort eget til at se Hulheden bagved alle de selvgjorte Løgne i vort saakaldte offentlige Liv og Jammerligheden i alt det personlige Frasemageri, der altid har Ord nok naar det gjælder at snakke om «en stor Sag», men som aldrig ejer hverken Viljen, Evnen eller Pligtfølelsen for en stor Gjerning. Hvorofte hører vi ikke i Norge Godtfolk tale med en saa inderlig Selvtilfredshed om den norske Besindighed, hvormed igrunden ikke betegnes andet end hin lunkne Middeltemperatur i Blodet, der gjør det umuligt for de skikkelige Sjæle at begaa en Daarskab i stor Stil. Flokken er godt exerceret, det kan ikke nægtes; der er en Uniformerthed over dem, som paa sin Vis er mønsterværdig, Trittet og Takten er ens for alle og det er karakteristisk nok at vi har en Korporal til Konge. Hernede kan Du tro det er anderledes! Saa sandt og vist man har kunnet bevare noget menneskeligt i sig deroppefra, maa man hernede føle at der er noget, som er mere end at eje et skarpt Hoved, og det er at eje en hel Sjæl. Jeg ved Mødre helt oppe i Piemont, i Genua, Novara, Alessandria, som tog sine fjortenaars Gutter ud af Skolerne for at lade dem gaa med paa Garibaldis Eventyrtog til Palermo; og dengang gjaldt det dog ikke at frelse sit eget Land men at virkeliggjøre en Tanke; hvor mange af vore Storthingsmænd tror Du vil gjøre det samme, naar Russerne lægger Vejen over Finmarken? Hos os indtræder det umulige saasnart Kravet overstiger den dagligdagse Fordring. Du kan tro, det er egentlig ikke nogen Lystrejse jeg har gjort. Jeg var i Berlin da Indtoget fandt Sted, jeg saa Pøbelen spytte i Kanongabene fra Dybbøl og det var mig som et Tegn paa hvorledes Historien engang vil spytte i Sverigs og Norges Øjne for den Affæres Skyld. Her i Rom fandt jeg alskens aandelig Uhumskhed blandt Skandinaverne. Hvad synes Du om at selv danske Mænd og Kvinder sad om Søndagene i det preussiske Gesandtskabskapel midt imellem Tydskere, midt under Krigen, og hørte andægtigt til naar den preussiske Prest fra Prækestolen bad for de preussiske Vaabens Fremgang i den retfærdige Krig mod Fienden! Men Du kan tro jeg har raset og ryddet op; thi hernede er jeg ikke ræd for nogenting; hjemme var jeg ræd naar jeg stod inde i den klamme Flok og havde Følelsen af deres stygge Smil bagved mig. Hvad vil Du deroppe? I Danmark er der dog saa meget godt og smukt selv nu. Min lille Gut skal med min gode Vilje aldrig komme til at tilhøre et Folk, hvis Opgave er at blive Englændere istedetfor Mennesker. Det forekommer mig ofte som noget trøstesløst at arbejde i en Tid som den nuværende. Har Folkets aandelige Liv ikke en uendelig Fremtid foran sig, saa gjør det igrunden hverken fra eller til om Fristen lyder paa et eller paa hundrede Aar. Og saaledes ser jeg Sagen for Norges og Sverigs Vedkommende; vi har ikke Viljen til at bringe Offeret naar Tiden kommer; vi har intet at samle os om, ingen stor Sorg, saaledes som Danmark har; thi vort Folk savner den Løftelse i Sjælen, som kræves for at kunne sørge. Statens Undergang vilde for vore Folk stille sig som det værste; men en Stats Undergang kan ikke være Gjenstand for Sorg, og Betydningen af Nationens Undergang føler de ikke. Derfor vil Danmark heller ikke som Nation gaa tilgrunde; thi saalænge et Folk kan sørge, saalænge lever det ogsaa. Idethele taget begriber jeg ikke den Tale, der gaar ud paa at Danmark er værst stillet blandt vore Lande. Du kan tro mig, det er ikke saa. – Har Du ikke skrevet noget i denne Tid? Ingen Digte? Jeg synes Du maatte kunne nu. Dit dejligste Digt «Signes Historie» har vi hernede; naar vi atter træffes, kan jeg tale med Dig om den; før var der ligesom noget der stod imellem. Det var vist dertil Du sigtede, da Du, idet vi skiltes, sagde at det vilde blive anderledes og bedre; jeg forstod Dig nok allerede dengang, men det maa komme, forinden det forstaaes rigtigt og helt ud. Ja, Du kan tro at jeg nu skjønner paa Dig saaledes som Du fortjener det og som Du altid har fortjent det; men jeg maatte ud af Svinskheden deroppe for at blive nogenlunde tvættet. Deroppe kunde jeg aldrig føre noget sammenhængende indre Liv; derfor var jeg et i min Produktion og et andet udenom; – men derfor blev Produktionen heller ikke hel. Jeg ved jo nok at jeg vist ikke endnu har andet end et Gjennemgangspunkt inde, men jeg kjender dog fast Grund under Fødderne. Jeg har skrevet

et stort dramatisk Digt isommer, det kommer ud til Jul hos Hegel og bliver sendt Dig strax; skriv mig endelig til naar Du har læst det og sig mig alt hvad Du har at sige derom. I indlagte Brev beder jeg Clemens Petersen kritisere det og at gjøre det snart; Kritiken i Norge duer ikke. – Susanna har tilskrevet Dig to Breve, et gjennem L. Dietrichson og et andet gjennem Billedhugger Runeberg. Er der noget ved disse Breve, som gjør at Du ikke kan svare paa dem, saa svar endelig nu! – Thomas var jo ikke i alle Dele heldig til Examen; men det kan han vel rette paa til Jul. Hvad bestemmer Du med Axel? Skal han virkelig op og blive norsk igjen? Alt hvad der duer noget burde dog blive i Kjøbenhavn; thi der er dog det egentlige skandinaviske Midtpunkt, mindst ufrit under de forskjellige Ensidigheder. Ialfald ser det saaledes ud paa Frastand. – Hils den store straalende Sara og den lille Dorothea! Hils ogsaa Axel; han er vel fremdeles en flink Gut? Marie er jo paa Rejser og Sophie har det vel godt; vi har ikke hørt fra hende paa over et halvt Aar. – Om Rom er det umuligt at skrive; man kan beskrive den, men det bedste, det, hvortil intet Sidestykke findes, faar man ikke med. Jeg arbejder meget og holder mig inde. Susanna og Sigurd gjennemstrejfer Byen i alle Retninger, snart mellem Ruiner, snart i Museer, Gallerier og Samlinger. Alt er uhyre her, men en ubeskrivelig Fred over altsammen. Ingen Politik, ingen Handelsaand, intet Militærvæsen giver sit ensidige Præg til Befolkningen; den kan ikke meget og ved ikke meget, det er sikkert, men den er ubeskrivelig skjøn og hel og sand og stille. Hernede skulde Du leve en Tid! – Sigurd kan nu læse, han læser Folkesagn og Eventyr hver Dag; men kunde Du med en eller anden Rejsende sende os en liden Bibelhistorie, tror jeg det var en sand Velgjærning. – Hermed faar det være en Ende for dennegang. Jeg stoler vist paa at Du vil svare nogle Ord. Susanna faar som Du skjønner ikke Lov at læse dette Brev, men hun beder hilse. Det samme gjør jeg. En glad og Jul for eder alle. Lev vel!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til CLEMENS PETERSEN, ROMA 4. desember 1865

Konvolutt

Hr: Clemens Petersen.

Kjøbenhavn.

Rom den 4de December 1865.

Hr Clemens Petersen!

Til Jul udkommer af mig et dramatisk Digt, som jeg herved paa det indstændigste beder Dem tage Dem af saa meget som Deres Samvittighed paa nogen Maade tillader. Usseldommen og Trøstesløsheden hjemme har drevet mig til at se ind i mig selv og ind i Forholdene; deraf er Digtets Stemning og Indhold fremstaaet. De har engang skrevet om mig at den versificerede Form med det Symbolske bagved var min naturligste Retning. Jeg har ofte tænkt derover, jeg tror selv det samme og i Overensstemmelse hermed har Digtet formet sig. Men jeg har ikke kunnet undgaa at slaa til med haarde Hænder. Jeg beder Dem om, hvis De kan, ikke at stille denne Side frem under noget Forstørrelsesglas. Deres Kritik vil være afgjørende for mine Landsmænds Optagelse af Digtet og af de Sandheder jeg ikke har kunnet tilbageholde; men jeg vil naturligvis gjerne i det længste undgaa ethvert Martyrskab. De avisskrivende Fingre, der kritiserer i Norge, forstaar det ikke. Jeg beder Dem derfor indstændigt om baade hurtigt og stærkt at støtte mig i alle de Punkter, hvori De finder at Sagen og jeg selv fortjener det. Skulde De have noget at sige mig, der ikke faar Plads i Deres offentlige Anmeldelse, hvilken jeg trygt og med Længsel venter paa, da vilde jeg paa det hjerteligste takke Dem for nogle Linjer; jeg har en ulidelig trykkende Følelse af at staa alene.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

1866

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, ROMA 4. mars 1866

Rom den 4de Marts 1866.

Kjære Bjørnson!

Igaar modtog jeg fra Norge et memento, saa bittert og saa saarende, at jeg hverken kan eller vil tro andet, end at der maa hvile en Misforstaaelse bagved. Sig mig, har Du i Midten af December modtaget et Brev fra mig, afsendt herfra indlagt i en Skrivelse fra Ravnkilde til Student F. Bætzman? Jeg skrev deri at jeg, i Henhold til hvad Du kort iforvejen havde underrettet mig om angaaende Dækkelsen af min Gjæld til Bravo, havde troet at turde vise Ravnkilde den Tjeneste at udstede en Anvisning paa Dig til Beløb 25 Sp:, hvilket Beløb jeg af ham modtog og indbetalte til Bravo. Endvidere skrev jeg at hvis en saadan Sum, tvertimod den Forhaabning Du tidligere havde udtalt, endnu ikke til Dig var indkommen, da anmodede jeg Dig om personlig at gjøre Udlægget, underrette mig derom og af mig erholde Kontraanvisning paa Hegel, hos hvem jeg intet har oppebaaret udenfor hvad Du ihøst sendte mig. Kjære Bjørnson, har dette krænket Dig, saa lad mig ikke pines i Uvished og i allehaande bittre og fortærende Formodninger, men skriv mig til og lad mig uforbeholdent vide hvorledes mit Brev har kunnet have en saadan Virkning. I Forhold til alt, hvad Du saa varmt og højhjertet har gjort for mig derhjemme, var det jo dog kun som en Draabe i Havet at regne, hvad jeg dengang anmodede Dig om. Men nu igaar modtager Ravnkilde et i højeste Grad haanligt og uforskammet samt dertil i visse Maader uforklarligt Brev fra Bætzmann, hvori denne tilbagesender Anvisningen idet han blandt andet betjener sig af Udtrykket «Sligt gaar ikke her». Dette Udtryk er det almindelige, naar man griber en Bedrager paa færsk Gjerning i Begreb med at forsøge paa en Kjæltringstreg, som man gjennemskuer og som derfor mislykkes! Men sligt maa ikke siges om mig; blev det sagt i min Nærværelse, slog jeg Vedkommende ihjæl paa Stedet. Kjære Bjørnson, hvis Du ved det, saa sig mig uforbeholdent hvad der har kunnet foranledige ham til at skrive saaledes. En Fejl har jeg maaske begaaet ved ikke strax at vedlægge Kontraanvisningen paa Hegel; hermed følger den og nu maa Du hjælpe mig til at faa Sagen fremmet; thi jeg kan ikke staa vanæret ligeover for Ravnkilde. Kjære Ven, at Du skulde kunne føle Dig foranlediget til engang at bryde med mig, ligger naturligvis ikke udenfor Mulighedernes Grænser; men at det skulde ske paa Grund af en Sag, som foranstaaende, det ved jeg er umuligt, dertil er Du for højsindet. Men derfor er det mig ogsaa saa uforklarligt at Du ikke med et Par Ord har svaret paa det mangt og meget, som jeg i mit Brev spurgte om. Gjør det nu og hjælp mig ud af min Uvisshed. – Til Storthing eller Regjering har jeg ifølge din Taushed om dette Punkt ikke indgivet nogen Ansøgning; jeg ved jo nok det vilde have været en spildt Ydmygelse. Om fornyet Rejsestipendium vil jeg dog søge, hvis Du tror det kan nytte til Noget. Sig mig tillige, gjælder den til Trondhjem indsendte Ansøgning fremdeles, eller maa en ny indgives?

I disse Dage udkommer formodentlig min Bog. Du kalder Hegel en nobel Mand, og det samme gjør Fru Thoresen; men jeg synes at hans Nobelhed er af den ditmar-mejdelske Slags; han er hensynsfuld og rædd for at støde; jeg har havt tusende Vanskeligheder med ham og givet efter i alt for at faa min Bog ud til Jul, og saa udkom den dog ikke. Blandt andet sagde han, længe efter at Trykningen var begyndt, at Du havde betegnet ham mit Digt som henlagt til Oldtiden. Er der en Misforstaaelse heri? Jeg husker med Bestemthed at jeg engang tilskrev Dig at Stoffet var taget fra Nutidslivet, men at det ikke var nogen «Kjærlighedens Komedie». At jeg under alt dette hverken har begjæret eller modtaget noget yderligere Forskudd fra ham kan Du vel begribe, og hvorledes jeg altsaa nu er situeret, ventende, fortæret af Spænding og Uro, imødeseende Bogen og dermed maaske Kamp og Anfald af alle Slags, ude af Stand til midt i alt dette at tage fat paa noget nyt, som dog allerede ligger fuldbaaret i mig, – ja derom vil jeg ikke videre skrive. – Kjære Bjørnson, jeg synes at jeg ligesom ved et stort uendeligt Øde er skilt fra baade Gud og Mennesker; isommer, da jeg digtede mit Stykke, var jeg midt under Nøden og Pinagtighederne saa ubeskrivelig lykkelig, jeg følte en Korstogsjubel i mig, jeg ved ikke den Ting jeg skulde manglet Mod til at gaa imøde; men der er intet saa slappende og udhulende som denne trøstesløse Venten. Naa, det er vel en Overgang; jeg vil og skal have en Sejr engang. Har man villet mig saa ilde, som at sætte mig ind i denne Verden og gjort mig til den jeg er, saa faar det gaa derefter. – Ikke mere om de Sager. –

Et glædeligt og godt Aar vil jeg da, skjønt sent, ønske Dig og Dine og al din Gjerning. Fra Dig har vi allerede modtaget den bedste Nytaarshilsen Du kunde sende; vi har faaet « De Nygifte» herned. Det er blevet forelæst hos A. Munchs for en skandinavisk Kreds, som allesammen sender Dig sin gladeste Tak. Ja, saaledes maa Nutidsskuespillet forme sig hos os. Er det ikke forunderligt; det gryr og kviddrer og glittrer deroppe; Løftestænger, baade mægtige og blomstersmykkede, rækkes vort Folk, saaledes som intet andet Folk har dem i Samtiden; men de rejser sig ikke. Der er en Angst over mig som siger at der for vort Folk ikke er stillet Evigheden men kun en Termin. Naar jeg læser Beretningerne deroppe fra, naar jeg ser paa al denne respektable og agtværdige Trangbrystighed og Jordvendthed, da sker det med den samme Følelse, som den, hvormed den Afsindige stirrer ind i et eneste koncentreret, haabløst mørkt Punkt. – Hvad skeer der i og med Theatret? Af Aviserne bliver jeg ikke klogere paa det, hvorom det gjælder, paa Stemningen.

Fru Brun er død; det var et stort Tab; men Bruns Frelse maa være meget værd, siden den kunde kjøbes saa dyrt – og vil Prisen endda strække til? Jeg tror det ikke. – Min Bog faar Du saasnart den udkommer; det er mere end en Vennetjeneste Du viser mig, hvis Du derom siger mig helt og alt hvad Du derom har at sige. – Dunker sendte mig en Vexel til Nytaar; den kom i en god Stund. Glem ikke hvad jeg i mit forrige Brev bad Dig om: Oplysninger angaaende Kilden til den store Sum Du sidst sendte mig og som indtraf her saa velsignet belejligt. Gjentagende Tak derfor; men nogle gaadefulde Ord fulgte med; hvorledes skal jeg tyde dem? Sig mig ogsaa om jeg har noget at takke Pastor Sverdrup for; han opholder sig her og det er mig pinligt at omgaaes ham i Uvisshed om jeg muligens skulde skylde ham en Taksigelse som jeg ikke kan fremføre forinden jeg ved det. I Fru Munch vil Du finde en beundrende Sjæl; hun har en baade varm og fin Følelse og tusinde Gange mere Højsind end Gemalen. – Min Rejseberetning samt Andragende om fornyet Stipendium indsender jeg hvis Du tror det kan nytte; støt mig og raad mig i denne Sag. Indlagte Brev er Du maaske saa god at give til Dunker. Sagen angaaende indlagte dobbele Anvisning er en Æressag; for Guds Skyld lad den blive ordnet og lad mig saa ved et godt Brev fra Dig rives ud af den pinlige Uvisshed hvori jeg gaar; Du er den eneste jeg har, Du ved ikke hvad det vil sige kun at have en eneste. – Til Clemens Petersen har jeg skrevet og bedet ham tage sig af min Bog forsaavidt hans Samvittighed tillader ham det. Af Kritiken i Norge venter jeg intet til Klargjørelse af Sagen; Anfaldene er jeg naturligvis vis paa. Naa, det faar gaa sin Gang, jeg har Retten paa min Side og de skal ikke faa mig bøjet. Farvel. Hils din Kone paa det Hjerteligste fra os og skriv snart til

Din hengivne

Henrik Ibsen

P. S.

Min kjære Bjørnson! For dennegangs Skyld benytter jeg mig af dit Tilbud ikke at frankere; det sker nødtvungent – ikke frivilligt.

H. I.

Nordraachs Komposition til «Sigurd Slembe» opføres jævnligt som Yndlingsstykke i Foreningen. Jeg ved at han desværre er eller har været syg. Hils ham.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 4. mars 1866

Til Herr Cancelliraad, Boghandler F: Hegel Kjøbenhavn.

Mod denne min Anvisning ville De godhedsfuldt behage at udbetale til Digteren Bjørnstjerne Bjørnson 50 Rdlr: af mit tilgodehavende Forfatterhonorar.

Rom den 4de Marts 1866.

Henrik Ibsen

Til BERNHARD DUNKER, ROMA 4. mars 1866

Konvolutt

Herr Regjeringsadvokat Dunker.

Christiania.

Rom den 4de Marts 1866.

Kjære Hr. Advokat Dunker!

Jeg skulde for længe siden have aflagt Dem min hjerteligste Tak for den tilsendte Vexel, som jeg modtog Nytaarsdag og som var mig ubeskrivelig kjærkommen baade for Beløbet selv og fordi jeg deri saa et fornyet Bevis for Deres Velvillie for mig, en Velvillie som jeg alle mine Dage skal gjøre alt hvad der staar i min Magt for at bevare. – Hvis min Bog ikke allerede er udkommen, vil det ske med det første; jeg har allerede ihøst hos min Forlægger givet Ordre til at tilstille Dem et Expl:, og hvis De, efterat have læst den, vilde meddele mig helt og holdent Deres Dom derom, saa vilde det være mig mere end kjært, – i hvilken Retning end Dommen maatte komme til at gaa. Jeg har gjennemlevet meget paa min Rejse, maaske mere i indre end i ydre Forstand, og maaske er det mest Forholdene hjemme, sammenlignede med hvad jeg har seet som muligt herude, der har indvirket paa mig. Som Resultat af dette er Bogen fremkommen; men uagtet jeg har den uryggeligste Visshed om at jeg har Ret, saa ved jeg dog ikke om jeg faar mange med mig. Jeg tænker ofte med Spænding paa hvorledes særligt De vil modtage den; thi De har været en af de faa Tilskuere, som jeg i min Fantasi stadigt har seet paa første Bænk under Stykkets Tilblivelse. Vær ikke vred fordi De tiltrods for al Skyldighed først nu modtager Tak og Hilsen fra Deres stedse hengivne og erkjendtlige

Henrik Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 7. mars 1866

Rom den 7de Marts 1866.

Hr: Cancelliraad Hegel Kjøbenhavn.

Efterat jeg under 2den December f: A: havde tilmeldt Dem at jeg fandt mig i den af Dem foreslaaede Trykning af et mindre Oplag af min Bog, samt i at Forfatterhonorarets Beløb bestemtes i Forhold dertil, modtog jeg fra Dem en Skrivelse dateret 7de December, hvori De underretter mig om at Bogen ikke vilde kunne blive færdig til Julen. Herpaa har der fra min Side intet været at svare, eftersom jeg allerede i mit ovennævnte Brev udtrykkelig havde givet Dem Fuldmagt til i denne Sag at handle paa mine Vegne som De selv fandt forgodt, idet jeg dengang, som fremdeles, gik ud fra at De nok vilde vide at ramme mit Tarv. Men i et af Deres Breve siger De at Februar er den hensigtsmæssigste Tid for Udgivelsen, og i et andet nævner De Begyndelsen af Marts «fordi Bogen omtr: samtidigt bør udkomme i Norge og her». Af de norske Aviser ser jeg at allerede den 20de Februar ankom et Paketfartøj fra Kjøbenhavn til Christiania med Stykgods; men om min Bog erfarer jeg intet; jeg gaar her i en Spænding og Forventning, som ikke er til at beskrive og som nu snart er uudholdelig. Udgivelsen af denne Bog har isandhed været mig dyr; jeg vil ikke tale om det reducerede Honorar, som jeg naturligvis maatte indgaa paa eftersom Forslaget derom fremkom saa sent at jeg intet Valg isaahenseende havde saafremt jeg vilde have min Bog ud til Julen, hvilket for mig var Hovedsagen og hvilket De, i det Brev hvori Forslaget fremsattes, fremdeles erklærede for gjørligt. Men den har været mig dyrere endda. Jeg har under denne Spænding ikke kunnet tage alvorligt fat paa mit nye Arbejde. Jeg har, saalænge jeg ikke har kunnet paaberaabe mig Udgivelsen af noget nyt literært Arbejde, været afskaaret Adgangen til at indgive til Regjeringen Andragende om fornyet Rejsestipendium, hvortil Ansøgningstiden udløber om 3 Uger. Jeg beder Dem ikke at tro at jeg lægger Dem dette til Last; jeg har nu som før ubegrænset Tillid til Deres Retsindighed og Velvilje; men jeg henstiller paa det indstændigste til Dem ikke længere at forhale Udgivelsen. Hvad der er traadt ivejen tilskriver jeg altsammen Omstændighederne; men nu maa Tiden, ifølge Deres egne Udtalelser, være gunstig. – Jeg har desforuden en Bøn til Dem, hvilken fremtvinges af alle nysnævnte Forhold. Jeg anmoder Dem om at ville indgaa paa strax at udbetale mig det hele fra først af tilbudte Honorar, naturligvis mod den Forpligtelse fra min Side at betragte det halve Beløb som Forskud paa senere Arbejder, saafremt 2det Oplag ikke skulde udkomme. Vil De indgaa herpaa, saa gjør De mig en stor og værdifuld Tjeneste, især hvis De snart maatte fatte Beslutning, og beder jeg Dem om i saa Fald at lade 50 Rdl: af Summen indtil vidre henstaa hos Dem til B. Bjørnsons Disposition, da han har nogle Anliggender at ordne for mig deroppe. Mit nye Arbejde er et historisk Skuespil fra Christian den 4des Ungdomstid og beregnet paa Opførelse paa Scenen. En Digtsamling har jeg ogsaa Materialier til; skulde De ønske at ville overtage Forlaget af en saadan, da beder jeg mig derom underrettet for i Sommerens Løb at kunne foretage de fornødne Skridt. – De forlangte to Expl: imødeser jeg med Længsel, ligesaa Bogens Udkomst og et velvilligt Svar. Jeg beder Dem om at hilse min Svigermoder, hvis Lejlighed dertil gives, ligesaa Clemens Petersen saafremt De kjender ham personligt – og forresten beder jeg Dem gjentagende ikke at tage min Anmodning fortrydeligt op.

Deres stedse forbundne

Henrik Ibsen

P. S.

Postportoen af dette Brev bedes ført mig i Regning; det er dyrere at frankere herfra end omvendt

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 16. mars 1866

Rom den 16de Marts 1866.

Hr: Cancelliraad Hegel!

Igaar modtog jeg Deres meget ærede og kjærkomne Skrivelse af 6te d. M., hvilken jeg med disse Linjer skynder mig at besvare.

Deres Brev af 23de Novbr: f. A: blev af mig besvaret allerede paa selve Modtagelsesdagen, nemlig Lørdagen den 2den December. Da jeg ingen Concept skriver og heller ikke holder Copibog, men kun optegner mine Breves Afsendelsesdatum, kan jeg naturligvis ikke nu ordrett gjengive Indholdet af nysnævnte Skrivelse, men Hovedsummen deraf var at jeg indgik paa Deres Forslag om Deling af Opplaget saavelsom af Honoraret, samt at jeg, for ikke yderligere at sinke Trykningen ved en fortsatt Brevvexling frem og tilbage, gav Dem ubetinget Fuldmagt till i et og alt denne Sag betræffende at afgjøre alle muligens oppstaaende Spørgsmaal paa egen Haand uden derom at indhente mit Samtykke, idet jeg udtrykkelig tillføjede at jeg følte mig fuldt forvisset om at De vilde efter eget fri Valg vide at ramme mit Tarv ligesaagodt som jeg selv. Om Bjørnsons Yttring till Dem isommer at mit Digt behandlede et Emne fra en langt tillbageliggende Periode erklærede jeg, som jeg fremdeles gjør, at den maa grunde sig paa en Misforstaaelse; jeg har derom tillskrevet ham men endnu ikke modtaget Svar. Deres allerede i Skrivelse af 18de Novbr: fremførte Anke mod min Orthografi havde jeg besvaret under 25de November, hvilket Brev De jo har modtaget; till den i nysnævnte Skrivelse givne Tilladelse til at foretage Forandringer i Skrivemaaden, henviste jeg kortelig i Brevet af 2den December. Bemærkningen om de mange af mig brugte men i Danmark ukjendte Ord besvarede jeg med at saadant var uundgaaeligt, at Ordene vare brugte saagodtsom udelukkende for at betegne Lokalforholde, Fjeldformationer o. s. v. hvorfor man naturligvis i et Sletteland ingen tillsvarende Betegnelser har, men at Ulempen herved ikke var større, end den, som Læsningen af en Søroman medfører for en Indlandsbeboer; han forstaar vistnok ikke alle de i Sølivet forekommende Udtryk, men derved bliver dog ikke Bogen uforstaaelig.

At et Brev af saadant Indhold under førnævnte Dato af mig blev skrevet og indleveret, erklærer jeg herved paa Ære og Samvittighed, og naar De ikke har modtaget det, maa det altsaa være bortkommet undervejs. Men dette Tillfælde har jeg ikke før nu tænkt mig Muligheden af og herfra skriver sig at jeg ikke besvarede Deres Brev af 14de December (formentlig fejlagtigt dateret, da det ifølge Kjøbenhavns Poststempel allerede er afgaaet den 13de); thi hvad deri tilltrængte Besvarelse havde allerede faaet en saadan i hint (bortkomne) Brev, hvilket jeg dengang antog for blot forsinket og Dem nogle Dage senere ihændekommet.

I et Brev, som min Svigermoder tillskrev mig den 2den Januar d. A. forekommer Yttringer, som fremkaldte min siden vedligeholdte Uvisshed og pinlige Forventning. Hun skriver at hun Dagen iforvejen havde talt med Dem; hun beklagede at Trykningsanliggendet endnu ikke var afgjort o. s. v. Jeg, der ikke anede at mit Brev af 2de Dcbr: var bortkommet, fortolkede dette som om De nu havde faaet nye Betænkeligheder og at De agtede at fremsætte yderligere Forslag, hvilke jeg siden den Tid med hver Postdag har ventet, idet jeg afvexlende i Uvissheden har spejdet i alle Blade efter Bogens Udkomst henholdende mig till at De engang havde nævnt Februar som en hensigtsmæssig Udgivelsestid.

Det var under Vægten af en saadan Stemning at jeg skrev mit Brev i forrige Uge og skulde deri forekomme noget Udtryk, der paa nogensomhelst Maade kunde vække Anstød, beder jeg Dem opprigtigt at tillgive mig.

Deres højsindede Tillbud om at lade det forblive ved den første Aftale om Opplag og Honorar ønsker jeg ikke at modtage, jeg beder Dem tvertimod indstændigt og indtrængende at lade det have sit Forblivende med Delingen. Nogen Nødvendighed for Dem af at lade trykke det store Opplag paa engang indser jeg ikke at der, tilltrods for min nu forklarede Taushed, har været tillstede. Thi selv om jeg skulde have faldet paa at fordre det hele Honorar, saa havde jeg dog ingensomhelst Rett til at paastaa Trykningen af det hele Opplag, og dersom De mener at Afsættningen foreløbig kun vil kræve et mindre Antal Exemplarer, er det jo unødvendigt at paatage Dem fordobblede Omkostninger till Papir og Trykning; Typerne blive jo, efter hvad De tidligere har foreslaaet, staaende i Satsen og jeg vil inderlig ønske at dette Brev maa komme tidsnok till at forhindre det i Deres sidste Skrivelse nævnte Arrangement eller at De af Dem selv i Mellemtiden er falden paa den her nævnte Udvej. Jeg gjentager det, jeg ønsker og jeg gjør Fordring paa at bære min Andel af et muligt Tab i dette Anliggende; at vide dette helt og holdent væltet over paa Dem, vilde blive en Tanke, som kom till at pine mig baade dybt og længe. Hvis De derimod vil indgaa paa min Anmodning om at udbetale den anden Halvdel af Honoraret som foreløbigt Forskudd paa nye Arbejder, saaledes som omskrevet er i mit Brev af 8de dennes, da er dette naturligvis en anden Sag, hvorfor jeg vil være Dem meget taknemmelig.

Hermed haaber jeg at alle Misforstaaelser maa være fjernede og at jeg i Fremtiden maa nyde Æren og Behageligheden af som Forfatter at være knyttet till Dem, ligesom det er min Agt saameget som muligt at knytte mig till Danmark. Normænd og Svensker har en forfærdelig Blodskyld at afvaske ligeover for eder og jeg føler det som mit Livs Oppgave at bruge de Evner Gud har givet mig til at vække mine Landsmænd opp af Sløvheden og bringe dem till at se hvor de store Livsspørgsmaal peger hen.

Indlagte Skrivelse till Cand: jur: A. Klubien bedes ham godhedsfuldt tillstillet samtidigt med det till ham begjærede Friexemplar; den Billet till ham, som jeg tog mig den Frihed at indlægge i min Skrivelse till Dem af 26de October f. A. har han, efter alle Mærker at dømme, ikke modtaget; formodentlig er den bortkommen i Byposten.

Ogsaa Postportoen af dette Brev beder jeg mig ført i Regning; Pavestaten har nemlig ingen Postkonvention med Danmark, og at frankere længere end till Grændsen herfra medfører derfor en Portoforøgelse af henimod 1 MՖ dansk for et enkelt Brev.

Idet jeg imødeser Udkomsten og Modtagelsen af min Bog, tegner jeg mig med Højagtelse

Deres stedse forbundne

Henrik Ibsen

Til ANTON KLUBIEN, ROMA 16. mars 1866

Rom, 16/3. 66.

Carissimo mio amico!

Er det for at straffe mig for min tremaaneders Taushed isommer, eller er det for at kunne samtidigt yttre Dig om min Bog at Du endnu ikke har besvaret mit Brev? Eller har Du ikke modtaget det? Jeg afsendte det herfra den 26de October, indlagt i en Skrivelse till Cancelliraad Hegel, idet jeg udtrykkelig bad ham sørge for at det kom Dig ihænde; har Du ikke faaet det, saa forhør Dig hos ham derom, saafremt Du finder det Umagen værd. Samtidigt forlangte jeg at et Expl: af min Bog skulde sendes Dig naar den udkommer. Dette er nu enten skeet eller ogsaa medfølger den denne Billet. Jeg beder Dig om at læse Bogen uden Paavirkning af Erindringen om vore mange Samtaler; meget ændrer sig og meget siges som ikke skrives. Om min Gjæld till Dig skrev jeg at Mosaiksagerne med Glæde skulde blive kjøbte forsaavidt Du ikke siden havde betænkt Dig og nu foretrak Beløbet efter Anvisning udbetalt hos Hegel. Herpaa har jeg forgjæves ventet Din Bestemmelse. Noget ordentligt Brev vil jeg ikke skrive før jeg ved om hint virkelig er gaaet tabt.

Livet i Rom er ikke som i carissimos Tid, og jeg frygter for, ja jeg ved med Visshed at de gyldne Romerdage for mit Vedkommende aldrig kan vende tillbage hvis vi ikke skulde faa Dig herned anden Gang.

Foreningens Kasse florerer men Livet er sløvt; hver Dag at ruske i Karlene for at holde dem vaagne, det er noget som man trættes ved naar man er ene om Arbejdet. Till Sommeren drager jeg till Sorent, hvor jeg agter at skrive et nyt Skuespil; jeg maa være nær Havet for at faa den rette Luft ind i det. En Vandring i Sabinerne nordover fra Tivoli till Corese agter jeg at foretage iforvejen formodentlig sammen med Evens, La Cour og Sonne; nogen nærmere Plan har vi dog ikke lagt, undtagen forsaavidt det er min faste Besluttning ikke at begaa den Hovedfejl at omgaa Fæstningerne. Det kan blive en morsom Vandring; men det ved jeg paa Forhaand, den vil ikke afblege Erindringen om Dagene i Genazzano, Olevano, Subiaco, Cerrano og Tivoli. Det var gyldne Dage; jeg bliver underligt stemt saaofte jeg tænker paa dem. Lev vel, Du min kjære klare prægtige Ven, og skriv snart till

Din stedse hengivne

Henrik Ibsen

Til JOHN GRIEG, ROMA 22. mars 1866

Rom den 22de Marts 1866.

Hr: John Grieg!

Allerede forlængesiden skulde jeg have aflagt Dem min hjerteligste Tak for Deres varme og venlige Brev, og det eneste der kan undskylde min Opsættelse er at jeg gjennem Deres Broder har sendt Dem en foreløbig Hilsen. – Det er mig naturligvis kjært at faa mit Arbejde oversat; kan det løfte og gribe nogen udenfor vort eget Land, skal det glæde mig. Hjemme hos os maa desværre Digtningen herefterdags slaa ind paa en anden Vej; at kalde vore historiske Minder frem har for Øjeblikket ikke nogen indre Sandheds Trang og Nødvendighed i sig; hvad der i de 2–3 sidste Aar har fundet Sted hos os – eller rettere sagt, hvad der ikke har fundet Sted, viser noksom at der mellem Nutidens Normænd og vor mægtige Fortid ikke er anden Sammenhæng end mellem vore Dages Grækerpirater og hine gamle som havde Mod og Tro og Vilje og derfor ogsaa Guderne i sine Rækker. Naa, det kan muligens lysne endnu, men jeg mener at fortiden har vi andet at gjøre hjemme. – At Bearbejdelsen vil lykkes Dem, og lykkes Dem i bedste Forstand ligeoverfor det Publikum, paa hvilket den er beregnet, det er jeg fast forvisset om. Jeg har taget Bogen for mig og finder selv at den indeholder adskilligt, som maatte kunne give Gjenklang i Tydskland. Det er forunderligt med det Historiske; det gjentager sig selv, under skiftende Former, ligesom Variationerne over et Musikthema. I Tydskland kjæmpes jo for Tiden den samme Kamp om at samle og at splitte; de samme Lidenskaber og Interesser rører sig; Tydskerne har paa en Vis baade sin Bisp Nikolas og sin Skule Jarl, og Haakon er ham, som de længter efter og som de haaber paa. – Det er ganske sandt at jeg nærer en stærk Uvilje ikke som De siger, mod Tydskerne, – men mod Tydskheden og mod Tydskeriet; naar vi, som jeg haaber, engang træffes, skal jeg faa Lov til at forklare mig nøjere, jeg kan ikke med at skrive lange Breve; men jeg vil kun sige at jeg i mange Maader fuldkommen erkjender det baade smukke og gode, som findes blandt disse vore Arvefiender, – thi det er de for Øjeblikket, men Stillingen maa og vil forandre sig, thi den er unaturlig i sin inderste Grund. Jeg har for flere Aar siden levet fire Maaneder i Dresden og Erindringerne derfra er noget af det lyseste og venligste jeg ejer. – Hvorvidt det er rigtigst at foretage Oversættelsen i Jamber, derom tør jeg ingen Mening have, men stoler ganske paa Deres rigtige Takt i denne som i enhver anden Henseende. At denne Oversættelsesform nødvendigvis betinger en fri Behandling af Enkelthederne er jeg naturligvis ganske enig med Dem om.

Idet jeg ønsker os Begge tillykke med Deres Foretagende, haaber jeg ved Lejlighed at faa høre videre om Tingenes Gang og tegner mig med en hjertelig Hilsen

Deres venligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG SIBBERN, ROMA 15. april 1866

Deres Excellence, Hr: Statsminister Sibbern!

Uagtet jeg desværre ikke kan paaberaabe mig den Lykke personligt at være kjendt af Deres Excellence, vover jeg dog i en for mig højst vigtig Anledning at henvende mig til Dem, som Landets første Mand, med ærbødigst Anmodning om at Deres Excellence vilde behage ikke alene at forelægge Hans Majestæt Kongen indlagte underdanigste Andragende, men ogsaa at støtte samme med Deres afgjørende Anbefaling og forøvrigt undskylde de mulige formelle Fejl, som deri maatte findes.

Angaaende mit nys udkomne Værk og mine Livsforholde forøvrigt, tillader jeg mig at henvise til «Aftonbladet» for 6te April, hvori findes optaget et «Brev fra Norge», hvis Fremstilling af mine ydre Omstændigheder, i det Store og Hovedsagelige taget, medfører Sandhed.

Den Imødekommenhed, som Deres Excellence hidindtil har benyttet Deres ophøjede Stilling til at udvise, giver mig sikkert Haab om at heller ikke jeg vil blive stillet udenfor den talrige Kreds, der pligter at omfatte Deres Excellence med stedsevarende Taknemmelighed, og i dette Haab vover jeg at tegne mig Deres Excellences

ærbødige

Henrik Ibsen.

Rom den 15de April 1866. –

Til KONG KARL 15., ROMA 15. april 1866

Til Hans Majestæt Kongen!

Underskrevne Henrik Ibsen ansøger herved underdanigst om at det naadigst maatte behage Deres Majestæt gjennem den Kongelige norske Regjering at lade fremsætte til det nu forsamlede Storthing Proposition om at der til mig bevilges en aarlig Gage af 400 Spdlr, for derved at sætte mig istand til udelukkende at kunne leve for mit Kald som Digter.

Efterat der i to paa hinanden følgende Aar, 1862 og 1863, var mig ved Kongelig Resolution bevilget Stipendier, hvert paa 100 Spd for i et Par Sommermaaneder at foretage indenlandske Rejser, tilstodes der mig i 1863 et Stipendium, stort 400 Spd, af Fondet til Videnskabsmænds og Kunstneres Rejser i Udlandet, hvorefter jeg i Begyndelsen af Aaret 1864 tiltraadte en Udenlandsrejse, og har siden den Tid væsentlig opholdt mig i Italien.

Den første Frugt af min Rejse foreligger nu for Offentligheden gjennem mit for nylig i Kjøbenhavn udgivne dramatiske Digt, betitlet «Brand», som allerede nu, faa Uger efter Offentliggjørelsen har tiltrukket sig Opmærksomhed ogsaa udenfor mit Fædrelands Grændser; men af de modtagne Taksigelsesyttringer kan jeg ikke leve, og det efter Forholdene forøvrigt rigelige Forfatterhonorar er ligeledes utilstrækkeligt til at sætte mig istand til at fortsætte min Rejse og idethele taget betrygge selv min nærmeste Fremtid.

Det er efter Raad, indløbet pr: Telegraf fra mine Venner i Christiania, at jeg vover dette usædvanlige Skridt, direkte at henvende mig med min underdanigste Ansøgning til Deres Majestæt.

Vi havde tidligere troet at der om et Aar skulde have været Anledning til gjennem erhvervet Kongelig Proposition at faa min Sag frem for et da forsamlet Storthing; men nu viser det sig at der maa ventes i tre Aar, og dette kan jeg ikke.

Det er ikke for et sorgfrit Udkomme jeg her kjæmper, men for den Livsgjerning, som jeg uryggelig tror og veed at Gud har lagt paa mig, – den Livsgjerning, der staar for mig som den vigtigste og fornødneste i Norge, den, at vække Folket og bringe det til at tænke stort.

Det private Forslag, som man har sagt mig at flere Medlemmer af Storthinget vil fremsætte, har ingen Udsigt til at drives igjennem; en Henvendelse til Regjeringen tillader Tiden ikke.

Min Konge er derfor mit eneste og sidste Haab.

Det hviler i Deres Majestæts Kongelige Haand om jeg skal maatte tie og bøje mig under den bittreste Forsagelse, som kan ramme et Menneskes Sjæl, – den Forsagelse, at maatte slippe sin Gjerning i Livet, at maatte vige der, hvor jeg veed at der er givet mig Aandens Vaaben til at kjæmpe; og dette er for mig tifold tungt; thi jeg har indtil denne Dag aldrig veget.

Men jeg er trøstig; thi naar jeg her har betegnet min Livsgjerning som skeet er, saa veed jeg ogsaa at jeg derved har betegnet mig selv som en Stridsmand under Deres Majestæts aandelige Banner.

Rom den 15de April 1866.

underdanigst

Henrik Ibsen

Til ANTON KLUBIEN, [ROMA] [april 1866]

Cand. jur A. Klubien store Kannikestræde N 15

Hjertelig Hilsen gjennem en prægtig Karl, en af dem, som skal give Fremtiden sin Retning.

Din

Henrik Ibsen

Til GEORG BRANDES, ROMA 25. april 1866

Konvolutt

Hr: Cand: mag: Georg Brandes

Krystalgade No 6, 3die

Copenaghen.

Danimarca

Rom den 25d April 1866. –

Hr: Georg Brandes!

Det paabegyndte Brev kan jeg ikke sende Dem; det er skrevet midt oppe i den pinlige Stemning, som i de første Dage efter Davids Død havde grebet os samtlige Skandinaver hernede. Nu staar Tingen anderledes for os; der er for ingen af os nogen Grund till Selvbebrejdelse, og Begivenheden maa derfor fortælles paa en anden Maade. Hvormeget De kjender af det passerede, ved jeg ikke; jeg vil derfor skrive, som om De intet kjendte.

Omtrent i Midten af Marts kom David tillbage fra en Udflugt i det Neapolitanske. Han var livlig og forholdsvis munter, men legemligt ikke ganske vel; navnlig talte han om lette Feberfornemmelser, som dog ikke hindrede ham i at færdes blandt os andre, og som hverken han selv eller vi tillagde nogen Betydning da de her ere saa hyppige især udover Vaaren. Jeg talte ofte med ham efter Tillbagekomsten, oftere end før; det var som oftest de politiske Forholde hjemme, der beskjæftigede os; om Dem talte vi ogsaa meget; de Stridigheder, De laa i, interesserede mig, og hernede har vi kun ufuldstændig Anledning till at følge med. Fra hans Udflugt sydover var det især Sorento, der havde tilltalt ham; Beliggenheden lige ved Havet fandt han henrivende, og naar han led under Heden og Feberfornemmelserne og Sciroccoen, som just i de Dage hjemsøgte os, undslapp der ham hyppigt gjentagne og usædvanligt livlige Ytringer om hvor herligt det nu vilde være at kunne springe ud fra den høje Strand dernede ved Sorent, og faa sig et godt kjølende Bad. (Mærk dette!) –

Fredagen den 23d Marts saa jeg David i Foreningens Lokale; han havde tegnet sig som Deltager i et Gilde, vi om Aftenen skulde give for Etatsraad Bravo. Han syntes rask, men tog Medicin, og fortalte at han havde raadspurgt Dr: Erhard, der havde paalagt ham almindelig Forsigtighed i Diæt og givet ham nogle Draaber. Vor Samtale kom till at berøre adskillige alvorlige Gjenstande og just som jeg vilde gaa sagde han: «Det er sandt, jeg har idag faaet Brev fra Georg Brandes, han beder hilse Dem!» Jeg takkede og spurgte, idet jeg formodede at mit nye Digt var udkommet, om der ikke stod mere, hvortill han svarede med et bestemt nej. Under det følgende Ordskifte ytrede han Forundring over at jeg ikke personligt kjendte Dem, en Forundring, som var mig paafaldende, da jeg under vore tidligere Samtaler om Dem udtrykkeligt havde sagt, og desuden ved forskjellige Spørgsmaal noksom givet tillkjende, at noget

personligt Bekjendtskab ikke fandt Sted. Jeg lagde imidlertid ingen vedvarende Vægt herpaa; thi midt under den Vrimmel af Indtryk, man paa en Rejse modtager, slipper ens Erindring lett hvad den i Forbigaaende modtager, og David syntes idetheletaget endnu at staa midt inde i Rejseuroligheden. – Ved Gildet for Bravo var David ikke tillstede; det blev sagt at han var gaaet tillsengs. Lørdagen den 24d var der om Aftenen almindelig Sammenkomst med Konsert i den skandinaviske Forening. Kl: 8½ saa jeg David, der syntes oprømt og som nu med et Smil ytrede at der i Brevet stod meget mere end en Hilsen, men at han Dagen iforvejen havde været saa fortumlet i sit Hoved, at det ikke havde været ham muligt at kunne meddele mig noget deraf. Nu fik jeg en fuldstændig Meddelelse, saavidt jeg kan skjønne, fuldkommen korrekt, ialfald var den sammenhængende fra Ende till anden. Jeg bad ham naturligvis bringe Dem min bedste Takk og Hilsen, derpaa talte vi endel om min Bog, hvilken jeg lovede at laane ham næste Middag og spurgte ham i den Anledning, paa hvilken Sal han boede. Hertill svarede han: første Sal, og tillføjede at Musiken og Heden generede ham; han vilde gaa tillsengs. Strax efter hørte jeg af Kammerherre Wolfhagen at han var gaat hjem.

Gaarden, hvor David boede, er et Hjørnested. Den har Facade till Corso og en lang Sidebyggning ud till en trang Overskjæringsgade: via della croce. Denne Sidebyggning er uregelmæssig. Her boede David; ikke, som han havde sagt, paa 1ste, men paa 3die eller 4de Sal (hvilken af Delene er vanskeligt at sige med Bestemthed, da Gulvene i de forskjellige Værelser ikke ligger i Plan med hverandre). I Forhuset till Corso boer en fransk Oberst; en Skildvagt staar udenfor. Henimod Kl: 4 om Natten till Palmesøndag hørte Soldaten et tungt Fald inde i Strædet via della croce, han ser efter og finder et nøgent Menneske ligge livløs paa Brostenene. Det var David; Vinduet till hans Værelse stod aabent. Vagten gjorde naturligvis Anskrig og fik tillkaldt nogle Sygebærere fra det nærliggende store Hospital St: Giacomo, hvorhen han strax blev bragt.

Kand: Kierkegaard var den første, som erfarede det passerede, da han om Morgenen vilde forhøre sig om Davids Befindende; han fik Konsulen tillkaldt, denne forseglede den Afdødes Papirer og overgav disse tilligemed hans øvrige Effekter till hans Tante, Prindsesse Pignatelli.

Da David om Lørdagsaftenen Kl: 10 var kommen hjem, havde han af Tjenestepigen forlangt kogende Vand dels for at tage Fodbad, dels for at lave The. Da Pigen bragte ham Vandet havde David givet hende 1 Scudo (2 Rdlr); noget forundret havde hun spurgt, om han skulde flytte; hertill svarede han nej, idet han takkede og tillføjede at han intet videre behøvede. Derpaa var Pigen gaaet tillsengs. Ved Siden af Davids Dør boede en Lejetjener, som han undertiden benyttede; denne havde i Nattens Løb intet hørt. Om Morgenen fandtes Døren till Davids Værelse halvt aaben og Lyset endnu brændende. Fodbadet viste sig at være blevet benyttet; paa Thekanden fandtes en ganske ubetydelig Levning af en overordentlig stærk The, – efter Konsulens Ytring: sort som Kaffe; Resten af den store Kandes Indhold var forsvundet. En Spirituslampe, som David ellers benyttede, stod paa sin Plads; den havde efter Pigens Udsagn været i Ustand i flere Dage og desuden overflødig ved denne Lejlighed, da jo Vandet var bragt ham kogende. Spiritusflasken stod imidlertid paa Bordet og ved Siden af den et Vinglas, som bar Spor af at have været iskjænket Spiritus. Ved Sengen laa hans Skjorte og den Uldtrøje, han plejede at bære inderst. Begge vare endnu om Morgenen gjennemvaade af Sved. – Paa Davids Skrivebord laa to paabegyndte Breve. Begge ere øjensynlig stilede till hans Tante. Det ene begynder med at han har overbragt Kmh: Wolfhagen med flere navngivne Personer Indbydelsen till det bevidste Middagsmaaltid, men at han selv, paa Grund af Ildebefindende, ikke vilde kunne komme før Onsdagen. (Dette var ogsaa fuldkommen rigtigt; Invitationen var overbragt

om Lørdagsaftenen.) Men saa kommer nogle Linjer, øjensynligt skrevne længere ude paa Natten, hvilke dels ere utydelige, dels meningsløse. Bladets første Side, af Størrelse som nærværende Papir, var fuldskrevet, derpaa ere 2den og 3die Side oversprungne, og paa 4de fortsættes mere og mere forvirret; de sidste næsten ulæselige Ord ere «Jeg er død; jeg er i det yderste Vanvid» og istedetfor sit Navn, som Underskrift, har han skrevet «Jeg er gal!». – Det andet Brev, en liden Lapp, er øjensynligt skrevet mellem Begyndelsen og Afsluttningen af ovennævnte, og beregnet paa at skulle leveres till hans Tantes Tjener, som om Morgenen plejede at indfinde sig. Det omtaler i uklare Udtrykk den Ulykke, som er hændt ham; han beder at Lægen strax maa hentes; han er meget syg. Hans Forældre skal underrettes om alt, skaansomt, men uden Omsvøb. Ogsaa i denne Billet er den stigende Aandsforvirring kjendelig. Han ender med, at han ikke vil vække nogen af Husfolkene «for at de ikke, ved at undlade at komme ham till Hjælp, skulle blive medskyldige i det, som maa ske.» Begge Breve vare aabne. Sengen viste, at han havde ligget; paa Hovedpuden fandtes Spor af 2–3 store Bloddraaber, som efter en stærkt begyndende men igjen pludseligt standset Næsebløden.

Hvad er nu foregaaet deroppe i den forfærdelige Natt? – Noget overlagt Skridt kan der ikke være Tale om at han har begaaet. En Sindsforvirring, som den, der vidner ud af hver Linje i hine to Breve, lader sig ikke eftergjøre af noget Menneske, der har Fornuftens Brug. Den Sygdom, han var angreben af, var en gastrisk Feber, der under herværende klimatiske Forholde lett og med Hurtighed kan slaa sig paa Hjernen. Han havde i flere Dage kun levet af Kjødsuppe og The; sin Tillstand vilde han ikke vedgaa for nogen, ikke engang helt ud for Lægen; det oppirrede ham, naar man spurgte till hans Befindende. Ved Hjemkomsten om Aftenen har Sygdommen udviklet sig; den store Mængde stærk The har været ham skadelig, og hvis han nu dertil, febersyg som han var, har, i den Tanke at skaffe sig Søvn, drukket Spiritus, saa vil Sygdommens rivende Fremskridt ikke længere kunne forundre nogen. Men selv hans Feberfantasier har aabenbart ikke gaaet i Retning af at forkorte Livet; thi hans Hentydninger till «det, som maa ske», gjælder aabenbart hans Frygt for at Autoriteterne ville indsætte ham i en Daareanstalt uden at Husfolkene ville forhindre det. – Han er sprungen ud fuldkomment nøgen; saaledes springer man ud i et Bad. Han er endvidere, som De af det følgende skal se, sprungen ud med Hovedet foran. Heri mener jeg at vi øjner Traaden i hans forvildede Tankegang, og denne min Hypothese er fuldkommen bleven billiget saavel af Lægen, som af samtlige hans herværende Landsmænd. Uklare Erindringer fra Sorent og dets Bade har svævet for ham; Feberheden har ligesom fortæret ham, den overstrømmende Sved har været ham uudholdelig, Virkelighed og Erindringer har blandet sig sammen til et for ham, og saa er Ulykken skeet; – der var ingen som kunde hindre den.

Da den Afdøde ikke var Katholik, kunde Liget ikke forblive i St: Giacomo; hans Tante havde tabt al Fattning og havde desuden efter de her gjældende Love ikke Tilladelse til at henbringe den Døde till sin Bolig. Liget blev derfor Søndags Middag ført till den skandinaviske Forening, hvor en stadslæge, samt derpaa Dr: Erhard, i Politiets Nærværelse om Mandagen foretog Obduction for at faa Dødsaarsagen konstateret.

Jeg var tillstede. Faldet havde været øjeblikkeligt dræbende. Det øverste af Hovedskallen var knust og indtrykt, hvilket beviser at han er sprunget ud med Hovedet foran. Dette fremgaar yderligere deraf, at Ansigtet var blodigt som efter en stærk Skrabning nedefter, hvilken Skrabning aabenbart er fremkommet ved at han i Faldet har stødt mod Gesimsen af det nedenunder værende Vindu, og derved forklares tillige at han blev funden kastet over mod den modsatte Side af Gaden. Arme og Ben vare hele, men flere Ribben knækkede og Lungen itureven, hvorfor en betydelig Blodudstrømning havde fundet Sted. Kjendetegn paa en stærkt og hurtigt udvikklet Tyfus var tillstede, og Doktor Erhardt erklærede at den Afdøde, trods hans Spørgsmaal, har lagt forsætteligt Dølgsmaal paa hvor ilde det igrunden maa have staaet till med ham. Han tillføjede ogsaa, at om nogen havde været tillstede hos ham, saa kunde man vistnok have forhindret Dødsmaaden, men neppe den samme sørgelige Udgang paa naturlig Maade. Dette har været os en Trøst, ligesom vi ogsaa stadigt har gjentaget for hverandre at hans Læge end ikke et Øjeblik har fundet eller kunnet finde sig foranlediget till at tillraade noget extraordinært Tillsyn. Her gik desuden flere andre Landsmænd blandt os, tillsyneladende langt sygere end han, og, som før bemærket, vilde han paa ingen Maade taale at man yttrede nogen Bekymring for ham; hans Tante, i hvis Hus han daglig kom, faldt det heller ikke ind at skjænke hans Ildebefindende nogen særlig Oppmærksomhed.

Tirsdagen efter Dødsfaldet blev han begravet ude paa den venlige protestantiske Kirkegaard; saagodtsom samtlige fulgte, og vi afsluttede derude, paa en Maade end sædvanligt, vort Samliv for denne Vinter.

Jeg har nu fortalt Dem den hele ulykkelige Begivenhed, koldt, som en Indberetning; men saaledes kan jeg nu se tillbage paa den, naar det behøves, og saaledes antager jeg at De er bedst tjent med at modtage den.

De var meget ofte tillstede i Deres afdøde Vens Tanker under hans sidste Levedage. Jeg kjendte ham vistnok ikke tillbunds, men det saa jeg, at der var mange stille smukke Dybder i ham.

Hvor meget hans Forældre kjender af Sammenhængen, ved jeg ikke; De maa derfor være varsom med de Meddelelser, De her har faaet.

Sluttelig takker jeg Dem for de venlige Ord fra Dem, som ere mig meddelte. Jeg haaber og glæder mig till engang personligt at træffe Dem; staar det till mig at vælge mit fremtidige Oppholdssted, saa bliver det Kjøbenhavn; længere Nord vil jeg ikke.

Indlagte Billet tør jeg maaske bede Dem om velvilligt at tillstille Hr. Hegel. Kjender De Clemens Petersen, saa beder jeg Dem hilse og takke ham for hans Anmeldelse. «Fædrelandet» er det eneste danske Blad vi holder her. Skulde de øvrige Blade behandle min Bog, vilde jeg være Dem usigelig takknemmelig, dersom De, uden altfor megen Ulejlighed, vilde under Korsbaand og ufrankeret, som Aviser ialmindelighed, sende mig vedkommende Nummere, – eller ogsaa bede Hr. Hegel gjøre det; jeg har glemt at skrive derom i indlagte Billet. – Lev vel, og slaa tilltrænges i mange Maader oppe

Deres hengivne

Henrik Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 25. april 1866

Rom den 25de April 1866. –

Hr: Cancelliraad Hegel!

Hermed følger en Liste over de væsentligste Trykkfejl i min Bog; det skulde inderligt glæde mig om Afsættningen maatte blive en saadan, at den aabnede Lejlighed till at faa dem rettede i et nyt Opplag. Staar Bogsalget blot nogenlunde i Forhold till de mange Hilsener og Takksigelser, som jeg allerede har modtaget saavel fra Danmark som fra Norge, saa er der al Grund till at haabe det bedste. Hjertelig Takk for den modtagne Vexel tilligemed Oppgjøret; men jeg maa fremdeles forbeholde mig min Ret till indtill videre at betragte det halve Honorar som et Forskud; det ligger ikke i min Interesse, ligesaalidt som min Samvittighed tillader mig det, at paaføre Dem noget Tab ved vor første fælles Forretning. I de svenske Blade har jeg seet Digtet averteret men endnu ikke anmeldt; dog, det kommer vel. Sommeren tillbringer jeg i Sorent; men min Adresse er ligefuldt den gamle for det Tillfælde at der skulde være nogen Anledning till at tillskrive mig.

Deres med Højagtelse forbundne og hengivne

Henrik Ibsen

P. S. Trykk og Papir er meget smukt, men Bogen vilde formentlig have vundet i Udseende hvis Verskolonnerne havde staaet mere midt paa Siderne.

Til MICHAEL BIRKELAND, ROMA 4. og 5. mai 1866

Konvolutt

Hr: Rigsarkivar M Birkeland.

a Christiania

(Norvegia.)

Rom den 4de Mai 1866. –

Min kjære fortræffelige Ven!

Takk for begge dine Breve, hvoraf jeg modtog det sidste igaar. Nogen Ansøgning om Rejsestipendium har jeg ikke indleveret da Bjørnson for nogen Tid siden i et Brev ytrede at han vilde gjøre det for mig; hvorvidt det er skeet, ved jeg ikke; men hvis Storthinget bevilger Gage, saa kan jeg ikke vente noget fornyet Stipendium, og bevilges ikke Gagen, saa er min Gjerning i Norge afsluttet og jeg anser det da ikke for Rett og billigt at begjære noget fra den Kant. Jeg skal aldrig glemme hvad I brave Karle har virket for mig! Till Kongen henvendte jeg mig direkte i et Andragende indlagt i Brev till Statsminister Sibbern under 16de April; Svar har jeg naturligvis ikke modtaget; et Brev bruger 10–11 Dage herfra til Stokholm. Paa Vers kunde jeg ikke skrive, men jeg tror der var Kraft i det alligevel, og forøvrigt bad jeg Sibbern anvende sin Indflydelse. Bjørnson har sagt mig at han har bearbejdet Storthingsmændene for mig; tal med ham og sørg for at hans Iver ikke svækkes derved at der fremkommer kgl: Proposition. Om min indenlandske Rejse skal jeg under alle Omstændigheder sende Indberetning. Hils de gode Venner, Bachke, Botten-Hansen og Løkke; kommer jeg engang tillbage, skal jeg vide at takke jer bedre. Jeg havde ikke ventet at min Bog skulde blive saa godt modtaget; fra Danmark har jeg i den Anledning modtaget mangfoldige Hilsener, Lykønskninger og Takksigelser, tilldels fra fremragende Folk, som Etatsraad Krieger, Conferentsraad David, Fru Heiberg o. s. v. – Indbydelser og lignende har jeg ogsaa faaet, og det er jo godt, thi maaske blir Kjøbenhavn mit Hjem for Fremtiden. Gjør mig den store Tjeneste at sende mig alle de Nummere

af de forskjellige norske Blade, (undtagen Morgenbladet), som du kan overkomme, og som indeholde Anmeldelser af mit Digt; send dem ufrankeret og under Korsbaand som Aviser ialmindelighed, jeg faar dem da for en Bagatel. Sig ogsaa Hansen at vi med Længsel venter om han bevilger vor Ansøgning om Nyhedsbladet; det svenske er allerede kommet. Her er vidunderligt eventyrligt dejligt. Jeg har en Arbejdsstyrke og en Kraft, saa jeg kunde slaa Bjørne ihjæl. Mit Digt gik jeg og kjæmpede med i Tankerne i et Aar før det formede sig klart; men da jeg havde det, skrev jeg fra Morgen til Aften og fuldførte det i mindre end tre Maaneder. Om Rom er det umuligt at skrive, især naar man, som jeg, kjender det ud og ind. Det meste af Pavestaten har jeg till forskjellige Tider gjennemvandret tillfods med Skræppen paa Ryggen. Røvervæsenet er ikke saa farligt som man forestiller sig hjemme. – «Julian» oppgiver jeg ikke, skjønt jeg ser at Hauch har behandlet samme Emne. – Du siger at de Lærde bryder sine Hoveder med «quantum satis». Det var dog mare i min Tid godt Latin; – men rigtignok Doktorlatin. Enhver Mediciner vil kunne opplyse at det er en staaende Formel paa Recepter naar der af et Stof ordineres ikke en vis Vægtdel, men saameget som fornødent er, eller en tillstrækkelig Mængde. Derfor er det ogsaa Doktoren, som i Digtet først bruger Udtrykket og det er Erindringen herom, som bringer Brand till at gjentage det. Hvorvidt «caritas» er et klassisk Udtrykk, ved jeg ikke; men i det moderne katholske Latin bruges det for (i Modsættning till «amor» = den jordiske Kjærlighed) at betegne den himmelske, med Indbegreb af Barmhjertighed; saaledes ogsaa paa Italiensk: carità. – Tag tilltakke med dette usammenhængende Brev, som det er, og vær saa god at sørge for at indlagte Billetter kommer Vedkommende ihænde. Hils din Kone samt alle andre, hvis Venskab og gode Mening du ved jeg sætter Pris paa. Hvad mit indre Menneske angaar, saa tror jeg det i visse Punkter er meget forandret; men jeg tror alligevel at jeg er mere mig selv nu end nogensinde før. – Udvortes taget er jeg bleven mager, hvilket jeg skal godtgjøre ved et Photografi, naar Fladager rejser hjem til Sommeren. –

5te Mai.

Saa langt var jeg igaar kommen, da jeg ganske uventet modtog Brev fra den fortræffelige Mand, Statsminister Sibbern, dateret 25de April, hvori han melder mig at han samme Dag har modtaget min Skrivelse, strax forelagt Kongen Ansøgningen og af ham modtaget Befaling til endnu samme Aften at tilstille Kirkedep: Andragendet till Indstilling; dette, skriver han, er allerede skeet og han iler med at underrette mig herom; – det er rask Expedition! – Det skader vist ikke om det blir bekjendt at ogsaa Kongen saaledes har paa en Maade taget Initiativet. – Jeg ser gjerne at du takker Statsraad Stang ; senere skal jeg selv tillskrive ham. – «Kongs-Emnerne» er oversatt paa Tydsk og udkommer formodentlig med det første; de tre første Akter ere forelæste for en literær Kreds i Dresden og modtagne med særdeles Bifald; Udtrykkene hvori dette er mig meddelt ere imidlertid altfor velvillige og varme till at jeg vil citere dem. – Lev vel og bring gjentagne Hilsener till alle gode Venner fra din hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Nyt Brev fra Sibbern, hvori han melder at Andragendet er ankommet og bliver expederet tilbage samme Aften. – Min Skrivelse till Kongen er naturligvis ikke indrettet till at offentliggjøres; dog jeg haaber at det heller ikke skeer. Sørg herfor.

Din

H. I.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, ROMA 5. mai 1866

Konvolutt

Till

Digteren Bjørnstjerne Bjørnson.

Christiania

Rom den 5te Mai 1866. –

Kjære Bjørnson!

Idag kun nogle faa Ord; det for mig afgjørende, som nu forhandles hjemme, levner mig hverken Sindsro till at skrive eller till andet. Men jeg skylder baade Dig og mig selv at erklære, at jeg ingen Andel har i, og ingen Foranledning har givet till, de Skridt, som Birkeland og Flere af Velvilje for mig har foretaget. Jeg ved ikke, men jeg haaber, at det er skeet efter Aftale med Dig, og, hvis saa ikke er, da beder jeg Dig, ikke heri at se noget Tegn paa fra min Side at holde flere Veje aabne paa engang. Den Taktik kan jeg forsikkre Dig at jeg er kommen udover. Birkeland har tillskrevet mig to Breve; først et hvori han raader mig till at henvende mig direkte till Kongen med Ansøgning, samt till at indgive Andragende om Rejsestipendium; dernest et andet Brev, hvori han melder mig at han m. F. har indgivet Ansøgning for mig, da han af min Taushed sluttede, at jeg selv intet havde foretaget. Paa disse Breve svarer jeg nemlig først idag. Rejsestipendium har jeg ikke søgt om, da denne Sag jo var lagt i dine Hænder. Till Kongen skrev jeg i Convolut till Statsminister Sibbern der uopholdeligt meddelte mig at Kongen endnu samme Dag havde expederet Befaling till Christiania om Fremsættelse af kgl: Proposition, og i et nyt Brev, Dagen efter meldte Sibbern mig at Regjeringsindstilling fra Chr: var indløben og at den vilde blive underskreven af Kongen samme Aften. Dette er hvad der er passeret, og som jeg skylder Dig Regnskab for, da jeg ikke ved paa hvilken Fod Du staar med Vedkommende i denne Sag. – Nu et andet Anliggende, som jeg skriver om i dyb Diskretion till Dig allene. Birkeland berører løseligt i sit sidste Brev at der skal være kommet noget ivejen mellem Dig og Dunker. Jeg vil inderligt ønske, at det intet har at betyde; men skulde det komme till et Brudd, da forlanger jeg, at Du skal stole paa mig. Du erindrer, at man for to Aar siden forsøgte paa at benytte mig for at tvinge Dig, og jeg har derfor Rett till at forudsætte Muligheden af at sligt kan gjentage sig. Jeg erklærer dig derfor, at jeg anser mig moralsk forpligtet till ikke under noget Forhold at indlade mig med Theatret og hvad dertill hører, saalænge det ikke skeer med dit Minde og overensstemmende med dine Ønsker. Denne Erklæring, som naturligvis foreløbig er given till Dig allene, giver jeg Dig fuld Rett till at gjøre offentlig Brug af hvis jeg nogensinde skulde handle uoverensstemmende med hvad jeg her har udtalt. Naa, forresten haaber jeg at det hele ordner sig paa bedste Maade. Det vilde naturligvis gjøre mig ondt at maatte støde Dunker, der har vist mig saamegen virkelig Velvilje og Venlighed. – Havde det været Tid dertill vilde jeg have bedet Dig om at formaa gamle Rektor Holmbo till enten med en Avisartikel eller paa anden Maade at virke for min Sag; hans Ord har megen Vægt i Storthinget. Forresten synes jeg at Udsigterne, saavidt jeg kan skjønne, er lyse; Takk for al din Utrættelighed! Med dit Blad gaar det jo fortræffeligt; Bætzmann kommer rimeligvis till i Sommer at besørge en Bogkasse herned till Foreningen; skulde Du ved den Lejlighed ville forære os et Expl: af det udkomne og siden betænke os for Fremtiden, saa glædede Du alle herværende og kommende Skandinaver. – Hils din Kone og dine Smaagutter fra mig og mine, og lev forresten hjerteligt vel.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Hils endelig min Svigermoder, saafremt hun er ankommen og Du træffer hende.

H. I.

Til BERNHARD DUNKER, ROMA 5. mai 1866

Konvolutt

Hr: Regjeringsadvokat Dunker.

Christiania.

Rom den 5te Mai 1866.

Kjære Hr: Advokat Dunker!

Jeg skulde forlængesiden have aflagt Dem min hjerteligste Takk for de to med kort Mellemrum modtagne Breve saavelsom for de deri indesluttede ubeskriveligt velkomne Vexler. Jeg gjør det da nu, idet jeg forresten indskyder mig under Deres Overbærelse, som jeg i lignende Tillfælde desværre allerede forhen har sat paa Prøve.

Fotografier af Kejserbuster sender jeg med Fladager, som rejser om en Maaned eller 6 Uger. Men der findes ikke meget af dette Slags, som duer; thi som bekjendt stod Skulpturen i Kejserperioden temmelig lavt (med Undtagelse af et kort Tidsrum omkring

Hadrian); og saa righoldig Capitoliets Samling af deslige Buster end er, saa fotograferes der kun lidet deraf, da det meste, i kunstnerisk Henseende, ikke hæver sig stort over det middelmaadige; dog gives der naturligvis Undtagelser. Et smukt Alexanderhoved skal jeg se at skaffe. Af August, Tiberius, Nero, Vespasian, Titus, Antonin o.fl: findes her gode Billeder, forresten ere i Regelen de kvindelige Hoveder fra Kejsertiden bedre udførte end de mandlige. Dersom jeg vidste, hvad De af Fotografier af Skulpturværker forøvrigt har, saa skulde jeg sørge for at faa Deres Samling kompletteret. Ønsker De dette, da vær saa god ved Lejlighed at underrette mig om hvorvidt De navnlig har følgende Værker: Laokoonsgruppen og Apollo di Belvedere, Faunen af Praxiteles (i Bracchio nuovo); Athleten (Skraberen) af Myron (sammesteds); Demosthenes’s, Augusts og Minervas Statuer samt Nilgruppen og Karyatiden (alt sammesteds); Tibers siddende Statue i Galleria Chiaromonte, Herkulestorsoen og Niobetorsoen; Ariadne (liggende) i Sala delle Statue; Antinousstatuen i Sala rotonda; Diskuskasteren og Krigeren (Diomedes?) i Sala della biga; altsammen af Vatikanets Samling. Endvidere: den dansende Faun i Villa Borghese; den døende Gallier i Villa Ludovisi; Fægteren samt Agrippina den ældres siddende Statue og Marcellus’s do do – alt paa Capitolium og endelig Sophoklesstatuen i Lateranet. Disse ere Perlerne blandt Oldtidens Kunstlevninger her; men jeg vil ikke tillraade at kjøbe dem strax, da de bortdragne Englændre og andre Rejsende fra ivinter har medtaget de bedste Fotografiexemplarer og kun ladet Vraggodset tillbage; udover Sommeren ere Fotograferne imidlertid igjen forsynede og for 1 fr. Stykket faar man gode Billeder af tillstrækkelig Størrelse. – Jeg gaar i Uro og Spænding for mine Anliggender, som nu ere i Storthingets Hænder, men Afgjørelsens Time maa vel snart slaa. Endnu engang, min varmeste Takk for alt hvad De saa ufortrødent har virket for mig, og jeg beder Dem være forvisset om at Erindringen herom aldrig kan eller skal udslettes hos

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til HARALD THAULOW, ROMA 16. mai 1866

Rom den 16de Mai 1866.

Kjære Hr. Apotheker Thaulov!

Min hjerteligste og varmeste Takk for Telegrammet! Jeg takker Dem baade fordi det bragte mig en glædelig Efterretning og fordi jeg deri tror at turde se et Vidnesbyrd om min nye Bog ikke har svækket Velvilje for mig. Dette trenger at bede om Deres Raad og Bi i følgende Anliggende: Jeg har Underretning om at «Kongs-Emnerne» er blevet oversat paa Tydsk og formentlig snart vil udkomme. Hvis jeg nu turde haabe at De godhedsfuldt vilde anvende Deres vistnok udbredte literære Bekjendtskab i Tydskland till at fremme ovennævnte Foretagende, saa vilde jeg være Dem i højeste Grad forbunden. Saavidt jeg ved, behandler Robert Prutz i sit Tidsskrift fra og till den skandinaviske Literaturs Frembringelser, men neppe uden Impuls udenfra. Hvorledes en saadan till Fordel for mig paa bedste Maade skulde kunne gives ved jeg ikke, men dersom noget kunde udrettes, saa beder Deres velvillige Raad og Bistand er en Selvfølge at jeg med den Glæde vilde betale Omkostninge saafremt De vilde, i Forbindelse med anbefalende Skrivelse, sende till Anmeldelse de af mine Bøger, som De dertill maatte finde passende, og forøvrigt orientere Vedkommende med Hensyn till min literære Virksomhed overhovedet. En Hr. Heinr: Helm i Leipzig, og vistnok flere, har ogsaa bidraget till at udbrede Kjendskab til den skandinaviske Literatur nærmere Detail i disse Anliggender der jeg ikke.

Det er vistnok et stærkt Stykke at henvende sig till Dem, højstærede Hr. Thaulov, med en slig Anmodning, men jeg ved at De har et varmt Hjerte som Faa hos os, og jeg ved derfor ogsaa at jeg ikke har henvendt mig forgjæves till Dem, saafremt De tror at noget virkelig kan udrettes paa den antydede Vej. Jeg beder Dem ifald ikke vredes, og at modtage min gjentagne inderlige og opprigtige Tak for det modtagne Telegram.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 21. mai 1866

Rom den 21de Mai 1866.

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

Idag havde jeg den særdeles Glæde at modtage Deres Brev af 12te dennes og skynder mig herved at faa det besvaret før Postens Afgang.

Intet kunde være mig mere kjærkomment end at erfare Behovet af et nyt Opplag af mit Digt. Jeg haaber at Correctøren sørger for saavel at de paapegede Trykfejl rettes, som at ingen nye indsniger sig. Det tillbudte Honorar modtager jeg med megen Takknemmelighed.

Maaske turde jeg ogsaa dennegang anmode Dem om at erholde Beløbet i Vexel paa Paris. Derhos beder jeg Dem om af Honorarets Sum at fradrage 5 Rdlr: og lade dette Beløb indbetale paa «Fædrelandets» Contor till Redaktør Grimms Enke og Børn, dog uden at nævne mit Navn.

Af modtagne Telegrammer erfarer jeg at Storthinget har bevilget den af Regjeringen for mig forlangte Gage, 400 Spd aarlig. Da jeg endvidere af de norske Blade ser at Videnskabsselskabet i Throndhjem har bevilget mig 100 Sp og jeg desuden hernede er forsynet med Penge, saa behøver jeg ikke for Øjeblikket at gjøre Brug af Deres velvillige Tillbud om Forskud, et Tillbud som jeg beder Dem være forvisset om at jeg ligefuldt med Varme og Opprigtighed paaskjønner og hvorfor jeg beder Dem modtage min hjerteligste Takksigelse. Derimod tillader jeg mig at anmode Dem om, af 2den Udgave af «Brand» at lade 3 Expl: for min Regning smukt indbinde og afsende, de 2 till Stokholm till Statsminister Sibbern og det 3die till Statsraad Stang i Christiania. Det ene af de till Sibbern sendte Expl: er bestemt till Kongen, som i denne Tid har taget sig af min Sag med megen Varme. Udstyret forøvrigt overlader jeg till Deres eget Valg og skal en af de nærmeste Postdage tillade mig at fremsende et Par smaa Skrivelser, som jeg ønsker at faa ledsage Bøgerne med.

Hvilket Arbejde jeg først tager fat paa skal jeg i den nærmeste Fremtid kunne meddele Dem. Jeg føler mere og mere Lyst till for Alvor at give mig i Kast med «Kejser Julian», som jeg har tænkt paa i to Aar; at Sujettet er behandlet af Hauch kan naturligvis ikke afholde mig da jeg er forvisset om at min Oppfattning i et og alt vil blive grundforskjellig fra hans. Hauchs Digt agter jeg af den Grund forøvrigt ikke at læse. Forøvrigt mere herom senere!

Jeg beder Dem hilse Clemens Petersen, Brandes og Chr: Richardt. Fra de to Sidstnævnte har jeg modtaget Breve og jeg turde maaske anmode Dem om ved Lejlighed at underrette Hr. Richardt om at jeg skal sende ham et Bidrag till den paatænkte Samling, men at det næppe kommer till at fylde et Ark.

Pastor Helvegs Anmeldelse imødeser jeg med spændt Forventning. Fra Norge er det mig meldt at V. Lyng (Stipendiat i Philosofi) arbejder paa en større Afhandling over Digtet, bestemt till Opptagelse i Professor Hamiltons nye nordiske Tidsskrift.

Idet jeg takker Dem for al Deres Venlighed ønsker og haaber jeg at Foretagendet med det nye Opplag maa løbe lykkeligt af og tegner mig

Deres ærbødige og hengivne

Henrik Ibsen.

Til MAGDALENE THORESEN, ROMA 28. mai 1866

Rom 28/5. 66. –

Min kjære Svigermoder!

Indlagte Bagatell skulde have været fremme till 3die Juni, men det er ikke at tænke paa; Du faar tage baade dette og vore Lykønskninger bagefter. Tillykke ogsaa med Ankomsten till Chr-a; vi har i Morgenbladet forgjæves spejdet efter at se Dig anmeldt. – Den fortræffelige Mand Hegel betaler mig et meget godt Honorar for anden Udgave af min Bog og tillbyder mig Forskud paa kommende Arbejder, som jeg dog nu lykkeligvis ikke behøver at modtage. Chr. Richardt skriver mig till at Du formentlig har en Fortælling færdig; gid Du nu deroppe maa faa Fred og Sundhed og Sindsro till flere. Mange Hilsener fra os alle! Paa Fredag rejser vi till et Par Maaneders Sommeropphold i Frascati i Albanerbjergene, hvorhen senere beror paa Krigsudsigterne. Lev vel allesammen! Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG SIBBERN, ROMA 2. juni 1866

Rom den 2den Juni 1866. –

Til Hans Excellence, Hr: Statsminister Sibbern.

Med dyb Taknemmelighed vover jeg herved at fremsende disse Linjer for i Ærbødighed at udtale for Deres Excellense min Erkjendelse af hvor meget jeg, med Hensyn til min i Storthinget lykkeligt afgjorte Sag, skylder Deres Excellences formaaende og velvillige Bistand. Det er mig sagt fra Christiania, hvad jeg forøvrigt paa Forhaand kunde vide, at den hurtige Expedition fra Stokholm havde paa mange af Storthingsrepræsentanterne frembragt et for mig særdeles gunstigt Indtryk.

Ikke mindre varmt paaskjønner jeg den Godhed og Bevaagenhed Deres Excellence mod mig har lagt for Dagen gjennem de to strax efter hinanden modtagne Skrivelser.

Naar disse Taksigelseslinjer, trods Pligt og Skyldighed, først nu fremkommer, saa sker det fordi jeg gjerne vilde tillade mig ærbødigst at oversende Deres Excellence et Exemplar af andet Oplag af min nye Bog, hvorhos jeg vover at andrage om at det andet medfølgende Exemplar maa blive beordret afgivet til Hs: M. Kongens Privatbibliothek som et ringe Udtryk for min underdanige Taknemmelighed.

Min Fremtid er nu sikkret og jeg kan uforstyrret virke for mit Kald; men i hvor høj Grad jeg skylder Deres Excellence dette lykkelige Udfald, skal jeg aldrig glemme.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til LARS HANSEN, FRASCATI 6. juni 1866

Frascati den 6te Juni 1866. –

Kjære Hr: Hansen!

Takk for Deres venlige Skrivelse, som jeg modtog igaar. Det var mig særdeles kjært at erfare at Forlæggerne og Redaktionen af «Illustreret Nyhedsblad» har indgaaet paa Bestyrelsens Anmodning om at maatte erholde Bladet gratis till Foreningen mod at betale Postportoen. En lignende Underrettning haaber jeg at vi snart tør forvente angaaende «Illustreret Tidende» i Kjøbenhavn.

Naturligvis maa Bladet bestilles fra Aarets Begyndelse, da det er bestemt till at indbindes og da flere af de større Afhandlinger begynder i første Halvaar og fortsættes i det andet.

De bemærker i Forbigaaende at Hr: Lorenz har yttret at Bladet burde afsiges da Foreningen har Aviser nok, men at han vil sammenkalde et Bestyrelsesmøde i denne Anledning.

Hertill svarer jeg at Hr. Lorenz, som han visst selv vil indsé, endnu er for ny i Rom till at kunne have nogensomhelst begrundet Formening om Tillstrækkeligheden eller Utillstrækkeligheden af Foreningens Avisforsyning. De Aviser, der haves, ere politiske; men os andre interesserer det tillige at kunne følge med de skandinaviske Kunst- og Literaturforholde. Derfor har Bestyrelsen besluttet at anskaffe de illustrerede Tidender.

Noget Bestyrelsesmøde hverken kan eller skal sammenkaldes i denne Anledning; thi Sagen er allerede paa lovformelig Maade afgjort i en tidligere Samling, hvilket jeg beder Dem opplyse Hr. Lorenz om og forøvrigt henvise ham till Forhandlingsprotokollen samt till Koncepterne till Deres Breve betræffende dette Anliggende.

Endvidere beder jeg Dem anmode Bestyrelsen om strax at paalægge den konstituerede Bibliothekar at koncipere en Takkskrivelse till «Illustreret Nyhedsblads» rette Vedkommende og forelægge denne Skrivelse (hvori Bladet, som oven nævnt, bestilles fra 1ste Januar d. A) till Bestyrelsens Approbation og Underskrift, hvorefter den uopholdelig bliver at expedere med Posten.

Anvisning paa Portobeløbet vil kunne faaes af Professor Caspari; hvis ikke, saa af mig.

Det gjør mig ondt at Deres Fod endnu holder Dem fast i Rom. Deres Værelse staar smukt indrettet og venter Dem her; Værtsfolkene forhører sig jævnlig efter Dem og vi længes efter at se Dem herude. Luften er vidunderligt forfriskende; dvæl ikke længere end højst nødvendigt inde i Staden!

Ser De Giuseppe, saa vær saa god at sige ham at min Adresse er paa Konsulatkontoret fejlagtigt oppgivet via di corso; den rette Adresse er: «Casa Graziosi, primo piano.»

Jeg beder Dem tillige godhedsfuldt at formelde Etatsraad Bravo min ærbødigste og forbindtligste Kompliment, samt at hilse de øvrige Skandinaver.

Skulde Deres Upasselighed hindre Dem i at skrive angaaende Avissagen, saa har jeg intet imod at De tillstiller Bestyrelsen dette Brev. – Lev vel og velkommen snart. Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, FRASCATI 9. juni 1866

Frascati den 9de Juni 1866.

Kjære Hr. Cancelliraad Hegel.

Mangfoldig Takk for de tillsendte Anmeldelser! Helvegs Bog har jeg læst med megen Interesse; den berigtiger adskilligt, hvori de fleste Kritikere have fejlet. Brandes beder jeg Dem hilse. Expl: af 2det Opplag af «Brand» har jeg ogsaa med Fornøjelse modtaget.

Indlagt sender jeg de to Breve, som jeg nævnte i min Skrivelse af 21de f. M.; er de indbundne Expl: færdige, saa bedes de afsendte som tidligere omskrevet: 1 med Brevet til Chr-a og 2 med Brevet till Stokholm.

Min Adresse er fremdeles den samme. Jeg lever herude mellem Bjergene, ser intet till Aviser og ved intet af hvad der foregaar udenom. Men her er vidunderligt dejligt. Lev vel!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

P. S.

Bjørnson forlader rimeligvis Theatret till Sommeren.

Om Helvegs Bog maa jeg dog i Sandhedens Navn sige, at det ikke egentlig forholder sig, som der forudsat, at det netop skulde være S. Kierkegaard, der nærmest havde staaet for mig som Stoff eller lignende; Sagen er at Fremstillingen af et Liv der har Ideforholdets Gjennemførelse till Sigtepunkt, vil altid komme till paa visse Punkter at falde sammen med S. Kierkegaards.

H. I.

Til NIELS RAVNKILDE, FRASCATI 18. juni 1866

Konvolutt

All’ illustrissimo Maestro

Il Signore Nicolo Ravnkilde.

Indirizz: all Cav: J. Bravo,

Consigliere di Stato di Danimarca,

Console di Svezia & Norvegia.

Roma.

Kjære Ravnkilde!

Indlagte er formentlig tillstrækkeligt. Har jeg nølet forlænge, saaledes at Dit Brev alt er afgaaet saa send mit bagefter for min Regning.

Frascati 18/6. 66.

Din

Henrik Ibsen.

Til PAUL BOTTEN-HANSEN, FRASCATI 22. juli 1866

Konvolutt

Herr Universitetsbibliothekar

P. Botten-Hansen

Frascati den 22de Juli 1866. –

Min kjære Ven!

Først og fremst har jeg at overbringe Dig samtlige romerske Skandinaveres forbindtligste og hjerteligste Takk for dit fortræffelige Blad, som vi længe og med Længsel har ventet paa, og som nu er begyndt at ankomme. Fotografier af nordiske Kunstneres Arbejder samt af hvad der forøvrigt kan skjønnes brugbart for Bladet skal med tillhørende Texter eller ialfald korte Opplysninger blive Dig tillsendt saasnart noget saadant maatte være forhaanden; fortiden befinder de fleste færdige Sager sig i Stokholm og vil derfra, om ønskes, lettere kunne erholdes.

Dernæst har jeg paa Embedsvegne, som Medlem af den skandinaviske Forenings Bestyrelse, at bede Dig med Velvilje antage Dig indlagte Ansøgning, først naturligvis at indlevere den og siden, naar den, som jeg antager, kommer till din Erklæring, da at forsyne den med en saa god Anbefaling, som din Samvittighed paa nogen Maade tillader. Om Formen er den rette og brugelige, ved jeg ikke; er den det ikke, da faar baade Du og Departementet holde os saadant tillgode og ligefuldt fremme Sagen efter bedste Evne.

Den i Ansøgningen bebudede Fortegnelse medfølger allerede her, hvorved maaske en Del unødvendigt Skriveri frem og tillbage kan undgaaes. En af dine Assistenter, Herr Fr: Bætzmann har ivinter i et Brev till Konsul Bravo tillbudt sig at være vor Forening nyttig med i Kristiania at presse Boghandlerne for milde Gaver till Bedste for herværende boghungrende Landsmænd og han vil vist ogsaa i denne Sag, under dit Overtillsyn, fremme Udvalget og saaledes spare Dig det væsentlige og egentlige Arbejde, hvilket vel kan behøves, da jeg jo nok kan skjønne at din Tid er i høj Grad opptaget. – Jeg ser forresten at Storthinget har bevilget Dig en ny Assistent. Gratulerer! –

Min Kone beder hilse Dig og din Frue paa det bedste. Vi lever særdeles vel og har naturligvis forladt Rom i disse hede Sommermaaneder da Sciroccoen blæser forpestende over Campagnen. Her ude i Frascati, oppe i Albanerbjergene lever vi nu; vi bor i et gammelt Adelspalads, Palazzo Gratiosi, glimrende og billigt. Frascati ligger nedenfor det gamle Tusculum, hvor, som Du ved, Cicero havde sin prægtige Villa og hvorfra han skrev sine tusculanske Breve; Ruinerne af Villaen staar endnu; hans lille Theater, formodentlig det samme Locale som han kalder sin Schola, og hvor han brugte at holde Foredrag for en udvalgt Kreds af Gjester, staar næsten ubeskadiget. At sidde heroppe en Aftenstund er ubeskriveligt dejligt; 2000 Fod over Havet, Udsigt langt ud over Middelhavet, Campagnen og Rom; hele det bjergfulde Sabinerland med Appeninerne ligger mod Øst, og mod Syd højner sig Volskerbjergene paa Grændsen af det neapolitanske. Fra Vinduerne i mit Arbejdsværelse ser jeg i det yderste Fjerne Mons Soracte isoleret og dejligt stigende opp over den umaadelige Slette; – kort, hvor Du vender Dig er det som om Du saa udover den Slagmark hvor Verdenshistorien har leveret sin Hovedtræfning. – Nu skal jeg snart till at skrive for Alvor; jeg gaar endnu og tager Ryggtag med Stoffet, men jeg ved at jeg snart skal have Bæstet under mig, og saa glider det øvrige af sig selv. – Takk for al god Hjælp i Gagesagen. Hils alle gode Venner. Takk Løkke specielt for hans kjærkomne Brev, som jeg endnu ikke har besvaret, og bed ham efter Løfte sende mig sin Gramatik med første Lejlighed. Naar jeg vender tillbage, ved jeg ikke. Jeg er allerede kjendt og jeg føler mig hjemlig her; men hjem maa jeg dog engang. For min Gage kan jeg leve hernede, thi her er billigt i høj Grad og Klimaet bekommer os alle vel. –

Der var meget endnu jeg vilde skrive om, men jeg maa skynde mig da der imorgen gaar Lejlighed till Rom; at lide paa Posten herude gaar nemlig ikke an. – Kjære Ven, skriv tillbage og gjør det snart; det vilde glæde mig ubeskriveligt at høre direkte fra Dig. Takk for Din Anmeldelse af «Brand»; sig mig, hvad kan det komme af at den endnu ikke er anmeldt i det svenske Aftonblad; jeg har adskilligt paa min Samvittighed ligeover for de gode Svensker hernede og kan ikke vide om Fortielsen skulde skrive sig fra noget sligt; at jeg har faaet Digtergage er hellerikke med et Ord berørt dersteds. – Din Familje er nu vel anseeligt forøget; lad mig det vide og lev tilligemed dine og alle andre gode fælles Venner hjerteligt vel. Betænk mig fra og till med nogle Linjer.

Din hengivne

Henrik Ibsen

Manuscriptet till «Brand» har jeg gjemt till dig da Du vel endnu samler paa rare og kuriøse Sager.

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSDEPARTEMENTET, ROMA 24. juli 1866

Konvolutt

Til Den kongelige norske Regjerings Departement for Kirke- og Undervisningsvæsenet i Christiania.

Rom d. 24. Juli 1866.

Undertegnede Bestyrelse for den skandinaviske Forening i Rom ansøger herved det høje Departement om, at det maa tillades og paalægges Bibliothekaren ved det norske Universitetsbibliothek at lade udtage til Brug for den herværende skandinaviske Forening saadanne Doubletter af Bibliothekets Bogsamling, som han maatte finde at kunne være nyttige for de Skandinaver i forskjellige Livsstillinger, der paa kortere eller længere Tid opholde sig hersteds.

Det herværende Bibliothek bestaar for Tiden af omtrent 6000 Bind, hovedsageligt indsamlede ved Gaver fra Forlæggere, Forfattere og Andre, da Foreningens Midler ikke tillade at foretage større Bogkjøb.

Saafremt dette Andragende bevilliges, ville naturligviis Bøgernes Forsendelsesomkostninger blive betalte af Foreningen, ligesom i saa Fald en Liste, saavel over hvad Foreningen af norsk Litteratur ejer, som over de Slags Værker, der særligt tiltrænges og ønskes, vil blive Universitetsbibliothekets rette Vedkommende tilstillet til Veiledning ved Udvalget.

Antallet af tilrejsende Skandinaver, ogsaa, og maaskee særligt, for Norges Vedkommende, voxer for hvert Aar, og Savnet af litterære Hjælpemidler er her i mangfoldige Tilfælde saare føleligt.

Da den skandinaviske Forening i Rom er en af de respektive Stater understøttet Indretning, og da undertegnede Bestyrelse tror at vide, at lignende Andragender fra flere Skoler i Norge ere med Velvilje imødekomne af det høje Departement, saa grunder man herpaa Haabet om, at Departementet vil finde sig beføjet til ogsaa at komme de herværende norske Kunstnere og Videnskabsmænd samt andre nordiske Rejsende imøde paa lignede Maade.

I Bestyrelsen for den skandinaviske Forening i Rom:

Henrik Ibsen. | Aug. Lorenz. | J. Bravo

Til FREDERIK HEGEL, FRASCATI 22. og 24. august 1866

Konvolutt

Herr Cancelliraad Hegel.

Copenaghen.

Danimarca.

Frascati den 22de August 1866.

Hr. Cancelliraad Hegel!

Deres venlige Skrivelse af 5te August har jeg havt den Glæde at modtage og formoder at i dette Øjeblik er 3die Oplag allerede i Boghandelen. Jeg beder Dem være forvisset om at jeg baade nu og i Fremtiden vil vide at paaskjønne i hvilken væsentlig Grad dette heldige Resultat maa tillskrives den Omstændighed at min Bog er sat i Forbindelse med Deres med Rette højt agtede Navn og jeg vil blot ønske at vor fremtidige literære Forbindelse maa blot nogenlunde yde Dem samme Tillfredsstillelse som den har ydet mig.

Jeg har været forsømmelig nok till ikke endnu at have erkjendt Modtagelsen af Honoraret for andet Oplag, hvilket i Juni Maaned kom mig ihænde i Vexel paa 400 frcs, og hvorfor jeg herved forbindtligst takker.

Forhaabentlig har ogsaa 3die Oplag gjennemgaaet en omhyggelig Korrektur. – At en saa stor Del af Explrene er afsat i Danmark bestyrker mig end mere i den Mening, der længe har staaet klart for mig, at det er i Kjøbenhavn at vor fælles literære nordiske Virksomhed maa koncentreres.

For Øjeblikket er jeg i Tvivl om hvorvidt mit nye Arbejde bliver færdigt till Høsten. Men jeg har et Forslag at gjøre, nemlig om De ikke skulde være villig till som Julebog at udgive «Kjærlighedens Komedie.» Den udkom ved Nytaar 1862–63 som Nytaarsgave for Illustr. Nyhedsblads Abonnenter og er neppe meget kjendt i Danmark. Bogen kan betragtes som en Forløber for «Brand» og i Danmark vil den finde sit Publikum. Sproget maatte renses, adskilligt rettes, m. m, ligesom den nye Udgave maatte ledsages af et Par Forord. Jeg har et Expl: hernede, som jeg i gjennemseet og rettet Stand skal sende Dem saafremt De med Deres bedre Indsigt i Forholdene tror at kunne indgaa paa Forslaget og hvorom jeg maaske med det snareste tør forvente nogle Linjer fra Dem. –

Jeg haaber at mit Brev fra Midten af Juni med indlagte Skrivelser till Statsminister Sibbern i Stokholm og Statsraad Stang i Kristiania er fremkommet og at de indbundne Expl: er nævnte Herrer tillsendte. Jeg har imidlertid intet hørt fra nogen af dem. Af de norske Aviser erfarer jeg at Regjeringen, foruden min Gage, har af Stipendiefondet for Udenlandsrejser bevilget mig 350 Spdlr (uagtet jeg ingen Ansøgning har indgivet), saa at jeg till næste Sommer muligens foretager en Udflugt till Grækenland.

Jeg husker ikke om jeg tidligere har bedet Dem hilse og takke Brandes for hans varme og venlige Kritik. Jeg ser at han har faaet Rejsestipendium; det skulde meget glæde mig om vi kunde mødes etsteds hernede; men han har vel andre Planer.

24de August.

Jeg har taget «Kjærlighedens Komedie» for mig, har gjennemlæst den paany og er bleven fuldt bestyrket i min Tro paa at den med Fordel kan udgives igjen. Jeg er begyndt at rette og forandre i Bogen ligesom jeg har Forordene udarbejdede i Tanken, men overlader naturligvis Afgjørelsen till Dem uden paa nogen Maade at ville søge at indvirke paa Deres Besluttning. Kun vil jeg bemærke at jeg i et Nummer af Illustr. Nyhedsblad ser en Artikkel hvori det blandt andet heder at Red: har erfaret at anseede Danske, som for nylig har gjort sig bekjendte med Bogen, har udtalt sin Forundring over at den ikke er bleven udbredt i Danmark. Indlagte Billet bedes godhedsfuldt tillstillet Hr. Grieg, hvis Adresse i Kjøbenhavn ikke vides. – Idet jeg med det første forventer nogle Linjer fra Dem tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD GRIEG, FRASCATI 24. august 1866

Konvolutt

Till

Komponisten Hr. Edvard Grieg.

Bergen.

Frascati den 24de August 66.

Kjære Grieg!

Forhaabentlig har De nu for længe siden modtaget Svar fra Bjørnson. Deres Brev var temmelig gammelt da det kom mig ihænde herude; men jeg skrev strax till Bjørnson, og omendskjønt jeg maa befrygte at mit Brev først traf ham i Stokholm, saa har han dog nu havt Betænkningstid nok. Uvissheden af hans egen fremtidige Stilling ved Theatret har sikkert været Grunden till hans Taushed.

Men hvordan end Udfaldet bliver, saa har De ingen Rett till at sige at det er Deres hele Fremtid det her gjælder. Nej, kjære Grieg, Deres Fremtid er dog noget mere og bedre end Kapelmesterposten, det vilde være utaknemmeligt af Dem, at skatte de Evner, De har faaet, efter en saa liden Maalestok men jeg skjønner jo nok hvorledes De igrunden mener det.

At jeg kort men godt har talt Deres Sag og sagt Bjørnson hvad De er, beder jeg Dem være forvisset om. Nu antager jeg at Theaterstriden snart jævner sig, og da haaber jeg ogsaa at erfare Deres Ansættelse. Bær intet Nag till Bjørnson; jeg er viss paa at han ikke er imod Dem. Skriv ham endnu engang till hvis det behøves; sig ham at han skal lade Dem faa Posten; sig ham at De har Rett till den; gjør ham ansvarlig, hvis han vægrer sig; og virker det altsammen ikke, saa skal De i Deres musikalske Gjærning vise hvor daarligt man har handlet og da vil det hele kun dreje sig om en Oppsættelse af Tidspunktet, intet videre. Blot ikke forknytt; det har De hverken Aarsag eller Rett till at være. – Lev vel; min Kone beder mig hilse, og tag ligeledes mange Hilsener fra Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, FRASCATI 20. september 1866

Fuldmagt.

Herved bemyndiges Herr kgl: Fuldmægtig Johan Herman Thoresen till paa mine Vegne at hæve og kvittere for det mig ved kgl: Resolution af 28de Juli d. A. tillstaaede Rejsestipendium, stort 350 Spdlr.

Frascati den 20de September 1866.

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 5. oktober 1866

Rom den 5te October 1866.

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

Vedlagt har jeg den Fornøjelse at oversende det gjennemseede og rettede Expl: af «Kjærlighedens Komedie», som jeg ikke vovede at betro till Postvæsenet ude i Bjergene, og som af den Grund først nu fremkommer. Nøjagtig Korrektur forventes; de mulig forekommende Inkonsekventser bedes rettede. De tillbudte Betingelser modtager jeg med Takknemmelighed; Opplagets Størrelse er altsaa overladt till Dem; skulde De, for at formindske Risicoen vilde dele dette i to mindre Opplag, har jeg naturligvis intet imod at betragte begge som et Opplag, altsaa uden at gjøre Fordring paa fornyet Honorar. Anmærkningerne ved Navneoverskrifterne ønsker jeg for Udseendets Skyld trykte under Navnene, ligesom i den norske Udgave. – 1ste Opplag solgte jeg till «Ill: Nyhedsblad» for at tjene som Nytaarsgave for dets Abonnenter og tillod dets daværende Ejer at tage nogle Separataftryk; det er disse som er i Boghandelen. Jeg har tillskrevet en af mine Venner i Christiania, Universitetsbibliothekar P. Botten-Hansen for overensstemmende med Deres Ønske at faa Hr. Dybvad till at inddrage nævnte Expl: samt underrette Dem om Udfaldet, hvorom der ingen Tvivl kan være, da jeg kjender Vedkommende og den norske Udgave vel omtrent er værdiløs og desuden forhaanden i kun faa Expl: – At oppebie Underrettning er derfor neppe fornødent; i værste Fald skal jeg naturligvis indløse de resterende Expl: af Bogen; men dette vil visselig ikke blive forlangt. Forordene till 2den Udgave skal jeg sende om nogle Dage; de bliver korte, en halv eller hel Side omtrent. – Det gjør mig meget ondt ikke at kunne holde mit Løfte om Bidrag till

Chr: Richardts Julegave; thi vistnok har jeg adskillige Sager liggende, men ikke efter mit Skjøn af saadant Værd at det gaar an dermed at møde frem ved en saadan Anledning; i en større Samling af egne Arbejder kan det derimod engang nok medtages. Jeg beder Dem hilse ham paa det venligste og forøvrigt fremføre min Undskyldning og Takk for hans hædrende Tillbud. Ligeledes har jeg at takke Dem selv for den i Brev af 12te Sept: indlagte Vexel, 400 fr. – Honoraret for «Kjærlighedens Komedie» beder jeg Dem om, naar Tiden kommer, ikke at sende mig, men lade det henstaa indtill næste Sommer, eller en anden Tid, da jeg hernede nødigt vil indehave flere Penge, end jeg bruger. – En Bøn har jeg imidlertid till Dem, nemlig, dersom det kan ske uden altfor stor Ulejlighed, at De vilde gjøre Udlægg till samt besørge kjøbt for mig en Lotteriseddel (enten en hel, to halve eller 4 fjerdedels) i Kjøbenhavns Klasselotteri; jeg har just intet Haab om at vinde, men der er dog deri en Spænding, som jeg synes om. Tillgiv at jeg vover at anmode Dem herom! – Mit Portræt skal det være mig en Ære og en Glæde at sende Dem, saasnart jeg faar et, som duer noget; turde jeg haabe paa Gjengjæld fra Deres Side, skulde det være mig særdeles kjært. – Till Clemens Petersen sender jeg snart nogle Linjer. – Gjennem Dr: Salomonsen har jeg havt den Glæde at modtage de to pragtfulde og smukke Expl: af 3die Opplag af Brand; det er jo en fuldstændig Pragtudgave, som jeg inderligt ønsker maa finde Afsættning! – Nærværende Pakke frankerer jeg kun till Grænsen, og beder Dem derfor at føre mig Resten af Portobeløbet i Regning. – Som sagt, om nogle Dage skal De modtage Forordene og yderligere nogle Linjer fra

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. De Interpunktionsfejl, som ikke maatte være rettede i medfølgende Expl: anbefales till Korrektørens Oppmærksomhed. Ligeledes bedes Sætteren gjort oppmærksom paa at Verslinjerne trykkes med smaa Begyndelsesbogstaver – ligesom i Brand – naturligvis undtagen efter Punktum, ved Substantiver, o. s. v – hvilket følger af sig selv. –

Til MICHAEL BIRKELAND, ROMA 5. oktober 1866

Rom den 5te October 1866. –

Kjære Ven!

Først og fremst maa jeg tillskrive Dig og, som jeg tror jeg har Grund till, takke Dig for det modtagne fornyede Stipendium. Min Svoger skriver at det er mig bevilget ifølge en af ham indleveret Ansøgning; men da Du i et tidligere Brev har antydet at der burde søges om 750 Sp for mig, og da dette Beløb netop udkommer ved at lægge min Gage og Stipendiet sammen, og da Du endvidre har vist Dig forøvrigt saa virksom for mig, saa tør jeg antage at Du, (og maaske andre gode Mænd) ogsaa i denne Sag har staaet bagved. Altsaa, som sagt, hjertelig Takk! Statsraad Stang har jeg ogsaa i Sommer tillskrevet et Takkebrev.

Men nu en anden Sag, som Du maa klare for mig. Hegel vil udgive et nyt Opplag af «Kjærlighedens Komedie», gjennemseet og rettet. Jeg faar herfor et Honorar, for hvilket jeg till Sommeren agter at rejse till Paris og derefter till Grækenland. Men hans Betingelse er, at de resterende Expl: af 1ste Opplag trækkes ud af Boghandelen. Disse kan ikke være mange. Jeg solgte, som Du ved, i sin Tid Digtets 1ste Opl: for at tjene Nyhedsbladets Abonnenter till Nytaarsgave og tillod Jonas Lie dengang at tage nogle overkomplette Aftryk, hvoraf Dybwad formentlig nu er Indehaver. Tal nu till ham (eller andre Vedkommende) med al din overbevisende Kraft, tag andre med Dig om det skulde behøves! Forestill ham, at den norske Udgave er saagodtsom værdiløs, hvilket han visst har erfaret; sig ham at dette er en stor Sag for en landflygtig Poet; gjør ham oppmærksom paa at han ved at gjøre de resterende Expl: i Makulatur, vil, ved at forhandle den nye rettede Udgave, ikke lide noget Tab men bevise mig en stor Tjeneste. Juridisk taget maatte jeg kunne holde mig till Jonas Lie, der vel maa kunne skjønne at han for det latterlig ussle Honorar ingen Rett har udenfor den, at forsyne Nyhedsbladets daværende Abonnenter. Men dette vilde kræve Tid og Tiden er her kostbar, naar Bogen, som bestemt, skal være færdig og oppsendt till Norge i November. Tag Backe, Løkke, Botten-Hansen, Sars, Daae o. s. v med Dig, gaa i Prosession till Vedkommende og slipp ham ikke før Sagen er klaret! Saasnart dette er skeet beder jeg Dig med et Par Ord at underrette Hegel om Udfaldet; han venter paa denne Efterrettning for at paabegynde Trykningen. Men hold Affæren forresten hemmeligt for Bjørnson og andre; jeg frygter ellers, mellem os sagt, Kontramanøvrer. Kjære Birkeland, Du ser jeg trækker Vexler paa Din Tid og dit Venskab; men dette er en stor, meget stor Sag, for mig; strander den, saa gaar min græske Rejse i Vasken! – Lad ikke Hegel vente længere end aller-højst nødvendigt; det gjennemseede og rettede Expl: har han alt faaet. – Takk Løkke gjentagende for hans Brev og bed ham om ved første Lejlighed at huske Gramatikken.

Vi har levet i Bjergene isommer og kom tillbage først i October. Gaar alt vel bliver min Kone i Sorrent næste Sommer mens jeg drager ud. Intet nyt herfra; men megen Uro og Forventning. Kejserinden af Mexico er ankommen hertill og er gaaet fra Forstanden; Fremmedlegionen er rykket ind og det siges at Franskmændene skal bort inden Jul. – Bryder Revolutionen løs, agter vi at proviantere os godt for nogle Dage og lukke os inde indtill det værste er over; de Pavelige vil ikke gjøre lang Modstand. – Hils din Kone og forøvrigt alle fælles Bekjendte. – Jeg venter et godt Udfald af denne Mission, som jeg haaber Du tillgiver at jeg bebyrder Dig med. Lev hjertelig vel saalænge og vær baade hilset og takket af

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 2. november 1866

Rom den 2den November 1866.–

Kjære Hr. Cancelliraad Hegel!

Det var mig isandhed en højst behagelig Overraskelse gjennem Deres venlige Skrivelse af 17de f. M. at erfare Behovet af et 4de Opplag af «Brand»; at et saadant i den nærmeste Fremtid skulde tilltrænges, oversteg mine Forventninger, og den væsentlige Andel i dette skjeldne Held, der skyldes Dem, skal jeg stedse med Erkjendtlighed bevare i min Erindring. – Honoraret, hvorfor jeg paa Forhaand aflægger Dem min bedste Takk, anmoder jeg om at maatte lade henstaa hos Dem indtill engang udover Vaaren eller en anden Tid, hvorom jeg da nærmere skal skrive.

At Udgivelsen af 2den Udgave af «Kjærlighedens Komedie» under disse Omstændigheder udsættes, saaledes som i Deres Brev antydet, indtill næste Foraar, finder jeg naturligvis ganske i sin Orden, og beder Dem forøvrigt at raade med de Sager fuldkommen som De selv vil.

Jeg er i Ordets virkelige Betydning bedrøvet over ikke at kunne levere Bidrag till Richardts Samling; men naar jeg, tilltrods for den hædrende Oppfordring der er bleven rettet till mig, ikke ser mig istand till i dette Stykke at indløse mit Ord, saa maa De tro at det sker efter modent Overlægg. Jeg anmoder Dem om at hilse Richardt paa det varmeste fra mig, og beder baade Dem og ham ikke at lægge mig noget tillast i denne Sag, der jo igrunden geraader mig selv mest till Skade.

For de belovede nye Arbejder af Dunker, Dietrichson og Listov er jeg Dem særdeles taknemmelig; det sidste glæder jeg mig især till. Nu vilde jeg blot ønske at Deres Virken for at gjenopprette vor fordums dansk-norske Fælleslitteratur ogsaa maa bære pekuniære Frugter; at De engang, naar Enhedstanken klarere er trængt igjennem, vil høste Fremtidens hele Anerkjendelse er godt nok, men ikke tilstrækkeligt!

For det modtagne Fotografiportræt er jeg Dem hjertelig forbunden; indlagt sender jeg Dem mit, saa godt som jeg for Øjeblikket har det, men udbeder mig Tilladelse till senere at sende et andet.

Af Deres Brev ser jeg at der hersker en liden Misforstaaelse angaaende et af mig omskrevet paatænkt Arbejde. Dette kommer nemlig ikke till at handle om Chr. IVdes Ungdom; men Stoffet er taget fra den Tid. Hvorvidt dette Arbejde forøvrigt bliver det første jeg kommer till at fuldføre, ved jeg endnu ikke med Bestemthed. Jeg har endnu et Par andre Sujetter i Tankerne; men just denne Spredthed i min Interesse viser at intet af dem endnu er tillstrækkelig modnet; dog føler jeg med Sikkerhed at dette snart vil ske og haaber udover Vaaren at kunde tillstille Dem det færdige Manuscript.

Fra Statsminister Sibbern, og gjennem ham fra Kong Carl, har jeg nu modtaget et særdeles venligt Brev. Sibbern har været fraværende fra Stokholm, og har derfor først i forrige Maaned modtaget Bøgerne.

Hjertelig Takk fordi De har villet paatage Dem Ulejligheden med min Lotteriseddel! Gid det blot stod i min Magt i Gjerning at vise min Erkjendtlighed for al Deres Velvilje!

Till Sluttning en lidt ubehagelig Sag. Som De vil erindre anmodede jeg Dem i sin Tid om af Honoraret for 1ste Opplag af «Brand» at afholde 50 Rdlr. till Bjørnsons Disposition. Sammenhængen var denne: For et Par Aar siden laante Deres herboende Landsmand N. Ravnkilde en Sum Penge af daværende Konsulatsekretær, Student Bætzmann fra Norge, hvilken Sum, ifølge Aftalen, skulde tillbagebetales terminvis efter Student Bs Tillbagekomst till Norge. Da det imidlertid faldt baade vanskeligt og bekosteligt hersteds at kjøbe Vexler betalbare i Christiania, saa anmodede R. mig om at meddele ham en Anvisning paa en eller anden deroppe, paa hvilken Anmodning jeg gik ind og erholdt det tillsvarende Beløb udbetalt. Jeg sendte Anvisningen till Bjørnson, hvem jeg formodede stadigt korresponderende med Dem og bad ham snarest muligt indbetale Pengene till Hr. Bætzmann. Jeg antog saaledes den hele Sag ordnet indtill jeg for nogle Maaneder siden af et Brev fra nævnte Student B. till Ravnkilde erfarer at han ikke har modtaget Beløbet. De Forespørgsler, som jeg derefter gjentagende Gange rettede till Bjørnson har jeg ikke faaet besvarede med fyldestgjørende Klarhed, og da Student B. nu for nogle Dage siden i et nyt Brev siger at Bjørnson, da han sidste Gang krævedes, yttrede at han havde forlagt Anvisningen, eller at denne var ham frakommen, saa har jeg for at undgaa videre Vanskeligheder udbetalt Beløbet kontant till Ravnkilde hersteds, og beder nu Dem om den Opplysning, som jeg forgjæves har søgt at erholde af Bjørnson. Spørgsmaalet er blott: Har Bjørnson hævet ovennævnte 50 Rdler – eller henstaar Summen fremdeles hos Dem? I sidste Fald erklærer jeg den udstedte Anvisning for ugyldig for det Tillfælde at den fra nu af skulde blive præsenteret; i første Fald har naturligvis Bjørnson paa en mig ubekjendt Maade anvendt Pengene i min Interesse og vil nok i sin Tid opplyse mig herom. Da vor fælles Ven, Bjørnson, sætter stor Pris paa at betragtes som en særdeles paalidelig Kommissionær, saa beder jeg Dem at lade denne Sag blive mellem os og navnlig ikke berøre den for ham da jeg ved at han, hvad enten Pengene ere hævede eller ikke, vil ærgre sig over Affæren. –

Angaaende Restopplaget af den norske Udgave af «Kjærlighedens Komedie» vil De forhaabentlig snart faa tillfredsstillende Svar enten gjennem P. Botten-Hansen eller en anden af mine Venner, Rigsarkivar Birkeland, hvem jeg ligeledes har tillskrevet i samme Anledning. Forordene skal jeg senere sende Dem; de volder mig adskilligt Hovedbrud, thi de bør hverken indeholde formeget eller for lidt. – Dr: Salomonsen har forhaabentlig overbragt min Hilsen. Professor Clausens Ankomst imødeser jeg med megen Længsel; her er fortiden yderst faa Skandinaver i Rom; Forholdene hersteds er jo heller ikke indbydende og den nærmeste Fremtid lover just ingen Forbedring i saa Henseende. – Med de hjerteligste Hilsener tegner jeg mig som

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN TØNSBERG, ROMA 11. november 1866

Konvolutt

Herr Generalkonsul Tønsberg.

Ridder af Dannebrog og fl: O:

Adr: Bredgade No 14.

Copenaghen.

Danimarca.

Rom den 11te November 1866.–

Herr Generalkonsul Tønsberg!

Deres meget ærede og forbindtlige Skrivelse, som jeg igaar modtog, skynder jeg mig, ifølge Deres Ønske, at besvare, idet jeg desværre maa erklære det for en Umulighed at kunne levere noget Bidrag till den paatænkte Julebog. Et større forestaaende Arbejde opptager alle mine Tanker og al min Tid, hvorfor jeg ogsaa tilltrods for mit tidligere givne Tillsagn saavel till Cancelliraad Hegel som till Digteren Chr: Richardt ikke ser mig istand till at assistere ved et i Danmark paatænkt lignende Foretagende. Min Ven Bjørnsons Anmodninger om Bidrag till «Norsk Folkeblad» har jeg af samme Grund ligesaalidt kunnet efterkomme. De ser altsaa at det er den tvingende Nødvendighed, som volder at jeg ikke kan modtage Deres ærede Tillbud.

Den unge norske Forfatter Chr: Janson kommer rimeligvis om nogle Dage hertill fra Neapel. Han har, som De ved, allerede vundet et hæderligt Navn ved sin Bog i Landsmaal, og hvis han ikke allerede er blandt de Bidragydende, kunde han maaske levere noget. Forudsat at De ønsker det, og ikke foretrækker selv at tillskrive ham, skal jeg med Fornøjelse henvende mig till ham paa Deres Vegne, De behage blot med et Par Ord at underrette mig herom.

Det har gjort mig meget ondt af Deres Brev at erfare at Deres Helbred fortiden ikke er den bedste. Jeg havde af Aviserne seet at De havde erholdt Tjenesteledighed for at foretage en Udenlandsrejse, men troede at det egentlig gjaldt en Fornøjelsestour og havde allerede saa halvt om halvt tænkt mig Muligheden af at faa see Dem hernede. – Idet jeg ønsker Dem en snarlig Bedring og en behagelig Vinter tegner jeg mig –

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, [ROMA] [17. november 1866]

Kjære Bjørnson!

Indlagt i mit officielle Svar maa jeg tillskrive Dig nogle Linjer og takke Dig for dit sidste Brev, som jeg endnu ikke har besvaret. Korrespondancen havde rigtignok taget en saadan Vending at en hurtig Expedition fra min Side skulde synes nødvendig; men jeg har forudsatt at Du i vort lille Sammenstød ikke har seet andet eller mere end noget Forbigaaende – og min Misstemning var jo heller ikke direkte rettet mod Dig. Nej, kjære velsignede Bjørnson – jeg ved med Visshed at der aldrig vil kunne komme det imellem os, som isandhed skal kunne skille mit Sind fra Dig og hvad Dit er. Men at det maatte være mig et ubeskrivelig bittert Budskab at modtage, vil Du indrømme mig. Jeg har ikke hylet over Tabet af Møblement og deslige, men at vide mine private Breve, Papirer, Udkast o.s.v i hvilkesomhelst Menneskers Hænder, det var mig en i højeste Grad fortrædelig Tanke, for ikke at tale om Tabet af mangt der havde en anden Værdi end Taxationssummen. Man har ikke sagt Dig Sandhed naar man har berettet Dig at Auktionen blev holdt fordi jeg ikke havde oppgivet mit Oppholdssted; den blev holdt fordi Nandrup, lige fra min Afrejse, blev paa Dunkers Kontor affærdiget paa en afvisende og irriterende Maade, som jeg ikke nøjere skal detaljere. Men lad forresten den hele Affære være glemt! – Hils Dunker fra mig (jeg haaber at Forholdet er godt) og sig ham at jeg efter Løfte skal sende ham nogle gode Fotografier. Sig ham tillige at det lille røde Stykke, som jeg ivaar sendte ham, har jeg taget fra Ciceros nylig udgravede Villa i Tusculum.

Takk for dit gode Tillbud om at skrive noget i dit Blad; skriver jeg noget af det Slags hernede, skal jeg sende Dig det; der har i Nyhedsbladet staaet noget om Roms Paladser eller sligt; jeg har ingen Andel i Autorskabet eller nogen Befattning dermed. – Du vilde gjøre Foreningen en stor Glæde om Du fra Nytaar forærede os et Expl: af dit Blad, Postportoen blev naturligvis betalt herfra. Skriv mig till om denne Sag, da den vil have Indflydelse paa Generalforsamlingens Bladbestillinger till Jul for det kommende Aar. Din nye Fortælling imødeser jeg med Længsel. – Hils din Kone fra os, ligesaa min Svigermoder, fra hvem jeg ikke har hørt et Ord siden hendes Ankomst till Norge. Træffer Du min Svigerinde Marie, saa bed hende ikke i Breve till min Kone at berøre Auktion eller slige Grejer hvilket jeg ved vilde gjøre hende meget ondt; jeg haaber at skulle faa alt opprettet igjen. – Nu er Du vel enestaaende i Styrelsen af Theatret; men tror Du det tjener Dig i Længden? Ja, slutt ikke heraf at jeg attraar nogen Befattning med de Sager, – tvertimod! Om et Aar eller to tænker jeg at vende nordover, men neppe længere end till Kjøbenhavn; kan jeg saa fra og till gjøre en Sommerrejse i Norge, mener jeg at det er det raadeligste Arrangement. – Et Par Ord privat om Oppførelsen af Brand 4de Akt. Jeg skulde meget have ønsket i dit Brev at have faaet et Fingerpeg betræffende Din Mening derom; da jeg ikke det har faaet, har jeg sat mit Svar saaledes at Du kan gjøre og lade hvad Du vil; jeg er forvisset om at Du ordner det paa det Bedste.

Hjertelig Hilsen, og tillskriv mig saasnart Du kan.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. For at faa Ende paa den Bætzmannske Affære har jeg tillbagebetalt Ravnkilde Beløbet kontant. – Den Sag er altsaa oppgjort. –

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 23. november 1866

Konvolutt

Herr Cancelliraad Hegel

Kjøbenhavn.

Rom den 23de Novbr: 1866. –

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

For at tjene en fælles Landsmand hernede har jeg taget mig den Frihed at udstede en Anvisning paa Dem, stor halvtredsindstyve Rdlr:, som jeg beder Dem bevise mig den Godhed at honorere. Jeg ledsager Anvisningen med disse Linjer for at opplyse om, at endskjønt Summen er den samme, som den i mit sidste Brev omskrevne (og denne Anvisning ligeledes udstedt i N. Ravnkildes Interesse) – saa har denne Affære intet at bestille med den af mig tidligere omskrevne. – Jeg sender Dem i Hast mine hjerteligste Hilsener og tegner mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 23. november 1866

Herr Cancelliraad Hegel i Kjøbenhavn.

Imod denne Anvisning ville De godhedsfuldt behage for min Regning at udbetale till Hr: Chr E. Hornemann i Kjøbenhavn 50 (halvtredsindstyve) Rdlr. –

Rom den 23de November 1866. –

Henrik Ibsen

Til DEN SKANDINAVISKE FORENING I ROMA, ROMA 10. desember 1866

Til Bestyrelsen for den skandinaviske Forening i Rom.

Undertegnede tillade sig at anmelde nedenstaaende til Forhandling paa førstkommende Generalforsamling:

Da der blandt Medlemmerne er yttret Misfornøjelse med at en for Foreningens Regning anskaffet protestantisk Calender, affattet i det tydske Sprog, for Aaret 1867, er udlagt i Læsesalen, saa tillade vi os at begjære Generalforsamlingens Afstemning over hvorvidt nævnte Calender bør forblive udlagt i Salen eller indtages i Foreningens Bibliothek. –

Rom den 10de December 1866. –

Henrik Ibsen.

J. la Cour.

Til CHRISTIAN TØNSBERG, ROMA 15. desember 1866

Kjære Hr. Generalkonsul!

Samtidigt med disse Linjer sender Janson Dem det forlangte Manuscript, som jeg haaber De vil være tillfreds med. Mit Fotografi, saa godt som jeg for Tiden har det, er det mig en Ære at oversende og skulde det være mig særdeles kjært om De vilde gjøre Gjengjæld i saa Henseende. Albumsbladet skal jeg med Fornøjelse sende ved en senere Lejlighed. Idet jeg ønsker Dem en glad og behagelig Jul tegner jeg mig

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Rom 15/12. 66.

I Hast!

1867

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 5. januar 1867

Rom den 5te Januar 1867. –

Kjære Hr. Cancelliraad Hegel!

Herved har jeg den Fornøjelse at sende Dem Forordene till «Kjærl: Kom:» . De faa Linjer har voldt mig mere Hovedbrud end hele Digtet, jeg har omskrevet dem utallige Gange og blev tillsidst staaende ved den første Redaktion. Er De ikke fornøjet med Fortalen, saa kan den gjerne for mig udelades, men da maatte der sørges for at et af de udbredte Blade omtrent udtalte hvad jeg i Forordene har sagt for at orientere danske Læsere; helst ønskede jeg dog at mine Linjer kom ind foran i Bogen; men hermed faar De raade ganske som De vil.

Et glædeligt Nytaar ønsker jeg af ganske Hjerte Dem og Deres ærede Familje, og griber Anledningen till at aflægge Dem min bedste Takk for den værdifulde Bogsending jeg gjennem den Brunske Familje modtog fra Dem. Bøgerne har jeg allesammen læst med Interesse. Den Modenhed der er kommen ind i Dietrichsons Skribentvirksomhed har i høj Grad glædet og overrasket mig; man læser hans Bog med virkelig Fornøjelse og jeg tror at kunne spaa den en stor Udbredelse ogsaa i Norge. Ogsaa Listovs Ordsamling har jeg med Glæde gjennemlæst, mest fordi jeg ser at en meget stor Mængde af de saakaldte nynorske Ordformer gjenfindes i danske Dialekter og at det altsaa kun er Opptagelsen i Skriftsproget, som er ny. – Jeg ved ikke om De læser de norske Aviser; hvis saa er vil De have bemærket at der i dem, navnlig i Morgenbl: Nyhedsbl: og Aftenbl: har udviklet sig en hel Literatur over «Brand». Det bedste der fra norsk Side er skrevet om Digtet er efter min Mening Artiklerne i Morgenbl: for 1ste og 4de December; deres Forfatter er mig ubekjendt. Clemens Petersen beder jeg Dem hilse fra mig; jeg vil efter Pligt og Skyldighed med det snareste tillskrive ham. – Om Restbeholdningen af «Kjerl: Kom;» har jeg intet hørt; men da Ejeren er min gamle gode Ven, saa anser jeg den Sag i Orden. –

Endelig maa jeg fortælle Dem at mit nye Arbejde er i fuld Gang og vil, om intet tillstøder, være færdigt tidligt paa Sommeren. Det bliver et stort dramatisk Digt, hvis Hovedfigur er en af den norske Almues halv mythiske og eventyrlige Personer fra den nyere Tid. Det bliver uden nogen Lighed med «Brand», uden direkte Polemik o. s. v. – Jeg har længe havt Stoffet i Tankerne; nu er hele Planen udarbejdet og nedskrevet og første Akt paabegyndt. Det voxer under Behandlingen og jeg er viss paa at De vil blive tillfreds med det. Forresten beder jeg at dette maa blive holdt hemmeligt indtill vidre. –

Med en opprigtig Takk for det forløbne Aar og gjentagne gode Ønsker for det nye tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIE KIERULFF, ROMA 29. januar 1867

Paa egne og min Kones Vegne takker jeg ærbødigst for Indbydelsen, og skulle vi begge have den Fornøjelse at indfinde os

Henrik Ibsen

Til CARL BERLING, ROMA 9. februar 1867

Rom d. 9 Feb 1867

Høivelbaarne Hr. Kammerherre!

Idet Bestyrelsen for den skandinaviske Forening i Rom erkjender Modtagelsen af Deres venlige Skrivelse af 26 f. M., iler den til med at udtale Foreningens og sin egen varmeste Paaskjønnelse for Opfyldelsen af det af Deres Høivelbaarenhed under Deres korte Ophold her i Sluttningen af f. A. givne Løfte om et portofrit tilsendt Exemplar af Berlingske polit: og Avertissements-Tidende. Den danske Presse var hidentil paa Grund af Foreningens indskrænkede Midler temmelig mangelfuldt repræsenteret, og De har derfor ved den af Dem viste Gavmildhed bidraget meget til at afskjedige et Savn, der føltes af Mange blandt Foreningens Medlemmer.– Idet vi derfor bede Hr. Kammerherren modtage Forsikkringen om vor oprigtige Paaskjønnelse heraf, skulle vi ikke undlade at fremhæve en Omstendighed, som bidrager væsentligt til, at man høster dobbel Nytte af Deres ærede Blad. Siden Modtagelsen af den første Sending er der nemlig hver Dag indtruffen 1 Nummer af Berl.Tid.– en meget hensigtsmæssig Foranstaltning, som har vunden almindelig Anerkjendelse i Foreningen, da det er en Selvfølge, at man langtfra kan læse et Dagblad med den udeelte Interesse og Opmærksomhed, naar man faaer 3 Numere 2 Gange om Ugen, som naar man daglig faaer 1.

Idet vi bede Hr. Kammerherren fremdeles at bevare Deres Velvillie og Interesse for den skandinaviske Forening, modtage De Forsikkringen om vor ærbødigste Høiagtelse.

Henrik Ibsen

J. Bravo.

Til NIELS RAVNKILDE, ROMA 4. mars 1867

Konvolutt

All Illmo Signore

Il Maestro N: Ravnkilde.

Via di Ripetta, No 39.

Roma.

Kjære Ven!

Du sagde igaar at Du kunde afsee nogle Penge i disse Dage. Jeg huskede ikke da at jeg havde Huslejen at betale. – Kan Du uden at det generer Dig, saa vær saa god at levere det till Kustodekonen.

venskabeligst

Henrik Ibsen.

Rom d: 4de Marts 1867. –

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 8. mars 1867

Rom den 8de Marts 1867.

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

Idag tillskriver jeg Dem nærmest for at faa de to indlagte Billetter besørgede. Goldschmidt har, uagtet jeg ikke kjender ham personlig, sendt mig et overordentlig smukt og hjerteligt Brev.

For det modtagne Aarsregnskab takker jeg i alle Henseender. Jeg har deri forgjæves søgt forskjellige Poster, navnlig Udgifterne till de tre Pragtexemplarer till Stockholm og Christiania; jeg tillader mig heri at se et nyt Udtryk for den store Liberalitet, som De forøvrigt i saa mange Henseender har bevist mig, og takker Dem forbindtligst derfor.

De to Nummere af «Ill: Tidende» har jeg faaet og er Dem meget forbunden for den havte Ulejlighed. Men hvem er Biografen? Ingen af de herværende Danske kjender ham. Den Mangel paa Takt, hvormed han behandler uvedkommende private Forhold, gjør at jeg snarest skulde antage ham for en Normand, men det kan han dog neppe være. Forresten er jo hans Bedømmelse i mange Henseender velvillig og meget anerkjendende. Flere Ukorrektheder findes dog, f. Ex i hans Omtale af Statsraad Riddervolds Forhold till Bevilgelsen af min Digtergage. Urigtigt er det ogsaa at jeg har gjort et grundigt Studium af Hejne; – jeg har kun en Gang gjennemlæst et Bind af hans Rejsebillede og hans «Buch der Lieder». Det samme gjælder om Kierkegaard, af hvem jeg kun har læst lidet og forstaaet endnu mindre. – Det skulde forøvrigt interessere mig at vide, hvem Manden er.

I mit nye dramatiske Digt er jeg nu fremskreden till Midten af 2den Handling (det bliver i fem) og saavidt jeg paa Forhaand kan beregne omkring 250 Sider stort. Hvis De ønsker det, vil jeg allerede i Juli kunne sende Dem Manuscriptet.

Jeg erfarer gjennem Ravnkilde at min Anvisning paa 100 Rdlr. er præsenteret og honoreret. Turde jeg bede Dem vise mig den Velvilje engang i indeværende Maaned at sende mig en Vexel for Restbeløbet af Honoraret for 4de Opplag af Brand? – Lotterispekulationen har jo havt en god Begyndelse. Maatte den blot ikke volde Dem formegen Ulejlighed!

Anmeldelsen af Listovs «Ordsamling» i «Fædrelandet» undertegnet A. L. har jeg læst gjentagende Gange med stor Fornøjelse. Den er uden Tvivl det fortræffeligste og rigtigste, der endnu er skrevet om de nyere norske Sprogforholde. Skulde De tillfældigvis kjende Forfatteren, beder jeg Dem føje min Takk till de manges, som han ganske vist maa have modtaget.

Professor Clausen med Familie er ankommen hertill, A. Hage ligesaa; Orla Lehman ventes.

Bjørnson tillskriver mig at han till Sommeren fratræder Theatret, og deri gjør han ganske Ret. Han skriver paa intet for Tiden, siger han, og jeg frygter at hans Blad – – norsk Folkeblad – stjæler mere af hans Arbejdskraft end ønskeligt kunde være.

Gid det nu maa gaa godt med den nye Udgave af «Kjærl: Komedie»! De tidligere Anmeldere underkaste vel ikke Bogen nogen fornyet Drøftelse; men den vil alligevel forhaabentlig blive omtalt.

Med de bedste Hilsener tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til CLEMENS PETERSEN, ROMA 9. mars 1867

Rom den 9de Marts 1867. –

Hr: Cand: mag: Clemens Petersen!

Naar jeg indtill nu, efter næsten et Aars Forløb, har indskrænket mig till blot gjennem Tredjemand at sende Dem et Takkens Ord for Deres Anmeldelse af «Brand» og for hvad derved er virket for mig, saa er det ganske vist ikke af Mangel paa Erkjendtlighed; men De har engang skrevet et Ord om umotiveret Fortrolighed efter et kun kort og flygtigt Bekjendtskab, og dette Ord har gjort mig noget sky. Nu er jeg mig rigtignok ganske sikkert bevidst at der ikke har ligget nogen «Affectation» bagved mine Henvendelser till Dem; men Trækket, saaledes som De fremstiller det, er ialfald saa fuldstændig norsk, at jeg med Visshed kan se det er en Normand, som har givet Dem Anledning till Iagttagelsen og Bemærkningen.

Tilltrods for dette vover jeg dog at henvende mig till Dem med Takk for Anmeldelsen, baade for den skrevne og for den, der ligger i det fortiede. Den første har været mig till Glæde og till Gavn udadtill, den sidste har ganske visst ikke været mig til Glæde, men netopp derved till desto større Gavn ligeoverfor et Selvopgjør, som ikke ustraffet lader sig forsømme.

Men jeg har mere end Anmeldelsen af «Brand» og af mine andre Arbejder at takke Dem for. Jeg har at takke Dem for hvert Ord, De har skrevet forøvrigt, og jeg haaber De i mit nye Arbejde skal erkjende at jeg er gaaet et væsentligt Skridt fremad.

Man har fortalt mig, at De engang skal have sagt, at De ikke troede det vilde nytte at anmelde mine Arbejder, fordi jeg rimeligvis ikke vilde rette mig derefter. Jeg vilde ganske vist ikke kunne rette mig derefter i Kraft af den blotte og bare Auktoritet; thi derved blev jeg jo usand ligeoverfor mig selv, og en saadan Befølgelse kunde jo heller ikke være Dem till nogen Glæde. Men det Skridt fremad, som jeg nys nævnte, bestaar netopp deri at der herefter ikke kan være Tale om at «ville» men om at «maatte»; og over dette svælgende Dyb er det at De har hjulpet mig, og derfor er det at jeg nu takker og altid skal takke Dem.

I Haab om at De i disse Linjer ikke vil se noget andet eller mere end hvad vort vistnok fjerne personlige Bekjendtskab tillsteder mig at fremføre, tegner jeg mig

Deres stedse takknemmelige

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 27. mars 1867

Rom den 27de Marts 1867. –

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

Deres to ærede Skrivelser af 12te og 19de Marts har jeg modtaget, den sidste med indlagt Vexel paa 300 frcs: hvorfor forbindtligst takkes. Deres Brev af 29de Januar er derimod aldrig kommet mig ihænde. «Tillæge» i Forordene er ganske rigtigt en Skrivfejl istedetfor «tillægge»; jeg forstaar hvad der har gjort Dem uviss, – det er det manglende tredje l, hvilket jeg imidlertid i et sammensat Ord tror at kunne overspringe; rettest var det maaske at skrive «till-lægge», dog, dette overlader jeg ganske till Dem. Ortografien ønskes forøvrigt overensstemmende med «Brand», og stoler jeg i saa Henseende ganske paa Deres dygtige og omhyggelige Korrektør. –

Dr: Bergsøe er kommen og afrejst igjen. Hjertelig Takk for de smukke Expl: af «Vintergrønt» og «Brand».

Mod Sluttningen af Maj vil jeg forhaabentlig kunne sende Dem de tre første Akter af mit nye Arbejde og Resten i Løbet af Sommeren. De to første Akter ere færdige og den 1ste renskrevet. Jeg vil fuldføre alle tre her i Rom og rejser derpaa till Sorrento eller et andet Sted ved Søkysten.

Professor Clausen med Familje, Orla Lehman, H. Hage, Hejse med Kone oppholder sig her fortiden og ere meget forekommende; men alle mine Tanker ere rettede paa mit Arbejde, hvorfor jeg er mere end sædvanlig uskikket for Selskabslivet, og jeg beder Dem heri se den nærmeste Grund till at jeg dels kortfattet, dels mindre regelmæssigt har besvaret Deres venlige Breve. –

Med en hjertelig Hilsen tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

P.S. Angaaende Honoraret for «Kj: K», vilde jeg være Dem forbunden, ifald De, naar Bogen er udkommen vilde sende mig samme (i Begyndelsen af Maj er forøvrigt tidsnok) da jeg ifølge foranstaaende ikke ved hvor snart jeg kan komme till at rejse herfra.

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 2. mai 1867

Rom den 2den Mai 1867. –

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

Naar jeg idag tillskriver Dem, saa gjør jeg det med et lønligt Haab om at det snart maa vise sig at have været ufornødent.

Da nemlig Paasken er gaaet over uden at jeg af Aviserne kan se at «Kjærlighedens Komedie» er udkommet, saa er jeg bleven noget urolig og begynder at frygte for at mit sidste Brev (afsendt herfra den 28de Marts) muligens kunde være bortkommet undervejs, saaledes som i Begyndelsen af dette Aar Tillfældet var med et af Deres Breve, der aldrig er kommet mig ihænde.

Jeg trøster mig imidlertid med at muligens andre Grunde kan have forsinket Bogens Udkomst, og tænker da nærmest paa den svævende politiske Uvisshedstillstand hjemme, under hvilken rimeligvis literære Anliggender mindre paaagtes, eller ogsaa tænker jeg, at De, for ikke at splitte Publikums Interesse, ikke har villet udgive min Komedie paa samme Tid som Bergsøes Digte, og hvis saa er, maa jeg ganske tilltræde Deres Mening; thi det er ganske visst rigtigt at lade en literær Nyhed staa saa isoleret som muligt.

Skulde det alligevel have truffet sig saa uheldigt at mit Brev er bortkommet, saa var dets væsentligste Indhold følgende: Bogen ønskes trykt med samme Rettskrivning, som «Brand». Hvad der i saa Henseende kan være undgaaet min Oppmærksomhed, bedes derfor rettet af Korrektøren. Det af Dem nævnte Ord i Fortalen er en Fejlskrift fra min Side og skal ganske rigtig hede «tillægge»; konsekvent skulde Ordet rigtignok have havt et tredje l, men det faar være nok med de to. – Endelig tog jeg mig den Frihed at anmode Dem om godhedsfuldt at sende mig en Vexel paa Paris for Honoraret saasnart Bogen var udkommet, da det er min Agt i Midten af denne Maaned at rejse till Ischia, for at tillbringe Sommeren der og fuldføre mit nye Digt, hvoraf nu to Akter er færdige og Planen till det øvrige fuldstændig klarnet og udarbejdet. Her i Rom kommer jeg neppe till at skrive mere derpaa; thi jeg føler Rejseuroligheden i Blodet og endmere Trangen till en større Ensomhed.

Jeg haaber at høre fra Dem før min Afrejse og beder Dem ogsaa efter den Tid at adressere Deres Breve till Bravo, som da vil sørge for at skaffe mig dem ihænde paa bedste Maade. Naar tre Akter af Digtet er færdige og renskrevne, skal jeg sende Dem disse; de to sidste skal forhaabentlig ikke længe lade vente paa sig.

Bergsøe, som var afgaaet till Ischia, vendte igjen tillbage till Rom for at modtage sine Søskende og rejste med dem paany derned igaar.

Sagerne i Danmark volder mig baade Bekymringer og Haab. Gid alt maa vende sig till det bedste!

For en Sikkerheds Skyld gjentager jeg min hjerteligste Takk for de modtagne pragtfulde Exemplarer af «Vintergrønt» og «Brand», men vil dog i det længste haabe at min Skrivelse velbeholden er kommen till Kjøbenhavn og at Udsættelsen saaledes grunder sig paa Deres egen frivillige Besluttning.

Med de bedste Hilsener og Ønsker tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til VILHELM BERGSØE, ROMA 16. mai 1867

Rom den 16de Mai 1867.

Kjære Hr: V: Bergsøe!

Her blæser en utaalelig Scirocco og Rejseuroligheden er med en saadan Magt kommen over mig, at der ikke er andet for, end at tage afsted.

Vi forlader derfor Rom Tirsdagen den 21de og gaar den følgende Dag fra Neapel med Dampskibet over till Ischia.

Hansen fortæller mig at ifølge Rygtet skal hele Kolonien være udvandret till la piccola Sentinella, og der vil jeg da tillade mig at søge Dem for at modtage gode Raad med Hensyn till hvorledes jeg bør indrette mig. At tage direkte ind till de fromme Nonner anser jeg nemlig under disse Omstændigheder ikke for hensigtsmæssigt.

Lev altsaa vel saalænge og bring Deres ærede Familje saavelsom Hr: Schneekloth en forbindtlig Hilsen fra

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ISCHIA 8. august 1867

Villa Pisani, Casamicciola. Ischia den 8de August 1867. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Herved tillader jeg mig efter længe forsømt Skyldighed at takke for og erkjende Modtagelsen af Deres ærede Skrivelse med indlagt Vexel paa 600 frcs, hvilken kom mig ihænde i

Rom sidstleden 9de Mai. Dernæst har jeg at tillmelde Dem at jeg idag gjennem Generalkonsul Danchertsen i Neapel sender Dem Manuscriptet till de tre første Akter af mit nye Arbejde, betitlet: Peer Gynt, et dramatisk Digt. Forhaabentlig modtager De Pakken omtrent samtidigt med disse Linjer. Det afsendte vil i Trykk udgjøre omkring 120 Sider, og det resterende ligesaameget. 4de Akt haaber jeg at kunne sende Dem ved Maanedens Slutning og det øvrige om ikke rett lang Tid derefter. Nu er jeg nysgjærrig efter at høre hvorledes det behager Dem. Jeg selv har godt Haab. Hvis det kan interessere Dem at vide, saa er Peer Gynt en virkelig Person, der har levet i Gudbrandsdalen, rimeligvis i Slutningen af forrige eller i Begyndelsen af dette Aarhundrede. Hans Navn er endnu godt kjendt blandt Almuen deroppe, men om hans Bedrifter ved man nok ikke synderlig mer, end hvad der findes i Asbjørnsens «Norske Huldreeventyr» (i Stykket: «Højfjeldsbilleder».) Det er saaledes ikke meget, jeg har havt at bygge Digtet paa, men desto større Frihed har der da altsaa ogsaa været levnet mig. Det skulde interessere mig at vide hvad Clemens Petersen siger derom. – Men, under Forudsættning af at De er fornøjet med Arbejdet, bliver Spørgsmaalet om De ønsker Bogen ud till Jul. Jeg seer naturligvis dette helst, men overlader forøvrigt Sagen till Dem. Endvidere tillader jeg mig, benyttende mig af Deres tidligere godhedsfulde Tillbud, at anmode Dem om et Forskud stort 200 Rdlr: hvilken Sum, i Forbindelse med det lille Beløb der henstaar hos Dem, jeg ønskede at modtage i Vexel paa Paris og i recomanderet Brev adresseret: Cavaliere D: Danchertsen. Console-Generale di Danimarca. Vico calanzione. Pizzofalcone. Napoli. Kunde jeg haabe henimod Maanedens Slutning at forefinde et saadant Brev i Neapel, vilde jeg være Dem meget takknemmelig. Jeg rejser nemlig paa den Tid till Sorrento, for dersteds at lægge den sidste Haand paa mit Arbejde. Her paa Ischia har vi boet siden Midten af Mai Maaned. Heden har undertiden gaaet opp till 30 Grader Reaumur, og da maa man være stærk, som jeg Gud ske Lov er, for at kunne arbejde med godt Humeur.

Hvorledes gaar det med Afsættningen af «Kjærlighedens Komedie»? Jeg vil dog haabe at De ikke kommer altfor galt fra den Sag? Jeg tænker ofte derpaa.

V: Bergsøe, som ogsaa med Familje oppholder sig her, vedlægger et Manuscript. Jeg beder Dem efter bedste Skjøn at fordele Forsendelsesomkostningerne paa begge Afsendere og foreløbig føre mig min Part i Regning.

Molbech, G. Brandes og Clemens Petersen bedes hilsede, og i Forventning om rett snart at modtage nogle Linjer fra Dem tegner jeg mig

Deres ærbødige og hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, SORRENTO 18. september 1867

Sorrento den 18de September 1867.

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

Deres ærede Skrivelse af 21de August med indlagt Vexel paa 700 frcs modtog jeg i rette Tid og takker forbindtligst.

Hermed følger Manuscriptet till 4de Handling af mit Digt; det manglende skal følge snarest muligt. At sende Afskriften paa anden Maade end gjennem Posten som Brev, er, ifølge indhentede Opplysninger, desværre ikke gjørligt; men heri faar jeg finde mig. – Hvis første Ark ikke er trykkt ønskede jeg paa Listen over de handlende følgende Rettelser: istedetfor To Tyve sættes En tyv og en Hæler; samt dersom Navnet Trumpeterstraale skulde være skrevet paa Svensk (med å) saa forandres dette till dansk Skrivemaade. Bliver Listen for lang till at rummes paa en Side, kan den gjerne begynde paa den foregaaende, hvor da Digtets Titel slettes. Kunde Trykkningen af Personlisten idethele udsættes till jeg har sendt Dem Resten, saa var det vel, da jeg muligens kunde ville oppføre endnu et Par Bifigurer; forresten er det ikke saa magtpaaliggende. – Et Par Linjer fra Dem med Underretning om at Pakken er modtagen, vilde være mig en Beroligelse. – Jeg stoler paa Korrektøren! Det er mig kjært at intet bliver bekjendt for det første. Kommer der intet nyt fra Bjørnson till Jul? –

Saa kjært det end skulde være mig at give Bidrag till Bogen for Slesvigerne, ser jeg mig dog desværre aldeles ude af Stand hertill, da mit store Arbejde opptager alle mine Tanker. Professor Molbech og andre Bekjendte bedes hilsede. Min Adresse er fremdeles Generalkonsul Danchertsen: Neapel.

I Haab om snart at modtage nogle Linjer fra Dem tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til MAGDALENE THORESEN, SORRENTO 15. oktober 1867

Sorrento den 15de October 1867. –

Kjære Svigermoder!

Jeg vil ganske visst ikke forsøge at rettfærdiggjøre min lange Taushed; jeg kan kun bede Dig tillgive. Fra Uge till anden har jeg foresatt mig at skrive et langt Brev; men her, som i al min øvrige Brevvexling er jeg bleven staaende ved Forsættet.

Till Saras Giftermaal lykkønsker jeg Dig paa det Hjerteligste og beder Dig bringe hende min bedste Hilsen. Det glæder mig opprigtigt for hendes Skyld at hun faar sit Hjem i Kjøbenhavn; for de norske Livsforholde tror jeg ikke at hun var særligt anlagt, og ligger heri nogen Forklejnelse, saa rammer den Forholdene og ikke hende. – Jeg begriber mangegange ikke hvorledes Du holder ud deroppe! Livet deroppe, saaledes som det nu staar for mig har noget ubeskrivelig kjedende ved sig; det kjeder Aanden ud af ens Væsen, kjeder Dygtigheden ud af ens Vilje; det er det forbandede ved de smaa Forholde, at de gjør Sjælene smaa. – Nu bliver vel Dorothea ogsaa snart hentet hjemmefra, og saa er Du jo ikke saa fast bunden. Italien bør og maa Du se, ikke paa en flygtig Gjennemrejse, men under et længere Opphold. Faa Rejsestipendium, ikke søg, men kræv, forlang; paa anden Maade gaar det ikke; sætt Penne og Munde igang; der burde jo ikke behøves saa mange Anstalter; men uden dem faar man intet frem hjemme; – ja vel heller ikke andetsteds.

Om min Rejse kan jeg ikke fortælle stort i et Brev. Omtrent i Midten af Mai tog vi till Ischia, blev der till midt i August og har siden færdedes paa denne sydlige Side af Golfen, manøvrerende for at undgaa Kolera o. s. v. I Slutningen af denne Maaned tager vi tillbage till Rom; Pavestaten er, som Du vel ved, i Oprør og vi vil jo gjerne se lidt af de Affærer. –

Jeg har fuldført et nyt dramatisk Digt, som udkommer till Jul; det skal højlig interessere mig at vide hvad Du synes derom. Digtet heder «Peer Gynt» efter Hovedpersonen, om hvem der staar at læse i Asbjørnsens Huldreeventyr. Det er ikke meget, jeg har havt at bygge paa, men desto friere har jeg da ogsaa kunnet tumle med Stoffet efter mit eget Behov.

Af Hegel hører jeg, at din nye Bog først kommer till Vaaren og at det bliver en stor Bog. Mere vides ikke; men jeg glæder mig og længes efter at faa den. Den Fordel har man dog ved at leve i Udlandet, at man modtager det nationale Liv hjemmefra renset og i Extrakt; hvad der foregaar paa Gader og Stræder forskaanes man for, og det er en Vinding. Norske Aviser, yngre end Begyndelsen af Mai Maaned, har vi ikke seet.

Hvorledes gaar det Thomas? Holder han fast ved sit Forsætt at gaa till Theatret, og er han i saa Fald opptraadt? Forholdene for en Kunstner er jo ikke meget lokkende i Norge, men gaar hans virkelige Kald i den Rettning, saa er jo derimod intet at sige. – Axel er jo en flink Gut. Han har vel nu ikke lang Tid af Skolegangen tillbage? –

At Bogtrykker Tønsberg anmoder mig om Bidrag till en Bog, som han vil udgive, har i høj Grad forundret mig. Da jeg rejste fra Norge ernærede bemeldte Tønsberg sig blandt andet ogsaa som Udgiver af et Smudsblad, hvori jeg, som saa mange andre, jævnlig blev æreskjændt paa den for deslige Aviser almindelige Maade. Hvorvidt han fremdeles fortsætter denne Bedrift, er mig ubekjendt. Men jeg agter ikke at kjøbe mine Fiender, og Hr. Tønsberg faar aldrig en Linje fra min Haand.

Susannas Brev fra Ischia haaber jeg Du har modtaget. Hun og Sigurd lever vel. Nogle forbigaaende Feberanfald ere heldigt overstaaede efter faa Dage. Begge færdes meget ude i Bjergene og imidlertid arbejder jeg. – Nu har vi kun Pompeji og Museet i Neapel igjen og saa, som vi haaber, till det kjære Rom. Det skulde gjøre mig ondt om Politiken og Vrøvlet ogsaa der fik Indpass; dog, sent eller tidligt vil det sagtens ske.

Gid Du nu maa beholde fuld og kraftig Helbred mens du arbejder paa din Bog; hvorledes Du kan arbejde under Sygdom og Lidelser, er mig ufatteligt. – En Bemærkning maa Du ikke blive vred over: Vær omhyggelig med Sproget i din nye Bog; der findes i «Signes Historie» og dine øvrige Fortællinger mange Udtrykk og Vendinger, der paa Norsk betyder noget ganske andet, end hvad Du har ment; og endnu flere findes der, som hverken er eller nogensinde har været Norske. Provindsforvanskninger, som ingen Rod har i Oldsproget, maa man ikke opptage; raadfør Dig, hvor Du ikke er sikker, og tag ikke ilde opp at jeg gjør oppmærksom herpaa; det er bedre at faa det privat i et Brev, end offentlig i en Kritik; og sent eller tidligt vil jo en og anden kunne kaste sig over denne Sag som jo er et Stridsemne for Tiden; vi maa ikke give Modstanderne Vaaben ihænde. – Hjertelig Hilsen till eder alle fra Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, SORRENTO 16. oktober 1867

Sorrento den 16de October 1867. –

Kjære og højstærede Hr: Etatsraad!

I Haab om at disse Linjer maa træffe Dem i bedste Velgaaende tillader jeg mig at tillskrive Dem for at melde vor forestaaende Ankomst till Rom, forudsat at De ikke paa Grund af Forholdene raader os till at blive borte.

Skulde De hverken med Hensyn till Cholera eller Uroligheder finde Betænkeligheder derved, saa er det vor Agt at komme om en fjorten Dage i det seneste, og maaske før, hvis jeg modtager Brev fra Dem.

Tør jeg anmode Dem om at lade Giuseppe sige till min forrige Vært, Sigr: Lorenzani, der er Ministro i Boutikken ligeoverfor Caffe greco, at jeg ønsker at beholde Værelserne ogsaa for denne Vinter, og at jeg skal et Par Dage i Forvejen underrette ham om Ankomsttiden.

Hvorledes er det med Sundhedstillstanden i Rom og Omegn? De neapolitanske Blade har fortalt de forfærdeligste Ting, men jeg har lært kun at tro en tiende Del deraf.

Om min Rejse haaber jeg at fortælle Dem mundtligt. For de gjennem Hr: Sibbern modtagne Aviser takker jeg forbindtligst og skal bringe dem i god Orden tillbage.

Har De foretaget nogen Udflugt denne Sommer? Vi har intet hørt fra Rom siden vor Afrejse.

Min Kone beder hilse paa det forbindtligste. Jeg har fuldført et nyt stort literært Arbejde, som udkommer till Julen i Kjøbenhavn.

Tillgiv den Ulejlighed, som atter voldes Dem af

Deres stedse ærbødige og hengivne

Henrik Ibsen.

Min Adresse er: Rosa magra.

Til FREDERIK HEGEL, SORRENTO 18. oktober 1867

Sorrento den 18de Oktober 1867.

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

Hermed følger Slutningen af Manuscriptet till «Peer Gynt», og gid det nu maa have Held med sig. Ved Personlisten og det øvrige har jeg intet at erindre, det kan derfor forsaavidt gjerne gaa i Trykken naarsomhelst.

Jeg er spændt paa at erfare hvorledes Bogen vil blive modtagen, men urolig er jeg ikke, den er skreven med modent Overlægg. –

At Brandes vil skrive om mine Arbejder, glæder mig meget. Jeg beder Dem hilse ham, takke ham og sige ham at jeg særlig fra hans Haand er begjærlig efter en Bedømmelse, men at det vilde være mig meget kjært om han ogsaa tog Peer Gynt med da derved enkelte af hans Anskuelser maaske vilde modificeres; han vil nok selv sige sig hvilke.

Ogsaa Bjørnson og Clemens Petersen beder jeg Dem hilse. Andre Venner og Bekjendte ligesaa.

Dr: Bergsøe sender sin Hilsen. Vi rejser nu med det første sammen till Rom for at blive der i Vinter; mine Breve bedes derfor, som forhen, adresserede till Konsul Bravo.

Jeg anbefaler mig till Korrektørens Oppmærksomhed i alle Henseender og tegner mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til JONAS COLLIN, SORRENTO 21. oktober 1867

Konvolutt

herr Cand: magister Jonas Collin.

Dronningens Tvergade No 19.

Copenhaghen.

(Danimarca.)

Sorrento den 21de October 1867. –

Kjære Herr Collin!

Det er ganske visst uforsvarligt af mig først nu at besvare Deres venskabelige Brev; men et vidtløftigt literært Arbejde har i de mellemliggende Maaneder udelukkende lagt Beslag paa min Tid og afbrudt den Smule Brevvexling, jeg ellers fører med Venner i Hjemmet.

Tilltrods for denne min langvarige Taushed tør jeg dog forsikkre Dem, at De ofte, meget ofte, har været i mine Tanker. Vi taler ofte om Dem, og vort korte romerske Samvær skal stedse staa for mig som et kjært smukt og venligt Minde fra Rejsen.

Hjertelig Takk for den Glæde, De har forskaffet mig ved at sende mig Deres Portræt!

Bergsøe har, som jeg haaber, bragt Dem en foreløbig Hilsen fra mig. Jeg har ialfald anmodet ham derom, og han har lovet det.

Deres Brev modtog jeg Dagen forinden vor Afrejse fra Rom. Siden har vi delt vor Tid væsentligt mellem Ischia og Sorrento. Mit nye Arbejde, et dramatisk Digt, der formodentlig udkommer i næste Maaned, har jeg fuldført her. Jeg har, efter Løfte, gjemt Haandskriftet till Deres Hr: Faders Samling, og skal sende Dem Pakken med første Lejlighed.

Jeg haaber at Deres Sygdom nu for længe siden er overstaaet. For Deres venlige Brev kan jeg ikke noksom takke Dem; jeg er en daarlig Brevskriver og vil derfor helst oppsætte baade den Sag og meget andet till vi engang personligt mødes.

Med Bergsøe og Familje har vi fulgtes ad i Sommer. Vi kommer naturligvis temmelig ofte sammen; men nogen egentlig nærmere Tillslutning vil der neppe blive Tale om mellem ham og mig. Vi bærer begge Skylden herfor. Hvad der hos mig staar i Vejen skal jeg ikke videre indlade mig paa. Bergsøe har meget godt i sit Væsen; men jeg tror ikke det kunde skade ham om han besad lidt mere Holdning, Karakter, Overbevisning og Selvstændighed, og, fremfor alt, om han forstod at værge sig mod Indflydelser udenfra. – Han har forøvrigt tillbragt en noget urolig Sommer; – paa Ischia Frygt for Jordskjælv, – Cholera i Neapel, – Briganter i Sorrento, og nu Krig med derhenhørende Garibaldister og opprevne Jernbaner i Pavestaten!

Tilltrods for alt dette sidste drager vi dog i næste Uge over Pompeji og Neapel till Rom for at tillbringe Vinteren der. Hvad de politiske Begivenheder vil føre till, er ikke godt at forudsige; men en Afgjørelse maa ganske visst komme inden kort Tid.

Skulde De, uagtet min Forsømmelighed, ved Tid og Lejlighed ville sende mig nogle Linjer, saa skaffede De mig en virkelig Glæde. – Min Kone hilser Dem mange Gange. Fra Skandinaverne i Rom har vi ingen Efterretninger. Den sørgelige Meddelelse om Schous Død i Florentz vil rimeligvis være Dem bekjendt; det var i Sandhed et Tab; Schou var en ualmindeligt lovende Kunstner.

Indlagt følger en Billet fra V: Bergsøe. Han siger at Deres Hr: Fader i et igaar ankommet Brev har været saa god at erindre mig; jeg beder Dem frembære min ærbødige Gjenhilsen.

Af Dagbladet ser jeg at der i Kjøbenhavn er udbrudt en Pennekrig mellem Filosofer og Theologer. Jeg er ikke tillstrækkeligt inde i Sagen till at kunne danne mig nogen Mening derom; men jeg maa tillstaa at der i G: Brandes’s Opptræden ligger en ualmindelig Overbevisningens Kraft og Styrke. Jeg ved ikke om De er hans Ven eller Modstander; men for mig staar det klart at den Mand vil komme till at spille en stor Rolle i Videnskab og højere Livsforholde hjemme. Hermed vil jeg naturligvis intet have udtalt om mit personlige Forhold till hans Standpunkt.

Kjære Collin! Lev hermed vel for dennegang; og modtag i et og alt de hjerteligste og varmeste Hilsener fra

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, SAN GERMANO 4. november 1867

San Germano den 4de Novbr: 1867.–

Kjære Herr Etatsraad Bravo!

Pokker tage al Krig! Her, nogle faa Miglier fra den pavelige Grænse, har vi nu ligget siden i Onsdags, stedse i Haabet om at kunne slippe till Rom, men hidtill forgjæves. Jernbanen er istykker, siger man. Men hvor? Derom faar jeg ingen paalidelig Besked. Det eneste sikkre er at man ikke vil udstede Billetter til Rom. Hvorvidt man dersteds tillader Fremmede at komme ind, ved man heller ikke her; men naar Jernbanen engang kommer iorden igjen, kan der vel intet være ivejen. Mit Pass er paategnet af Danchertsen og den spanske Konsul i Neapel. I sidstnævnte Stad ligger Bergsøe med Familje, ventende ligesom vi.

Hjærtelig Takk for Deres ærede og venlige Skrivelse, som jeg modtog i Sorrento. Vi har siden den Tid tillbragt to Dage i Pompeji og forøvrigt gjort os bekjendt med Neapels Seværdigheder. Intetsteds føler vi os dog saaledes hjemme, som i det kjære Rom! Gid der nu ikke maa blive vendt altfor meget opp og ned paa de vante Forholde.

I disse Dage haaber jeg der ankommer et rekommanderet Brev till mig under Deres Adresse. Brevet indeholder en Vexel, og jeg beder Dem at lade Brevet henligge, saafremt jeg ikke rekvirerer samme till Neapel. Med Penge er jeg nemlig endnu forsynet og haaber at Beholdningen vil være tillstrækkelig indtill jeg naaer Rom. Skulde De derimod till min Beroligelse ville med et Par Ord underrette mig om at Brevet er ankommet, saa vilde jeg være Dem særdeles forbunden. Jeg boer i samme Hus, hvori Telegrafstationen er, og Billetten kunde adresseres enten dertill eller till Trattoria Cassino, hvor vi spiser (og spiser godt till rimelig Pris.) – De har rimeligvis havt det mindre behageligt i Rom i den sidste Tid. Nyankomne Skandinaver er der vel ikke mange af? Redaktør Bille er i Neapel; jeg har imidlertid ikke truffet ham.

Hjemmefra hører vi naturligvis intet; jeg ved saaledes heller ikke hvorvidt min nye Bog er udkommen. Pakker, der muligens maatte komme till mig, bedes ligeledes at maatte bero hos Dem indtill min Ankomst, som jeg inderligt ønsker maa være nær forestaaende.

Min Kone beder mig hilse Dem tusinde Gange, og med de bedste Ønsker saavel fra hende som fra mig selv tegner jeg mig

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, SAN GERMANO 8. november 1867

San Germano den 8de November 1867. –

Kjære Hr: Etatsraad Bravo!

Atter maa jeg besvære Dem med nogle Linjer. I dette Øjeblik erfarede jeg nemlig paa Jernbanestationen hersteds at et Tog var ankommet fra Rom samt at man iaften ventede Ordre till igjen at sælge Billetter till nævnte Stad fra imorgen af. – Det er derfor min ærbødige Anmodning till Dem, at De med Deres vanlige Godhed vil lade Giuseppe underrette min Vært om at vi afrejser herfra med Jernbanen førstkommende Mandag Middag Kl: 1¼ og saaledes ankommer till Rom samme Aften, samt lade ham anmode om at Konen derfor maa være tillstede i Huset paa den Tid Toget ankommer for at vi kunne slippe at tage ind i et Hotel. Ankomsttiden till Rom ved jeg ikke at angive. Jeg beder Dem tillgive al den Ulejlighed jeg volder Dem, og i Haab om et snarligt Gjensyn tegner jeg mig

Deres ærbødige og hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 23. november 1867

Rom den 23de November 1867.

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

De kan tro det igaar var en Festdag for os, thi da modtog jeg Deres Brev fuldt af de mange glædelige Efterrettninger! For Deres storartet liberale Tillbud om Honorar for det nye Opplag kan jeg ikke noksom takke Dem. Naturligvis staar det Dem frit at dele Opplaget i to, hvert paa 1000 Expl: hvis De saa synes. Det tillsendte Expl: har jeg modtaget og takker for særdeles omhyggelig Korrektur samt smukt Udstyr. Af Trykkfejl har jeg kun bemærket Side 80: (En Stemme i Mørket) der er sat i Parentes med smaa Typer istedetfor som de sædvanlige Overskrifter. Side 236 staar hverve istedetfor kverve. Paa sidste Side staar i Knappestøberens Replik Tankestregen foran Ordet om istedetfor bagefter (skal staa: se, om –;) Nederst paa Side 50 staar Ordene «Hvad er saa Resten» for langt fremskudt. De Partier der er skrevne i korte Verslinjer, f: Ex: Side 222 o. fl. skulde jeg gjerne ønske Verskolonnerne flyttede mere midt paa Siden. Det samme gjælder nogle Parenteser ved Sceneforandringerne f. Ex: S. 144, 150, 157, 161. Paa Side 247 bør Punktum i sidste Linje udgaa foran Tankestregen. Altsammen Smaating.

Gid nu Kritiken vil være os gunstig. Jeg tror Bogen vil blive meget læst i Norge.

Forbindtligst Takk for Brandes’s Artikel i Dansk Maanedskrift! Jeg skal selv tillskrive ham i næste Uge; midlertidigt beder jeg Dem hilse ham hjerteligst fra mig.

De omskrevne 16 Sp. till Johan Dahl i Christiania bedes betalte.

For Deres Ulejlighed med Lotteriet er jeg Dem meget forbunden; jeg har jo været heldig; to Gange Gevinst! At «Brand» kunde paaregne et 5te Opplag saa snart var mig en stor Glæde. Naar den Tid kommer, kunde jeg maaske have Lyst till at foretage nogle smaa Rettelser; men der er jo langt frem endnu.

Det er i stort Hastværk jeg idag skriver. Vi er endnu ikke ganske kommen i Orden i vor nye Bolig. Paa Grændsen laa vi under Krigsurolighederne og kunde først efter mangeslags Eventyr komme ind i Pavestaten. Nu er alting roligt, tillsyneladende ialfald.

Hvis jeg turde bede Dem om engang i December Maaned at tillsende mig gjennem Vexel paa Paris det resterende af Honoraret for 1ste Opplag af Peer Gynt, saa var det mig kjært.

Med de hjerteligste Hilsener tegner jeg mig Deres stedse takknemmelige og hengivne

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, ROMA 9. og 10. desember 1867

Rom den 9de December 1867. –

Kjære Bjørnson!

Hvad er det igrunden for Helvedesskab, som paa hvert eneste Punkt kommer og stiller sig imellem os? Det er som om den personlige Djævel kom og skyggede. Jeg havde faaet dit Brev. Naar man skriver, som Du der skrev, saa er der ikke Svig i ens Mund. Der gives Ting, som ikke lader sig eftergjøre. Jeg havde ogsaa skrevet et Svar fuldt ud af et Takknemmeligt Hjerte; thi det er ikke Ros man kan takke for; men at være forstaaet, det gjør usigelig takknemmelig. Og nu har jeg ingen Brug for mit Svar; jeg har revet det istykker. For en Time siden læste jeg Hr. Clemens Petersens Anmeldelse i «Fædrelandet». Skal jeg nu besvare Dit Brev maa jeg begynde paa en anden Maade: jeg maa erkjende Modtagelsen af din ærede Skrivelse af den og den Dato med dertillhørende Kritik i nævnte Blad. – Hvis jeg var i Kjøbenhavn og der havde nogen, der stod mig saa nær, som Clemens Petersen staar Dig, saa havde jeg slaaet ham helseløs før jeg havde tilladt ham at begaa en slig tendentiøs Forbrydelse mod Sandhed og Ret. Der ligger en Løgn involveret i Clemens Petersens Artikel; ikke i hvad han siger, men i hvad han fortier. Og her er meget forsættlig fortiet. Du maa gjerne meddele ham dette Brev; saa visst, som jeg ved, at han har et dybt og alvorligt Forhold till det, for hvilket det er Umagen værd at leve i denne Verden, saa visst ved jeg, at den Artikel engang kommer till at svide og brænde paa hans Sjæl; thi Fortielse er Løgn ligesaa fuldt som det positive Udsagn, og Clemens Petersen har et stort Ansvar; thi Vorherre har sat ham till at varetage en stor Oppgave. Tro ikke, at jeg er nogen blind forfængelig Nar! Du kan tro at jeg i mine stille Timer roder og sonderer og anatomerer ganske artigt i mine egne Indvolde; – og det paa de Punkter, hvor det bider værst. – Min Bog er Poesi; og er den det ikke, saa skal den blive det. Begrebet Poesi skal i vort Land, i Norge, komme og bøje sig efter Bogen. Der er intet stabilt i Begrebernes Verden; Skandinaverne i vort Aarhundrede er ikke Grækere. Han siger at den fremmede Passager er Begrebet Angst! Om jeg stod paa Retterstedet og kunde friet mit Liv ved den Forklaring, var den ikke faldet mig ind; jeg har aldrig tænkt derpaa; jeg smurte Scenen ind som en Caprice. Og er nu ikke Peer Gynt en Personlighed, afsluttet, individuel? Jeg ved at den er det. Er ikke Moderen det? – Der er mange Ting at lære af Clemens Petersen, og jeg har lært meget af ham; men der er noget, han kunde have godt af at lære, og som jeg, om jeg end ikke kan lære ham det, dog har forud for ham, og det er hvad Du i dit Brev kalder «Trofasthed». Ja, det er just Ordet! Ikke Trofasthed mod en Ven, et Formaal eller sligt, men mod noget uendelig højere.

Jeg er imidlertid glad ved den Forurettelse, som er tillføjet mig; der er en Guds Hjælp og Tillskikkelse deri; thi jeg føler mine Kræfter voxe ved Harmen. Skal det være Krig, saa lad det være! Er jeg ikke Digter, saa har jeg jo intet at tabe. Jeg skal forsøge det som Fotograf. Min Samtid deroppe, enkeltvis, Person for Person, skal jeg tage for mig, som jeg har gjort det med Maalstræverne; jeg skal ikke spare Barnet i Moders Liv, ikke Tanken eller Stemningen bag Ordet hos nogen Sjæl, der fortjener den Ære at tages med. – Kjære Bjørnson, Du er en varm velsignet Sjæl, som har skjænket mig mere af stort og herligt, end jeg nogensinde kan gjengjælde Dig; men der er noget i din Natur, som lett kan volde at din Lykke, og netopp den, kan blive Dig en Forbandelse. Jeg har Rett till at sige Dig dette; thi jeg ved at jeg under Skorpen af Vrøvl og Svineri har været alvorlig i min Livsførelse. Ved Du at jeg har for hele Livet trukket mig bort fra mine egne Forældre, fra min hele Slægt, fordi jeg ikke kunde blive staaende i et halvt Forstaaelsesforhold? – Det er nok temmelig usammenhængende, hvad jeg her skriver sammen; men Summa Summarum er: jeg vil ikke være Antikvar eller Geograf, jeg vil ikke vidre uddanne mine Anlægg for den Monradske Filosofi, kort sagt, jeg vil slett ikke følge gode Raad. Men en Ting vil jeg, selv om ydre og indre Magter driver mig till at rive Taget ned over Hovedet paa mig selv, – jeg vil altid, – saa sandt hjælpe mig Gud, være og blive

Din trofast og opprigtigt hengivne

Henrik Ibsen.

10de December.

Jeg har sovet paa foranstaaende Linjer og læst dem igjennem med koldt Blod. De er Udtrykket for min Stemning igaar; men de skal sendes alligevel.

Nu vil jeg langsomt og vel overvejet sige Dig hvad der kommer till at flyde af Hr: Cl: Petersens Artikel.

Jeg viger ikke godvillig og Hr: Cl: Petersen kan ikke fordrive mig; det er forsent. Muligens kan han bevirke at jeg trækker mig bort fra Danmark; men i saa Fald agter jeg at skifte noget mere end Forlægger. Undervurder ikke mine Venner og mit Tillhæng i Norge. – Det Parti, hvis Blad har aabnet sig for Urettfærdighed mod mig, skal da faa føle at jeg ikke staar alene. Udover en viss Grænse kjender jeg ingen Hensyn og passer jeg blot paa, hvad jeg ogsaa formaar, at parre denne Stemningens Ubændighed med Koldblodighed i Valg af Midler, saa skal mine Fiender faa føle, at kan jeg ikke bygge opp, saa skal jeg være Mand for at rive ned omkring mig.

Dette var imidlertid kun om Fremtiden. Nu vil jeg sige Dig noget om det nærværende Øjeblik.

Jeg har ingen Korrespondance med Hjemmet. Men ligefuldt kan jeg sige Dig noget derfra. Ved Du, hvad der i disse Dage siges i Norge saa langt Carl Plougs Avis læses? Der siges: Det kan mærkes paa Cl: Petersens Kritik at Bjørnson er i Kjøbenhavn.

Har Du anmeldt «Peer Gynt» i «Norsk Folkeblad», saa siger man: Diplomatisk Trækk; men ikke fint nok.

Saaledes vil nogle sige af Overbevisning, andre af Hævnlyst og Harme. Kritiken vil komme till at danne Partier for eller imod. Du vil erfare det.

Man vil kalde Clemens Petersens Kritik et Takk for sidst. En mig ubekjendt Mand skrev for nogen Tid siden endel Artikler i Morgenbladet, hvori der reves uvorrent ned paa Hr: Petersens literære Virksomhed; jeg blev deri omtalt med Velvilje. Disse Combinationer vil man oppfriske i Erindringen. Jeg kjender de Karles Tankegang. –

Kjære Bjørnson, lad os dog forsøge at holde sammen. Vore Venner har ofte nok gjort os Livet surt og Striden tungere end nødvendigt.

At jeg ikke mistror Dig i denne Sag, det vil Du jo se deraf at jeg tillskriver Dig alt dette. Jeg hverken staar eller vil nogensinde komme till at staa paa mine Tillhængeres Side ligeover for Dig. Ligeoverfor dine Venner, – det er anden Sag. –

Hr: Petersens Artikel – jeg kommer atter tillbage till den – vil ikke kunne skade mig. Den Fraværende har altid en stor Fordel i selve Fraværelsen. Men at skrive Artiklen i den Form, som sket er, var uklogt. I Artiklen om «Brand» behandlede han mig med Agtelse; og Publikum vil ikke i de mellemliggende Aar finde noget, der gjør mig hjemfalden till Foragt. Publikum vil ikke indrømme Herr Petersen Rett till at affeje mig, saaledes som han forsøger at gjøre. Sligt burde han overlade till de Kolleger, der lever af deres kritiske Virksomhed; men om Hr: Petersen troede jeg rigtignok till Dato at han levede for sin.

Dig bebrejder jeg kun Uvirksomhed. Det var ikke smukt, at Du ved Efterladenhed tillod et sligt Forsøg paa i min Fraværelse at faa min literære Stilling sat under Auktionshammeren. –

Se saa! Hermed har jeg skrevet mig lett tillsinds igjen. Skjæld mig nu Huden fuld, helst i et langt Brev, om Du har det nødig! – Og tag saa med et godt Hjerte en Hilsen fra os alle till Dig og Dine. Vis ikke din Kone dette Brev; men bring hende vore bedste Ønsker baade for Jul og Nytaar og især for den tredje forestaaende store Højtidsstund!

Din

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, ROMA 28. desember 1867

Rom den 28de December 1867. –

Kjære Bjørnson!

En mere velsignet Hilsen, end den, der gjennem dit Brev kom till mig paa første Juledags Morgen, kunde jeg ikke i denne Verden have modtaget. –

Den Ladning Sludder, jeg i min Epistel sidstegang udskibede, voldte at jeg i Mellemtiden ikke havde en rolig eller selvtillfreds Time. Det værste et Menneske kan gjøre mod sig selv er at gjøre Urett mod andre. Takk, fordi Du med dit store Sind tog Sagen, som Du gjorde! Jeg øjnede ikke andet end Ufred og Bitterhed for lange Tider; men nu, bagefter, ser jeg det som noget saa ganske naturligt for Dig at Du tog Sagen netopp paa den Maade og ikke paa nogen anden. Jeg læser dit Brev atter og atter igjen hver Dag og læser mig fri for den pinende Tanke at jeg skulde have saaret Dig.

Misforstaa ikke mine Yttringer i det forrige Brev, saaledes som om jeg skulde sætte Poesiens Væsen i noget andet, end det, hvori Clemens Petersen vil have den. Tvertimod; jeg forstaar og er ganske enig med ham. Men jeg mener at jeg har oppfyldt Fordringen; han siger nej. – Han taler om vor reflekterte Tid, der lader Macbeths Hexe betyde noget, der foregaar inde i Macbeth selv; men i den selvsamme Artikel lader han en forstyrret Skibspassager betyde «Angst»! Ja, paa den Maade skal jeg paatage mig at gjøre baade dine og alle andre Digteres Værker om till Allegorier fra først till sidst. Tag Götz v. Berlichingen! Fortæll at Götz selv betyder den gjærende folkelige Frihedstrang, Kejseren betyder Statsbegrebet o. s. v.; hvad faar man saa ud! Jo, at det ikke er Poesi! –

Mine «Paroxysmer» skal Du forøvrigt ikke være bekymret over; de ere intet sygeligt, hverken i den ene eller den anden Henseende. Dit Raad, at skrive et Lystspil for Scenen, tror jeg at jeg kommer till at følge; jeg har selv gaaet og tænkt paa det samme. Det er muligt at jeg tager till Norditalien, till Sommeren, og hvor vi tillbringer næste Vinter ved jeg ikke; jeg ved kun at det ikke blir i Norge. Skulde jeg vende hjem nu, saa vilde et af to ske: enten vilde jeg inden en Maaned have gjort mig alle Mennesker till Fiender derhjemme, eller jeg vilde smutte ind igjen under allehaande Forklædninger og blive en Løgn baade for mig selv og for andre. –

Kjære Bjørnson! Vil Du virkelig give Dig ikast med Theatret igjen? Du har ganske visst en Gjerning at gjøre der; men Du har jo dog en nærmere Gjerning i din egen Digtning. Ja, dersom det blot var Tidsspilde, som flød deraf, saa fik det gaa; dersom alle Digtersyner, Stemninger, Billeder, blot blev skudt tillside for siden at melde sig! Men saa er det ikke; der kommer andre, men det mellemliggende dør ufødt; Theaterstrævet er for en Digter en dagligt gjentagen Fosterfordrivelse; de borgerlige Love sætter Straffe for sligt; jeg ved ikke om Vorherre er mere frisindet. Tænk paa det, kjære Bjørnson! Begavelsen er ingen Rettighed, den er en Pligt.

Nej, drag ud, carissimo! Baade fordi Afstanden giver større Synsvidde og fordi man selv paa samme Tid er Godtfolk ude af Syne. Jeg er viss paa at Weimarerne vare i sin Tid Goethes sletteste Publikum.

Det skulde være herligt om vi kunde mødes hernede. Men jeg har en Anelse om at det ikke skeer. «Fiskerjenten» gaar jeg og venter paa som en Tørstende, – ja, netopp saadan; forresten driver jeg for mig selv og er meget uselskabelig i den store skandinavisk-romerske Kreds. Senere skal jeg maaske sende Dig noget om min Rejse till «norsk Folkeblad»; nogle Træk fra Italien skal Du ialfald faa. Takk for hvad Du har skrevet om mig; Hegel har lovet mig at sende Nummerne; ligeledes Takk paa Forhaand for Biografien!

I den omskrevne Sag, «Beordningen», maa jeg efter min bedste Overbevisning være komplet uenig med Dig. Vi hører hjemme i et Monarki og ikke i en Republik; jeg for mit Vedkommende ynder ikke Republikken. «Ligheden med Bravo» er der allerede; thi vi, saavel som han, modtager Gage af Staten. Af den bevilgende Statsmagt modtager vi Penge; Kongemagten giver os et Ærestegn, fordi den respekterer en Folkestemning, som den erkjender at være tillstede. Hvorfor afslaa den ene Udtrykksform, naar vi ikke har afslaaet den anden for den samme Ting? Lad os se tillbunds i os selv! Er det vor Agt for Fremtiden at blive Asketer? Agter vi at frabede os enhver velment festlig Tilstellning, enhver Skaaltale o. s. v.? Men hvis ikke; hvad vejer da Afvisningen paa det ene Punkt? Orla Lehmann har deklameret mod Ordner og Titler; men sig mig opprigtigt, kjender Du en forfængligere Mand, end ham? August Blanche har talt spydigt om slige Sager, og hvorledes lader han sig ikke beordne og bestjerne baade for og bag af Folkegunsten paa Operakällaren og andetsteds? Jeg for mit Vedkommende føler, at jeg ved et Afslag vilde gjøre mig skyldig i en Usandhed ligeover for mig selv og andre. Havde jeg nogen positiv Tragten efter slig Stas, saa vilde jeg naturligvis have vogtet mig for at opptræde som «Statssatyrikus»; men skulde det komme – saa ingen Opphævelser!

Jeg vil snart skrive Dig et langt Brev till; dette her er i ingen Henseende hvad det skulde være. «Mine Venner i Morgenbladet» – vær ubekymret, de vil aldrig kunne gjøre mig Skade! Hvem disse skrivende Venner ere, ved jeg forresten ligesaalidt, som jeg ved hvem der skriver i Aviserne paa Sydhavsøerne. Paa Norge ingen Korrespondence undtagen hver tredje Maaned et Brev till min Svoger. –

Og hermed et glædeligt Nytaar! Skriv naar Du kan, og gid jeg da faar høre at alt er godt og vel. Hils din Kone og Smaagutterne fra os alle.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Hegel bedes hilset. Clemens Petersen, og hvem der forresten vil modtage en Hilsen, ligesaa. Det er et Triumftog, Du er ude paa, fortælles her af Danskerne. Ja, det fortjener Du. Gid det blot ikke tager formeget Tid og Sindsro fra dit Arbejde!

Din

H. I.

1868

Til HANS HAGERUP, ROMA 27. januar 1868

Rom, d. 27de Januar 1868.

Til Hr. Boghandler H. Hagerup, Kjøbenhavn.

Bestyrelsen for den skandinaviske Forening i Rom har modtaget Deres Brev af 14de Januar d.A., hvormed indesluttet fulgte en Billet til Dem fra Hr. Goldschmidt og en Regning fra Dem til Foreningen paa 41 Rd. 3 Ֆ 6 ʄ.–

Den er i høieste Grad bleven forundret over, at De endnu har kunnet ansee denne Sag for uafgjort og har kunnet fremkomme med et saadant Krav.–

Da Sagen naturligvis er Dem ligesaa vel bekjendt som os, navnlig gjennem de Breve, som De tidligere har modtaget herfra, skulle vi ikke trætte Dem med en «vidtgaaende» Fremstilling af Sagens Gang.– Kun følgende Hovedpunkter maae vi fremhæve: At Bestillingen er bleven gjort uden Bestyrelsens Villie og Vidende. At Bestyrelsen desuagtet, da Sagen senere kom til dens Kundskab ikke vilde, at De skulde lide noget Tab herved og, om Bøgerne havde egnet sig for Bibliotheket, dog vilde have taget dem alle; men da en Del alt havdes i Bibliotheket, andre vare uden Værdi for det, tilbød den at gjøre hvad den kunde, nemlig at tage andre Bøger istedetfor disse, saa at der dog blev kjøbt hos Dem til det fulde Beløb. Dette Tilbud ignorerede De i det høist uklare Svar, som derpaa fulgte fra Deres Mellemmand, Hr. cand. Weilbach, medens De samtidig erklærede, at Resten af Bøgerne, som endnu beroede i Kjøbenhavn, behøvede Bibliotheket ikke at tage, medmindre det udtrykkelig skulde ønske at komme i Besiddelse af dem.– Hertil havde Foreningen, der ikke ønskede dem, naturligvis ikke andet at svare, end at alle tidligere paa dens Vegne gjorte Rekvisitioner af Bøger maatte ansees for annulerede.–

Og saaledes skulde man tro, at Sagen var afgjort! –

Desuagtet kommer De efter saa lang Tids Forløb, som om den hele Sag aldeles ikke existerede og kræver os med Utaalmodighed for den hele Bestilling, hvoraf vi aldrig have modtaget mere end for de betalte 18 Rd. 3 Ֆ 12 ʄ –

Resultatet er naturligvis som forhen at vi ikke vedkjende os Bestillingen; at vi tage vort ignorerede Tilbud tilbage, om at ville modtage tildels andre Bøger til det fulde Beløb, og at der selvfølgelig ikke er Tale om, at vi ville betale for Bøger, som vi ikke have bestilt endsige modtaget – hvormed Sagen fra vor Side maa ansees for endt, medmindre nye Faktorer skulde fremtræde.–

Endnu skulle vi kun gjøre Dem opmærksom paa adskillige Modsigelser og Uoverensstemmelser i Deres forskjellige Skrivelser og direkte eller indirekte Svar til os, for at De ikke skal tro, at Sagen er os ubekjendt, og for at De skal vide, at Deres Fundament ikke er saa ganske sikkert, om De skulde være tilsinds at ville drive denne Sag videre, end De alt har gjort.–

Som et Par Exempler skulle vi kun nævne:

I Deres Brev af 13de Okt. 1865, da Foreningen havde faaet Bøger til det betalte Beløb 18 Rd. 5 Ֆ 12 ʄ, medens Resten var i Deres Behold, skriver De «at Sagen ikke kan blive saaledes staaende», men anmoder Bibliotheket om «snarest muligt at svare, om det vil betale Resten, og om de Bøger, der endnu henligge hos Dem, skulle sendes Bibliotheket eller tilbagegives Hr.Goldschmidt.» – Hvorledes skal man rime denne Skrivelse sammen med Deres sidste, naar man kjender de mellemliggende Skrivelser herfra, hvori vi have erklæret «at vi ikke havde Brug for Pluraliteten af Bøgerne.» – Hvorfor ere Bøgerne da ikke gaaede tilbage til Hr. Goldschm. og Kravet bortfaldet? –

Det Samme maa man sige, naar man læser Weilbachs Skrivelse af 14de Januar 1866, hvor der staaer: «For Hagerups Vedkommende stiller derfor Sagen sig saaledes, at han maa udbede sig Betaling for de paa Regningen nævnte Bøger, som Skand. Forening allerede har modtaget (de vare dengang betalte), da Betalingen ikke tilfalder ham, men væsentlig Hr. Goldschmidt, hvem en stor Del af Bøgerne tilhørte. Resten af Bøgerne, som endnu beroe her i Kjøbenhavn, behøver Bibliotheket ikke at tage, medmindre man udtrykkelig skulde ønske at komme i Besiddelse af dem. Hr. Hagerup har nemlig ingen Penge staaende i dem, og Eieren er villig til at tage dem tilbage.» –

I Begyndelsen af Deres Brev af 13de Okt. 1865 staaer der «at der i Mai Maaned 1864 blev gjort Indkjøb af Bøger til det skand. Bibliothek». Dette i Forening med Deres Utaalmodighed efter nu at faa Pengene indbetalt synes at stemme daarligt sammen med at Pluraliteten af Bøgerne vare leverede fra Hr. Goldschmidt, der – efter hans nu medfølgende Billet – til Dato ikke har faaet sine Penge af Dem, og med Weilbachs Udsagn «at De ingen Penge har staaende i dem, at De kun er Commissionair, og at De ingen Indtægt har af Handelen».

Bestyrelsen for den skand. Forening i Rom.

John Börjeson

J. Bravo.

Henrik Ibsen.

V. Bergsøe.

O. V. Mourier. –

Til JOHAN DE BESCHE, ROMA 21. februar 1868

Rom, d. 21de Febr. 1868.

Hr de Besche, Kongl. Livlæge.

Idet vi hermed sende Dem saavel de resterende 108 ʄ for forrige Aar som de 21 Spd. for indeværende Aar ved en Vexel, takke vi Dem for Deres Forekommenhed, at ville skjænke os Morgenbladet gratis endnu et Aar. Dog knytte vi hertil det Haab, at denne Gave maa fortsætte sig ogsaa ind i de følgende Aar, da vi nødig ville give Afkald paa vort eneste norske Blad, og da de øvrige (svenske og danske) Blade ere skjænkede os saaledes paa en ubestemt Aarrække.

I det Haab, at dette tilstaaes os, bede vi Dem for det Tilfælde, at en lignende kortere Udeblivelse af Portoens Betaling ved Aarets Slutning atter skulde indtræffe, da ikke derfor at standse Forsendelse, eftersom en saadan Udeblivelse naturligvis ikke er forsætlig, og Bladets Eier har fuldstændig Betryggelse for sit Tilgodehavende, saameget mere som Morgenbladet (med Undt. af eet) er det eneste Blad, for hvilket Portoen betales af os.–

Endvidere tillade vi os at bede om Bladet hellere for Fremtiden maatte sendes to Gange om Ugen, da vi ikke troe at denne Maade er kostbarere, eftersom Redakteurerne for de andre Blade: Post- och Inrikes Tidn., Berlingske Tid., Dagbladet og Fædrelandet – have valgt endog at sende hvert No for sig, uagtet disse Herrer selv, foruden at skjænke Bladet, betale Portoen til Pavestatens Grændse. – –

Bestyrelsen for den skandin. Forening i Rom.

V. Bergsøe.

Joh. Bravo

H. Ibsen.

Börjeson

O. V. Mourier.

Til DEN SKANDINAVISKE FORENING I ROMA, ROMA 23. februar 1868

Rom den 23de Februar 1868. –

Med nærværende Skrivelse anmelder jeg mig som udtraadt af Foreningens Bestyrelse.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Till Bestyrelsen for den skandinaviske Forening i Rom.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 24. februar 1868

Rom den 24de Februar 1868.–

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Hav ogsaa dennegang Overbærenhed med min Uefterrettelighed i Brevskrivervejen, idet jeg først idag besvarer Deres ærede og venlige Skrivelse af 12te December f: A. For den indlagte Vexel paa 700 frcs: takkes forbindtligst. –

De omskrevne Rettelser till «Brand» skal om faa Dage blive expederede og fremsendte.

Hvorledes gaar det med «Peer Gynt»? I Sverig er den, saa vidt jeg af Bladanmeldelserne kan slutte, bleven meget vel modtagen; men svarer nu Afsættningen hertill?

I Norge erfarer jeg at Bogen har vakt megen Larm; det bekymrer mig ikke det ringeste; men baade dersteds og i Danmark har man fundet meget mere Satire end af mig tillsigtet. Hvorfor kan man ikke læse Bogen som et Digt? Thi som et saadant har jeg dog skrevet den. De satiriske Partier staar temmelig isolerede. Men hvis Nutidens Normænd, som det jo lader, gjenkjender sig selv i Peer Gynts Person, faar det blive de Godtfolks egen Sag.

Jeg er Dem hjertelig forbunden for de mange Anmeldelser, De har været saa god at sende mig. «Morgenbladet» er det eneste norske Blad, som holdes her. Skulde det være Dem muligt ved Lejlighed at kunne skaffe mig Bjørnsons Artikler i «norsk Folkeblad» saa gjorde De mig en stor Glæde.

Mit næste Arbejde bliver rimeligvis et Skuespil for Theatret og der vil forhaabenlig ikke hengaa lang Tid før jeg tager alvorligt fatt.

Det piner mig at jeg endnu ikke har tillskrevet Hrr G: Brandes i Anledning af hans Artikkel i dansk Maanedsskrift; men nu skal det ske. Jeg beder Dem ved Lejlighed frembære min Hilsen.

At Udgivelsen af P: Hjorts Breve har forvoldt Dem Ubehageligheder, gjør mig isandhed ondt, men det forekommer mig dog at den Side af Sagen maa være lett at bære da det dog er klart at alt Ansvar falder paa den navngivne Udgiver.

«Maalstrævernes» Hyl over at «Peer Gynt» ikke kom betimeligere till Bergen er vel heller ikke værd at lægge videre paa Hjerte. Efter hvad der senere er passeret, synes det som om de Karle har faaet den tidsnok.

Af mine spredte og utrykkte Digte har jeg nok tænkt at foretage en Samling; men dette kan ikke ske hernede eftersom de Sager maa oppstøves i allehaande spredte Aviser o. s. v. men engang maa jeg vel nordover igjen og gjør da vel ogsaa en Afstikker till Christiania, ved hvilken Lejlighed Foretagendet passende kunde sættes igang. Jeg takker Dem fordi De har bragt dette Anliggende paa Bane!

Med en hjertelig – skjønt visstnok noget sen Nytaarshilsen, og med en ikke mindre varm Takk for det forløbne Aar tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

P: S: Tør jeg, foruden alt det øvrige, endnu i et Anliggende vove at benytte Deres Velvilje? I saa Fald beder jeg Dem om for min Regning at lade indkjøbe en Geografi, en almindelig Verdenshistorie, en skandinavisk Historie, en Naturhistorie, en Regnebog samt de till den første Religionsundervisning henhørende Bøger, alt passende for et otteaars Barn, der dog ikke er aldeles Begynder. Min lille Gut har nemlig læst en hel Del, navnlig Verdens- og Bibelhistorie, men hidtill aldeles usystematisk og dermed maa det ikke vedblive. Skulde det ikke falde for dyrt at sende Bøgerne som Pakgods eller med Posten, saa ønskede jeg dem helst paa den Maade, hvis ikke saa turde der maaske findes en eller anden Rejsende, der havde et ledigt Rum i sin Kuffert. – Bliv ikke vred herover. Dette er for mig et vigtigt Anliggende. –

Deres

H. I.

Til DEN SKANDINAVISKE FORENING I ROMA, ROMA 10. mars 1868

Konvolutt

Til

Bestyrelsen for den skand: Forening

i Rom.

I Anledning af at enkelte Bestyrelsesmedlemmer har besluttet Afskaffelsen af «L’Osservatore Romano», anmoder undertegnede om at en Generalforsamling uopholdelig maa blive sammenkaldt for at erfare hvorvidt denne paa ulovlig Maade iværksatte Foranstaltning maatte vinde Bifald hos Fleretallet af Foreningens Medlemmer. –

Rom den 10de Marts 1868.

Henrik Ibsen

Tillige

L. Hansen

John Börjeson

Fr Kjellberg.

Til Bestyrelsen for den skandinaviske Forening i Rom.

Til MAGDALENE THORESEN, ROMA 31. mars 1868

Konvolutt

Fru Magdalene Thoresen.

Rom den 31te Marts 1868. –

Kjære Svigermoder!

Nogle faa Linjer beder jeg Dig tage venligt imod, saa udygtig en Brevskriver jeg end er. Jeg synes jeg kunde have en Uendelighed af Ting at sige, men skriftligt blir det aldrig till noget, gid det mundtligt maatte blive bedre; jeg baade tror og haaber det imidlertid, skjønt jeg godt forstaar at jeg egentlig først i Enrum med mine Tanker er mig selv. –

Hvorledes det skal gaa an at leve udenfor Italien, og især, hvorledes det skal gaa an at leve i Kristiania, det forstaar jeg næsten ikke! Men det maa jo ske. Isolere sig føler jeg imidlertid at man maa deroppe (jeg ialfald), hvis jeg ikke vil gjøre mig hvertandet Menneske till Uven. Lad gaa med alt det Øvrige; men Lefleriet for Svenskerne kan jeg ikke døje. Svenskerne ere, ifølge deres Kulturgrund, vore Aandsfiender, og saa mener man at kunne flikke det fiendtlige sammen ved gjensidig Føjelighed eller sligt! Heldigt for de Karle, der befatter sig med dette Væsen, er det at vor Presse staar paa et saadant Standpunkt, at intet skikkeligt Menneske kan tage fat deri uden først at trække Handsker paa, men med dem er det ubekvemt at polemisere. Og hvem vilde man faa med sig? Ingen. Man vilde staa alene. For mig er det ofte klart at ingen deroppe, af dem der har Aand og Følelse, har igrunden andet at gjøre end ligesom det anskudte Dyr at trække sig ind i Tykkningen, i Ensomheden og Stillheden for at dø. Det bedste der kunde times vort Land var en stor Nationalulykke. Kan man ikke staa den ud saa har man ingen Rett till at leve. Jeg har hernede været Vidne till Oppoffrelser, som sætter mig istand till at anstille Sammenligninger, og vort Land gaar ikke med Ære ud derfra. – – –

Tillykke med Opplæsningerne! At det vilde gaa godt, vidste jeg jo paa Forhaand. Forøvrigt hører vi intet hjemmefra. Norske Aviser har vi ikke hidtill faaet i dette Aar. Ogsaa betegnende! Medens danske og svenske Redaktioner, af Hensyn till deres herværende Landsmænd, ikke alene skjænker os deres Blade gratis, men endog af egen Lomme betaler Postportoen till Pavestatens Grænse, har Morgenbladets Ejer, Kongens Livlæge Dr: De Besche, standset Bladets Forsendelse fordi Portoen ved Nytaarstid af den skandinaviske Forening ikke var erlagt forskudsvis! Der er noget fortærende harmeligt i mellem Fremmede at maatte skamme sig over sine Landsmænd.

Thomas er vel nu i Stokholm? Gid det maa gaa ham godt. Axel har Du vel snart den Glæde at se som flink Student. Hils dem allesammen og tag selv de hjerteligste Hilsener fra

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Summa Summarum af ovenstaaende Snakk er dette: Se at komme ud! Rejs! Gjør det enten det er muligt eller umuligt. Umuligt er forresten ingenting, som man ubændigt vil!

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 27. april 1868

Rom den 27de April 1868.–

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

Med den opprigtigste Deltagelse erfarer jeg af Aviserne den tunge Sorg, som i denne Tid har rammet Dem. Under saadanne Tillskikkelser ligger der kun ringe Trøst i hvad Tredjemand kan have at sige, og jeg skal derfor indskrænke mig till rett inderligt af Hjertet at ønske Dem Kraft og Styrke.

Det skulde ikke have faldet mig ind under disse sørgelige Forholde at besvære Dem med Forrettningsbreve, dersom jeg ikke allerede havde indrettet mig paa den 9de Mai at afrejse herfra for at tillbringe Sommeren i Norditalien eller Tyrol. Af denne Grund nødes jeg till at besvære Dem med en Anmodning om med omgaaende Post at maatte erholde en Vexel paa Paris till Beløb 357 Rd. 39, (saaledes nemlig, at de resterende 400 Rd. blive henstaaende hos Dem for engang senere at kunne hæves.)

Deres venlige Brev af 19de Marts med vedlagt Aarsregning har jeg modtaget og takker Dem paa det forbindtligste for begge Dele. Den omskrevne Bogpakke er derimod endnu ikke kommen mig ihænde; jeg agter derfor at tillskrive Hr. Loescher derom. Norsk Folkeblad og de mange andre kjærkomne Avisuddrag, samt først og fremst «Fiskerjenten» har jeg faaet; den sidste dog først igaar (jeg ser af Stemplet at den har henligget flere Dage paa Postkontoret her) og har derfor ikke endnu faaet læst den tillende.

Saasnart jeg, efter et kortere Opphold i Florentz og andre Steder undervejs, er kommen till Ro for Sommeren, skal jeg tillskrive Dem og lade Dem vide hvorledes det gaar med mit nye Arbejde.

Hilsen till Bjørnson, Brandes og andre Venner; og till Dem selv gjentagen Forsikkring om al hjertelig Deltagelse.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, BERCHTESGADEN 22. juni 1868

Berchtesgaden den 22de Juni 1868.–

Kjære Herr Etatsraad Bravo!

Endelig ere vi ankomne till vort blivende Oppholdssted for Sommeren. De fem Uger, der ligger mellem idag og vor Afrejse fra Rom, har vi tillbragt omflakkende fra Sted till Sted med 8 Dages Rast i Florents, 2 i Bologna, 8 i Venedig og 8 i Botzen. Det er ganske naturligt at vor Tanke, nu da vi ere i Ro, retter sig mod det kjære Rom og der først og fremst mod Dem, hvem vi skylder saa meget. Hjertelig Takk for al Deres Godhed og Velvilje! Gid det paa nogen Maade stod i min Magt i Gjerning at kunne vise min Erkjendtlighed! Nu, kan jeg det end ikke, saa skal jeg ialfald være enig med alle andre romerske Skandinaver og skandinaviske Romere i at proklamere Dem som den fortræffeligste af alle Konsuler paa denne Jordklode og paa de nærmeste Kloder tillige (forudsat at den herlige Indrettning, man kalder Konsulatembeder, dersteds er indført.)

Naar vi vender tillbage till vort romerske Hjem er endnu uvisst; men engang kommer vi, jeg ialfald, hvis vi forøvrigt beholder Liv og Helbred.

Jeg ved ikke om denne Egn er Dem bekjendt. Er den det ikke, saa er den værdt at gjøre Bekjendtskab med. Det er det skjønneste Strøg jeg har seet nord for Alperne, billigt, lett tillgjængeligt, behageligt i alle Maader. Hvilken Glæde det skulde være for os om De iaar udstrakte Deres sædvanlige Sommerrejse hertill! Menneskene her ere fortræffelige, baade Beboerne og de Rejsende, man kommer i Berørelse med.

Et Par Ord fra Dem vilde glæde os ubeskriveligt; det er igrunden som om alle vore Hjerterødder ere voxede sammen om Rom; enhver Efterrettning derfra er os kjærkommen.

Muligens henligger der hos Dem Breve till os; skulde dette være Tillfældet, saa beder jeg mig dem tillsendt. Min Adresse er: Herrn Ant: Hasenknopf, Wachtmeister bey den königl. Salinen, Berchtesgaden, Bayern.

Hvad der imidlertid er mig af endnu større Vigtighed, end mulige Breve, er en Bogpakke, som Cancelliraad Hegel , Ejer af den Gyldendalske Boghandel i Kjøbenhavn, i et Brev dateret 20de Marts d. A. tillmelder mig at have under 12te samme Maaned afsendt till Boghandler Hermann Löscher i Turin, for af ham at besørges sendt till Rom. Pakken var adresseret till Dem; men ved min Afrejse (13de Juni) var den endnu ikke, saavidt mig bekjendt, ankommen. Skulde den senere være indtruffen, bedes den mig tillsendt; er det nødvendigt at aabne den for Toldvæsnet, eller træffe andre Foranstaltninger, saa beder jeg Dem i et og alt at behandle Pakken som Deres egen, bryde Segl o. s. v. – Skulde den ikke være arriveret, vilde et Par Ord fra Dem ganske visst hos Hr. Löscher udrette mere end 10 Breve fra mig. Hvad Omkostninger Forsendelsen maatte medføre skal jeg gjennem Fladager eller paa anden Maade punktligt besørge godtgjort – Kjære Hr: Etatsraad! Tillgiv alt dette Bryderi! De er jo saa vant till at selv romerske Gjengangere plage Dem; jeg er saaledes ikke den første!

Hvorledes lever Kolonien dernede, og hvem bestaar den af for Tiden? Raad alle Bortdragende till at tage Vejen hjemad over Berchtesgaden og till at blive her i nogen Tid. Det er ikke af Egoisme alene at jeg siger dette.

Jeg har paabegyndt et nyt Arbejde som jeg haaber at fuldføre her. Men de kjære Skandinaviske Landsmænd vil jeg jo komme till at savne i Længden, det føler jeg. Hils dem allesammen, Ravnkilde, Mourier, Fladager, Budal o. s. v. De vare allesammen fortræffelige Mennesker igrunden, hver paa sin Vis. Dem selv beder jeg gjentagende om at modtage vor hjerteligste Takk og Hilsen.

Deres stedse ærbødige og hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, BERCHTESGADEN 28. juli 1868

Berchtesgaden den 28de Juli 1868.

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

Det er mig umuligt at erindre om jeg fra Florentz sendte Dem et Par Linjer med Erkjendelse af Deres venlige Brev af 7de Mai, hvori indlagt Vexel paa fr: 990.93 c. Er det kun blevet ved det gode Forsætt, beder jeg Dem ogsaa dennegang tillgive.

De omtalte Rettelser till «Brand» medfølger; de ere hverken mange eller betydelige; 2det Opplag bedes benyttet ved Sættningen. Forhaabentlig har det med denne Sag ikke havt noget Hastværk; Sommermaanederne plejer jo ikke være nogen god Tid for nye Bøger eller nye Opplag.

Som De ser, er jeg nu paa Nordsiden af Alperne, men lever i fuldstændig Uvidenhed om Forholdene hjemme i de skandinaviske Lande. Hvorledes er Bjørnsons «Fiskerjenten» bleven modtaget? Den første Halvdel synes jeg overordentlig godt om, men Resten er ikke gjennemarbejdet og han har der villet noget, som ligger udenfor hans Begavelse.

Bogpakken har jeg endnu ikke modtaget; muligens bringes den mig af Etatsraad Bravo, som halvvejs har lovet at besøge os her paa en Sommerrejse i Tyrol. Vinteren kommer vi till at tillbringe i München og Dresden og derfra gaar vi rimeligvis hjemover. Jeg haaber at Portrætmaler L. Hansen har overbragt en Hilsen fra os. Noget større Arbejde er jeg endnu ikke for Alvor begyndt med, men nu vil det snart ske.

Med det snareste tager jeg mig den Frihed at tillskrive Dem om adskillige literære Sager. Idag indskrænker jeg mig till at sende Dem en hjertelig Hilsen, – og bede Dem sende mig 200 Rdlr: i Vexel paa Paris. Skulde det være Dem muligt at kunne anbefale mig en Bankiere i Salzburg, till hvem jeg kan sælge den, saa takker jeg meget. Er min Svigermoder i Kbhvn, saa bedes hun hilset; ligesaa alle Venner og Bekjendte. Det er utaaleligt i Længden at være udenfor al Communication med Hjemmet. Forlovelsen i vore Kongefamiljer er omtrent det eneste fra vore Lande som jeg har seet omtalt i de herværende tydske Aviser. – Egnen her er herlig; men Klimaet ustadigt; jeg savner det kjære Italien i mere end en Henseende.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Min Adresse er: Herrn Anton Hasenknopf. Berchtesgaden. Bayern.

Til FREDERIK HEGEL, BERCHTESGADEN 20. august 1868

Berchtesgaden den 20de August 1868.

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Deres venlige Brev af 6te dennes havde jeg i rette Tid den Glæde at modtage og takker Dem meget for de indlagte 150 Thaler, hvorved jeg paa dette afsides Sted forskaanedes for en Rejse till Salzburg.

Strax efter Modtagelsen foretog jeg en 8 Dages Fodvandring till Gastein og havde ved Hjemkomsten atter et nyt Bevis paa Deres Velvilje, idet jeg forefandt baade «Figaro» og «Dagbladet» samt et nyt Brev. Min hjerteligste Takk for det altsammen! Det var som en frisk Luftning hjemmefra at faa se danske Aviser igjen. Men jeg beder Dem standse Forsendelsen itide; den sidste Dag i Maaneden rejser vi herfra.

Det gjør mig meget ondt at jeg ikke tør love noget Bidrag till Richardts og Rodes Samling; mit nye dramatiske Arbejde (skrevet for Theatret, og komplet realistisk, som den tunge tydske Luft fører det med sig) opptager alle mine Tanker. Imidlertid takker jeg saavel Dem som Udgiverne for det venlige Tillbud.

Jeg antydede i mit sidste Brev at jeg snart vilde tillskrive Dem angaaende nogle literære Planer. Hermed mente jeg, at jeg agter at indlevere «Kongs-Emnerne» till Theatrene i Kjøbenhavn og Stokholm. Den almindelige Dom om Stykket er jo gunstig, og jeg selv tror at den er fortjent. Stykket har engang før været sendt i Manuscript till Theatret i Kjøbenhavn og blev dengang ikke antaget. Dette skete imidlertid i Foraaret 1864, midt under Krigen, og under Forholde, som nu ikke længere ere tillstede. Den Privatskrivelse, hvormed Theatrets Censor, Conferentsraad Hauch, tillbagesendte Stykket, og som jeg ved Lejlighed skal vise Dem, var over al Maade anerkjendende. Sproget maa rettes paa og det kan med Letthed ske. Till Stokholm har jeg aldrig før henvendt mig, og dersteds vil forhaabentlig ingen Vanskeligheder gjøres. Skulde nu Stykket ivinter paa disse Steder blive spillet, saa turde denne Omstændighed maaske være gunstig for en ny Udgave?! Hermed har det nu imidlertid ingen Hast. Hvad jeg agter at bede Dem om, er, at De godhedsfuldt vil oppgive mig (med Titulatur, Adresse og alt) till hvem jeg i Kjøbenhavn har at indlevere Stykket, – samt meddele mig Hr: L. Dietrichsons Adresse i Stokholm, hvor han formentlig for Tiden oppholder sig. Skulde han ikke være der, saa har jeg dersteds andre Bekjendte, som kan forberede det fornødne.

Jeg beder Dem, ikke at blive altfor utaalmodig over den megen Ulejlighed, jeg forvolder Dem; nogen særdeles Hastværk med de begjærede Opplysninger har det ikke.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, [BERCHTESGADEN] [31. august 1868]

Højstærede Hr. Etatsraad Bravo!

En mangfoldige Gange tilbagevendende glad, frisk og fornøjet 3die September ønskes Dem af Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 22. september 1868

München den 22de Septbr 1868.–

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Hjertelig Takk for Deres sidste venlige Brev med de nødvendige Opplysninger om Theaterdirektionen. Naar jeg kommer till Dresden, benytter jeg mig af Deres godhedsfulde Tillbud og sender Dem till Besørgelse et rettet Exemplar af Kongsemnerne. At Tiden till et nyt Opplag endnu ikke er kommen, kunde jeg godt vide; thi det første Opplag var meget stort, og jeg er forvisset om, at hvad der deraf er solgt og udbredt, skylder jeg væsentlig Dem, der har skaffet mig et Forhold till det danske Publikum. Norge alene kan ikke underholde nogen Forfatter. – I Dresden skriver jeg mit nye Skuespil, – hvorom mere senere; jeg haaber at det skal være færdigt till Jul, men da Tiden till Udgivelse og Oppførelse altsaa for iaar er altfor langt fremskredet, saa faar det henligge; jeg skal sende Dem en Afskrift og derefter kunne vi jo træffe en Aftale om hvad videre er at gjøre. Jeg er meget glad i dette mit nye fredsommelige Arbejde.

Her har vi levet den hele Tid under en velsignet italiensk Himmel, nydt alle Münchens virkelige Kunstskatte og Befolkningens Preusserhad, om hvilket sidste man hjemme ingen Forestilling kan gjøre sig. Vi rejser herfra, sandsynligvis direkte till Dresden, den 1ste eller 2den Oktober. Uagtet jeg ikke er blottet for Penge, tillader jeg mig dog, for alle Muligheders Skyld, at anmode Dem om godhedsfuldt at sende mig 200 Rdl, enten i preussiske Penge eller i Vexel. Min Adresse er: Frau C. Bauer, Maximiliansplatz, No 13, 3ten Stock. For de modtagne Aviser takker jeg gjentagende. Bogpakken fra Turin er till Dato udebleven; det er en lang og besynderlig Historie, som jeg fra Dresden skal i al Udførlighed fortælle.

Deres hengivne

Henrik Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 2. oktober 1868

München den 2den October 1868.–

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Har De modtaget mit Brev af 22de Sept:? Tillgiv at jeg spørger, thi jeg befinder mig i Forlegenhed og er desuden urolig, idet jeg erindrer at De till Berchtesgaden sendte mig rede Penge istedetfor Vexel.

Jeg vil imidlertid haabe at der intet er paafærde og at De simpelthen ikke har modtaget ovennævnte Brev af 22de f. M, eller at Svaret allerede er undervejs. Skulde mit Brev imidlertid ikke være fremkommet, saa tillader jeg mig herved at fremhæve Hovedpunktet i samme – idet jeg anmoder Dem om godhedsfuldt at sende mig (enten i Vexel eller, hvis det tør voves, i preussiske Penge) 200 Rdlr, som jeg nu tilltrænger for at kunde drage herfra. Min Adresse er: Frau Bauer, Maximiliansplatz No 13; 3ten Stock, München. Brevet bedes rekommanderet.

Tillgiv alt mit Plageri! Maaske har jeg alt imorgen Brev fra Dem, og disse Linjer ere da overflødige. Skulde De have misforstaaet mit forrige Brev og sendt Remissen till Dresden istedetfor till München, beder jeg Dem om at sende mig en yderligere Remisse af 50 Rdl: hertill, for at jeg kan komme herfra.

Jo snarere jeg modtager Deres Svar paa dette Brev desto kjærere.

Tillad mig at lade disse Linjer gaa ufrankerede. Jeg skriver en sen Aftentime og frygter at jeg ingen Frimærker kan faa.

Deres hengivne

Henrik Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 10. oktober 1868

Dresden den 10de October 1868.–

Kjære Hr: Cancelliraad Hegel!

Jeg vil haabe at den Hastværksbillet, jeg i utidig Ængstelse sendte Dem fra München, ikke har foranlediget Dem till nogen Extraforanstaltning. Dagen efter modtog jeg Deres Brev med indlagte 150 Thaler, hvorfor jeg er Dem meget forbunden.

Nu ere vi da efter lang Omflakken kommet till Ro for Vinteren i egen Bolig og med egen Husholdning. Lidt over Nytaar haaber jeg at kunne have mit nye Arbejde færdigt; paa nogen Udgivelse kan der vel ikke være at tænke før till næste Efteraar eller Vinter, da Stykket er bestemt for Theatrene; jeg skal naturligvis sende Dem en Afskrift.

Hjertelig Takk for at De lader 5te Opplag af «Brand» udkomme; uden Dem vilde baade 5te og flere af de foregaaende Opplag endnu i lange Tider, maaske for stedse, have været overflødige.

Ligeledes min hjerteligste Takk for al Deres Ulejlighed med Lotterisedlen! Jeg venter mig noget stort fra Lotteriet – naar jeg blot holder ud saa længe –

De spørger om jeg ønsker Dagbladet till Dresden. Ja, det gjør jeg tillvisse; men kun paa det Vilkaar at jeg faar bære alle dermed forbundne Omkostninger. Det er ikke af tom Nysgjærrighed efter Avisnyheder, at jeg ønsker Bladet, men fordi jeg derved ligesom drages nærmere og inderligere ind i Hjemmets Liv og føler mig styrket till mit Arbejde. –

Jeg tillskriver Dem snart igjen. Min Adresse hersteds er: An der Frauenkirche, No 6, 1ste Etage.

Med de hjerteligste Hilsener Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 31. oktober 1868

Dresden den 31te October 1868.–

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Af de jævnligt indtræffende Avispakker ser jeg at De har modtaget min sidste Billet med Oppgivende af Adresse et c. og hvori jeg nok lovede snart at skrive noget udførligere. Det er isandhed en stor Glæde De forskaffer os gjennem Dagbladet, og gid det blot stod i min Magt at kunne vise min Erkjendtlighed i noget mere end blotte Ord!

Mit nye Arbejde skrider raskt fremad. Den hele Sommer har jeg gaaet og tumlet dermed i Tankerne dog uden egentlig at skrive. Nu er hele Udkastet færdigt og nedskrevet; hele 1ste Akt er aldeles fuldført, 2den Akt vil være det om 8 Dage og inden Aarets Udgang haaber jeg at det hele skal være tillendebragt. Det bliver i Prosa og helt og holdent beregnet for Scenen. Stykkets Titel er: «De unges Forbund eller Vorherre & Comp:», Lystspil i 5 Akter. Det behandler Rivninger og Strømninger af Nutidens Liv, og vil, uagtet det foregaar i Norge, passe ligesaa godt for Danmark. Jeg befinder mig i en lykkelig og forsonet Sindsstemning, og skriver overensstemmende dermed; dennegang skal den kjære, fortræffelige Mand G: Brandes ikke faa nogen Grund till at paatale ulovlig Omgang med Muserne. – Af Brandes’s «Æsthetiske Studier» beder jeg Dem sende mig et Expl: og føre mig samme till Regning. Allerede i Rom hørte jeg omtale at han skrev paa en Afhandling om det Komiske, et Begreb, hvorom jeg maa tillstaa at jeg, theoretisk taget, aldeles ikke er paa det rene og som jeg netopp af Brandes skulde have særlig Lyst till at se klaret.

Den turinske Bogpakke er og blir forsvunden, og, som det till Dato forekommer mig, under mistænkelige Omstændigheder. Jeg har nu imidlertid gjort det sidste Forsøg, og saasnart et forventet Brev indløber fra Rom, skal jeg tillskrive Dem og oversende den om Sagen hidtill førte Korrespondence. –

Kjender De ingen Danske, som agter at oppholde sig i Dresden ivinter? Jeg længes meget efter Skandinaver; muligens findes her allerede nogle; men jeg har ingen stødt paa, og Konsulen ved ingenting.

Dresden er et meget behageligt og et meget billigt Levested. Da vi imidlertid har indrettet os her for et halvt Aar, saa har dette foraarsaget adskillige Udtællinger paa Forhaand; jeg er derved kommen i Pengeforlegenhed og, benyttende mig af et tidligere, velvilligt Tillbud fra Deres Side, beder jeg Dem om godhedsfuldt at sende mig 200 Rdlr! Ja, nu maa De ikke blive forskrækket og, ved Tanken om de smukke Summer, jeg allerede før i Sommer har trukket till mig, fatte den Tro at jeg her i Tydskland er bleven en «Verschwender». Sagen forholder sig snarere omvendt, idet jeg har været saa lykkelig iaar at kunne oppspare min Gage i Norge og nu nødig vil give Ordre till igjen at udtage noget af det i Christiania Kreditkasse indsatte Beløb. –

For det modtagne Expl: af «Brand», 5te Opplag, takker jeg forbindtligst og ønsker det maa nyde en rask Afsættning. Hvad jeg har skrevet om mit nye Arbejde beder jeg, for Titelens Vedkommende at maatte blive mellem os; at jeg har Arbejdet under Hænder er naturligvis ingen Hemmelighed. «Kongs-Emnerne» vil jeg indtill videre ikke indlevere, for ikke paa engang at indsende to forskjellige Stykker. – Fra Herr Rudolf Schmidt har jeg modtaget Anmodning om at levere Bidrag till et nyt Tidsskrift; men for Øjeblikket har jeg intet at sende. Jeg tillskriver ham idag.

Vejret er raat og stormfuldt; men godt som Arbejdsvejr betragtet, og vi boer hyggeligt i alle Henseender. Theatret besøger jeg flittigt; det er et af Tydsklands bedste, men staar langt, langt under Kjøbenhavns hvad Smag og Kunst angaar. Men saaledes er det overalt i Tydskland.

Idet jeg beder Dem modtage mine hjerteligste Hilsener og tillgive al den Ulejlighed, jeg forvolder Dem, tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Hvad bliver det till med V: Bergsøes store nye Roman?

H. I.

Til RUDOLPH SCHMIDT, DRESDEN 31. oktober 1868

Konvolutt

Herr Cand: mag: Rudolf Schmidt

Klareboderne No 16, 2den Sal.

Kopenhagen.

fr:

Dresden den 31te October 1868.–

Herr Cand: mag: Rudolf Schmidt!

Idet jeg erkjender Modtagelsen af Deres ærede Brev af 11te dennes, tillader jeg mig at frembære min hjerteligste Takk for Deres venlige og hædrende Oppfordring.

Det er mig imidlertid for Øjeblikket umuligt at efterkomme samme. Hvad jeg af mindre Digte (fra en ældre Tid og fra et forladt Standpunkt) maatte have liggende, kan jeg ikke tillægge det Værd eller den Betydning, som efter mine Tanker skulde berettige deres Offentliggjørelse, og det allermindst i de første Hefter af et begyndende Tidsskrift. Jeg har desuden efterladt samtlige slige Manuscripter i Rom, hvorfra de først till Foraaret ville komme mig ihænde. Skulde jeg da ved Gjennemsynet faa bedre Tanker om et eller andet, skal jeg gjerne sende Dem samme, – og slett ikke fortryde paa om det bliver vraget. – Af nye Smaating tør jeg intet love, da jeg for Tiden har mit Syn helt og holdent rettet paa et vidtløftigt Arbejde, et 5 Akters Lystspil.

De siger, at Redaktionen, foruden Dem, bestaar af Deherrer Prof: R. Nielsen og Cand: mag: Clemens Petersen. Hr: Cl: Petersen kjender jeg og Hr: Prof: Nielsen kjender jeg ikke. I Henhold till begge disse Omstændigheder antager jeg at jeg næppe fejler, naar jeg adresserer min Takk for den skete Henvendelse till Dem allene og till Dem personligt.

Med Højagtelse Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

P. S. Skulde De senerehen ønske nogle Smaating fra Italien, Karaktertræk, Rejseopplevelser – alt i Knapphed meddelt og uden al Fordring paa Kunstværd, – saa har jeg Stoff nok, og skulde vel ogsaa vide at finde en Form. Men herom kan der jo først paa et senere Tidspunkt blive Tale.

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 22. desember 1868

Dresden den 22de December 1868.–

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Saavel efter Pligt og Skyldighed som af indre Tillskyndelse lægger jeg mit nye Arbejde et Øjeblik tillside for at sende Dem et Par Linjer, der forhaabentlig vil naa Dem Julaften.

Deres venlige Skrivelse af 2den Novbr modtog jeg i rette Tid og frembærer herved min forbindtligste Takk for de vedlagte 150 Thaler. Ligeledes takker jeg Dem meget for Brandes’s «Æsth: Studier», en Bog, der for mig har været en sand Guldgrube, navnlig hvad Afhandlingerne om det Komiske angaar. Brandes er en mærkværdig Mand till at se klart, dybt og sammenhængende, og hvis det var muligt, vilde jeg sige at hans Evne till at klargjøre sig for Læseren, og først og fremst till at blive husket og erindret, er endnu større.

At det er gaaet saa galt med Bogpakken fra Turin till Rom, beklager jeg nu mere end før da jeg erfarer at De med Deres sædvanlige Godhed havde betænkt mig med en saa overordentlig værdifuld Gave. Hvorledes det er gaaet till begriber jeg endnu ikke. Da jeg afvigte 13de Maj forlod Rom, underrettede jeg Bravo om at en saadan Pakke vilde komme og bad ham beholde den indtill jeg havde oppgivet ham min Adresse. Efterat være kommen till Ro i Berchtesgaden tillskrev jeg Bravo og udbad mig Pakken. Dette mit Brev afgik fra Berchtesgaden den 22de Juni og ankom, ifølge Bravos Svar, till Rom den 25de. Bravo melder mig i sit Brev (af 28de) at han, strax han modtog min Skrivelse, henvendte sig till Herr Löscher i Turin og bad ham, da Bogpakken ikke var ankommen till Rom, om ikke at sende samme didhen, men derimod till Berchtesgaden. Dette Bravos Brev maa være afgaaet fra Rom den 25de eller 26de og er saaledes indtruffet i Turin den 26de eller 27de. Men nu kommer det forunderlige. Efter at have modtaget Anmodning om ikke at sende Pakken till Rom, fortæller Herr Löscher mig i sit Brev af 2den Juli, (hvilket vedlægges) at han allerede «for nogle Dage» siden har sendt den did, fordi han «ignorirte» at jeg ikke oppholdt mig der. Men hvorledes kunde han ignorere det, hvorom jo netopp Bravos Brev handlede? Og er det ikke paafaldende, først at han lader Pakken, der afsendtes fra

Kjøbenhavn den 12te Marts, henligge hos sig indtill Slutningen af Juni, og derefter, at han sender den till Rom, saasnart han faar Anmodning om at sende den till Tyrol? Nogen Legitimation for Afsendelsen vedlagde han ikke; en Kvittering fra Jernbanen eller Postvæsnet maatte han jo dog have modtaget. Jeg har senerehen oppgivet min nuværende Adresse till Rom men uden Resultat. Jeg er ikke mistænkelig af Naturen, og det kan selvfølgelig aldrig falde mig ind at tilltro Herr Löscher personlig nogen mislig Omgang med betroet Gods; men han har sandsynligvis Italienere i sin Tjeneste, og mange af de Folk, ved jeg, er kapable till hvad det skal være. Nu, der er jo foreløbig intet at gjøre ved Sagen. De har jo handlet paa bedste Maade og jeg takker Dem hjerteligt for Deres gode Vilje! –

Mit Lystspil er nu fremrykket till 4de Akt. Jeg antager det vil komme till at udgjøre 180–200 Sider, hvilket jo er passende. Deres Forslag med Hensyn till Titlen skal blive efterfulgt; det er fuldkommen rigtigt og jeg var selv halvvejs af samme Mening fra først af. Udtrykket vilde forøvrigt ikke have forarget nogensomhelst, naar man først havde læst Stykket. Der tales ikke et eneste Ord om Religionssager deri; men det kan man jo ikke paa Forhaand vide, og derfor kunde lett Tillægstitlen vække Anstød; altsaa bort med den! Stykket blir det mest kunstnerisk gjennemarbejdede, jeg nogensinde har skrevet, og jeg tvivler paa, at man deri skal kunne finde et eneste saadant særligt udpræget norsk Udtrykk, som ikke passer paa den kjøbenhavnske Scene. Jeg er Dem usigelig forbunden for Deres Tillbud om strax at trykke Stykket, som Manuscript; det vil være en stor Fordel for mig i enhver Henseende. I Februar haaber jeg at kunne sende Dem Renskriften.

Herr Grensteen har jeg havt den Fornøjelse at se hos mig.

Nu har De vel travelt med nye Forlagsskrifter till Julen? Min Svigermoders nye Fortælling kan man jo vente. Det forundrer mig at Dr: Bergsø ikke har henvendt sig till Dem; hans Bog maa formodentlig ikke være bleven færdig; jeg ved han har været sygelig isommer.

Dagbladet takker jeg Dem paa det hjerteligste for; men beder Dem fra Nytaar standse Forsendelsen. Fra den Tid faar jeg det norske Morgenblad og haaber gjennem herboende skandinaviske Familjer at faa Avisforbindelse med Danmark. Der er jo en forfærdelig Rejsning mod Ploug; men det kan ikke nægtes at han ofte opptræder paa en tirrende og overmodig Maade, som i Længden ikke kan taales. Molbechs Theaterartikler er mesterligt skrevne; tør jeg bede Dem hilse ham venligst fra mig.

Regningen fra Stensballe beder jeg at maatte henstaa indtill jeg hos Dem faar noget at betale af; jeg har en Gru for at tage formeget Forskud hos min kjære Forlægger, hvem jeg allerede skylder saa meget, der ikke kan værdsættes i Penge. Flors Regning skal blive betalt i Norge, saasnart jeg faar erfaret hvorledes det med samme hænger sammen. Jeg stod i den visse Formening at den forlængst var betalt gjennem en Tredjemand; men det maa rimeligvis være en Fejltagelse.

Og hermed vil jeg af Hjertet ønske Dem og Deres Søn en glædelig Jul og et godt Nytaar! Takk for al Deres Venlighed i det forløbne Aar; jeg vil haabe vore fælles literære Foretagender i det kommende vil være till Gavn og Glæde for os begge. Min Kone og Svigerinde beder om ogsaa at maatte frembære de bedste Ønsker og Hilsener gjennem

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NIELS RAVNKILDE, [ROMA] [1866–68]

Konvolutt

Illmo Signore

Il Maestro N: Ravnkilde

Tirsdags Aften.

Carissimo!

Du spurgte mig igaar, hvad Tid jeg kom i Foreningen.

Jeg kommer der imorgen, Onsdag, fra Kl: 12 till 1 Middag.

venskabeligst

Henrik Ibsen.

1869

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 22. januar 1869

Dresden den 22de Januar 1869.

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Endelig har jeg da faaet Rede paa den Löscherske Bogpakke! Det vil sige, jeg ved nu hvor den er. I mit Brev af 21de December f. A., hvori fulgte indlagt Hr: Löschers Skrivelse af 2den Juli, og hvori jeg gav en udførlig Skildring af Sagens Gang, vil De forhaabentlig se at jeg var undskyldt, naar jeg ikke kunde begribe Sammenhængen. Idag modtog jeg Brev fra Etatsraad Bravo i Rom, hvori han fortæller mig at Hr. Löscher har sendt Pakken till Boghandler Spithöver dersteds og at denne stadigt har ventet at jeg skulde afhente den og derfor har ladet den ligge. Nu haaber jeg med en eller anden Rejsende at faa Pakken og dermed er den Ting forbi.

Mit sidste Brev haaber jeg De modtog till Jul. Men uagtet hvad jeg deri skrev, ser jeg at De fremdeles er saa god ogsaa efter Nytaar at sende mig Dagbladet. Skulde De have glemt at give nogen Ordre desangaaende? Morgenbladet kommer nu regelmæssigt.

Mit nye Arbejde gaar raskt fremad, jeg haaber sikkert at det till den forhen nævnte Tid vil være færdigt. Hvorledes modtages Fru Thoresens Bog? Jeg har tillskrevet hende et langt Brev om mangt og meget. Det er min bestemte Mening at hun maa slaa om i en anden Rettning og jeg frygter at jeg faar denne Mening bekræftet ved engang at læse hendes sidste Fortælling. Dagbladets Anmeldelse gaar udenom Sagen med en paafaldende Varsomhed.

Dette i al Korthed for idag. Jeg længes meget efter at høre et Par Ord fra Dem. – Dog endnu et: Ved De tillfældigvis hvem det er, som har udgivet «Norsk Lyrik», hvori ogsaa jeg er bleven plyndret? Den er i Kommission hos Dhrr Kappellen og Gad; men Udgiverens Navn kjender jeg ikke.

Hr. Rudolf Schmidt har bedet mig om Bidrag till et nyt Tidsskrift; men derpaa indlader jeg mig ikke; jeg troede i Førstningen at det skulde udkomme paa Deres Forlag og gav ham derfor et ubestemt Svar; men nu faar han et bestemt Afslag.

Med de venligste Hilsener og en hjertelig Takk for det forløbne Aar saavelsom alle gode Ønsker for det kommende tegner jeg mig

Deres stedse hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til RUDOLPH SCHMIDT, DRESDEN 26. januar 1869

Konvolutt

Hr: Cand: magist: Rudolf Schmidt.

Klareboderne. 16. 2.

Kopenhagen.

fr:

Dresden den 26de Januar 1869. –

Hr: Cand: mag: Rudolf Schmidt!

Som Svar paa Deres meget ærede Brev af 16de dennes maa jeg meddele at jeg ikke ønsker at staa nævnt som fremtidig Bidragsyder till det paatænkte Tidsskrift, da jeg ikke vil se mig istand till at nyde godt af Deres hædrende Tillbud.

Grunden till denne min Beslutning er den, at jeg ikke kan bekvemme mig till at virke sammen med Mænd, om hvilke jeg har en paa Erfaring bygget Formodning om, at de, ved første frembudte Lejlighed, ville bruge deres respektive Aviser og Penne imod mig. I en Kjøbenhavnerkorrespondence till det norske Morgenblad ser jeg Herr B: Bjørnson nævnt som formentlig Medudgiver af «For Ide og Virkelighed»; allerede denne Omstændighed vilde i og for sig være afgjørende for mig, selv om ikke andre Motiver till Overflod forelaa.

Jeg er forvisset om Deres Samstemmighed naar jeg holder paa at Klarhed bør være den første Betingelse i alle Forholde, og haaber derfor tryggt at De ikke tager mig det ilde opp naar jeg med et Afslag tegner mig

Deres ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Til PETER FRIEDRICH SIEBOLD, DRESDEN 10. februar 1869

Dresden den 10de Februar 1869. –

Herr P. F. Siebold!

Jeg beder Dem indstændigt tillgive at jeg først idag besvarer Deres ærede og venlige Skrivelse af 6te f: M: Et nyt literært Arbejde, som for Øjeblikket opptager al min Tid og alle mine Tanker, bærer Skylden for denne lange Oppsættelse.

Jeg er Dem i høj Grad takknemmelig fordi De har valgt «Brand» till Oversættelse i det tydske Sprog. Foretagendet er ganske visst meget vanskeligt; men i Deres skjønne Modersmaal kan man jo gjøre Underværker. –

Tror De ikke det vilde være hensigtsmæssigt at ledsage den tydske Udgave med et Forord, indeholdende en kortfattet Meddelelse om den Modtagelse Bogen har faaet i de tre skandinaviske Lande? I Løbet af tre Aar er allerede det femte store Opplag udkommet; forøvrigt vil visstnok Cancelliraad Hegel med Glæde skaffe Dem de fornødne Opplysninger.

Hvis De ikke allerede havde valgt Forlægger, vilde jeg have tillraadet Dem at henvende Dem till Ejeren af den skandinaviske Boghandel i Leipzig, Herr Helms, der allerede har udgivet mange Oversættelser fra dansk og norsk, og forøvrigt nyder megen Anseelse her. –

I Christiania mødes vi neppe till Sommeren. Jeg agter ikke saa snart at vende tillbage till Hjemmet, hvor jeg finder det for koldt i alle Ordets Betydninger. Jeg oppgiver imidlertid ikke derfor Haabet om engang at have den Fornøjelse personligt at gjøre Deres Bekjendtskab. Vore fælles skandinaviske Venner bedes hilsede, og med Ønsket og Haabet om at De snart og lykkeligt overvinder alle med Udgivelsen forbundne Vanskeligheder tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSDEPARTEMENTET, DRESDEN 16. februar 1869

Till Den kgl: norske Regjerings Departement for Kirke- og Undervisningsvæsnet!

Henrik Ibsen ansøger om af de for næste Budgettermin till Videnskabsmænds og Kunstneres Rejser i Udlandet bevilgede Midler at maatte erholde 400 (fire hundrede) Spdlr for derved at sættes istand till at afslutte sin udenlandske Rejse med et etaarigt Opphold i Sverig, væsentligt i det Øjemed at studere det svenske Folks Kultur-, Kunst- og Literatur-Forholde.–

I Sommeren 1863 behagede det den kgl: norske Regjerings Departement for Kirke- og Undervisningsvæsnet, ifølge mit derom indgivne Andragende, at bevilge mig af Fondet till Videnskabsmænds og Kunstneres Rejser i Udlandet en Sum, stor 400 Spd for dermed at foretage en otte Maaneders Rejse gjennem Tyskland, Frankrig og Italien.

Med dette Stipendium forlod jeg Norge i Begyndelsen af Aaret 1864, oppholdt mig omtrent en Maaned i Kjøbenhavn samt ligesaa længe i Berlin, hvor jeg, forsaavidt de Forudsættninger, jeg dengang var i Besiddelse af, tillod det, gjennemgik Museets Samlinger, gjorde mig bekjendt med de monumentale Værker i Architektur og Skulptur, besøgte de tillgjængelige private Kunstgallerier samt de derværende Theatre af forskjellige Slags.

Min Rejseplan havde, som ovenfor antydet, været, først at tage Tyskland grundigt, derfra at gaa till Frankrig og saa at slutte med Italien. Men jeg kom snart till Erkjendelse af at jeg, for at rejse med den størst mulige Nytte, burde gaa frem i omvendt Orden. Det blev mig indlysende at jeg maatte begynde med Begyndelsen, følge Kulturstrømmens og Kunstudviklingens historiske Gang, saafremt jeg skulde kunne haabe tillgavns at forstaa Fenomenerne fra de sildigere Standpunkter. Jeg besluttede altsaa, strax at begive mig till Italien, og rejste derfor, efter kortere Opphold i Prag, Wien og Triest, till Venedig, hvor jeg forblev i omtrent sex Uger.

Det vil være indlysende at Udbyttet af en almindelig Uddannelsesrejse vanskeligt lader sig paavise i det enkelte; Udbyttet vil væsentligt aabenbare sig i den Rejsendes modnere Erkjendelse, i hans humanere Dom og overhovedet i hans klarere Livssyn, noget, der ofte først senerehen kommer till Gjennembrud, alt eftersom det ufærdige faar Tid till at ordne sig. Jeg skal derfor indskrænke mig till i Korthed at betegne min Rejseroute.

Efterat være færdig med Venedig begav jeg mig till Milano, hvor Domkirken og Billedgalleriet især lagde Beslag paa min Tid i de faa Dage, jeg forblev der. I Genua oppholdt jeg mig heller ikke længe, tog derfra med Dampskibet over Livorno til Civita vecchia, og ankom i den sidste Halvdel af Juni till Rom.

Efter i en 14 Dages Tid at have orienteret mig, tog jeg Bolig for de hedeste og usundeste Sommermaaneder i Byen Genzano, hvor jeg fortsatte det allerede tidligere under Rejsen, og navnlig i Venedig, paabegyndte Studium af det italienske Sprog, samt gjorde mig fortrolig med de mange fra den romerske Oldtids og Middelalders Historie bekjendte Punkter i den nærmeste Del af Albanerbjergene. I Oktober vendte jeg tillbage till Rom og indrettede mig med min Familje for et længere Opphold. De otte Rejsemaaneder vare rigtignok forbi og Stipendiet forbrugt; men jeg følte at jeg i alle Henseender endnu kun stod ved Begyndelsen, og det var mig desuden af mange Grunde lettere at blive, end at vende tillbage. Privat Understøttelse tillflød mig fra Hjemmet i den nærmest paafølgende Tid, og jeg kastede mig fra nu af helt og holdent paa Studiet af Kunst og Fortidslevninger, hvortill Lejligheden i hint Aar var særdeles gunstig for de Skandinaver, som dengang oppholdt sig dernede.

Nuværende akadem: Docent L. Dietrichson, dengang Privatsekretær hos vor Konsul i Rom og Bibliothekar for den skand: Forening sammesteds, foranstaltede nemlig i Vinterens Løb en Række af 20 Forelæsninger over det gamle Rom i archæologisk og topografisk Henseende. Herr Dietrichson er i disse Videnskabsgrene hjemme som faa, en Kjendsgjerning, der, ialfald udenfor hans Fædreland, indrømmes med fortjent Paaskjønnelse, hvorfor ogsaa de nævnte Forelæsninger, der afholdtes paa selve de omhandlede Steder, paa forum romanum, paa Palatin mellem Kejserborgens Ruiner, i Caracallas og i Titus’s Thermer, o.s.v, o.s.v, – med Interesse og Nytte fulgtes af en talrig Tillhørerkreds fra samtlige skandinaviske Lande.

Paa de saaledes meddelte Resultater af den almindelige videnskabelige Forskning byggede jeg nu selvstændigt vidre, saavel ved den direkte Beskuelse som ved Læsning, og skal navnlig fremhæve, som et Punkt, der særligt interesserede mig, den græske Skulpturs Gjenoppblomstren i Italien gjennem den hadrianske Tidsalder.

Sommeren 1865 tillbragte jeg i Ariccia, hovedsagelig beskjæftiget med et større dramatisk Digt, der udkom i Kjøbenhavn den paafølgende Vinter. Fra Høsten af fortsatte jeg mine kunsthistoriske Studier i Rom, udvidende dem ogsaa till Mosaiken og den middelalderlige Malerkunst. Jeg foretog derhos i Selskab med endel danske Tourister en længere Fodvandring gjennem det indre af Landet, i Sabinerbjergene, hvorefter vi fra Tivoli vendte tillbage till Rom. Hyppige Udflugter i den romerske Campagne udfyldte forøvrigt Tiden, navnlig blev den gamle via appia, den romerske Gravgade, undersøgt, ligesaa Columbarierne og Katakomberne.

Den paafølgende Sommer boede jeg i Frascati, studerede Roms Historie samt Kirkehistorie (væsentligst Mommsen og Neander), gjennemgik till Fuldstændighed Udgravningerne ved det gamle Tusculum, samt gjennemstrejfede Albanerbjergene i alle Rettninger.

I Løbet af Vinteren 1866–67 paabegyndte jeg et nyt dramatisk Digt og drog om Vaaren med min Familje till Neapel. Storthinget havde da tillstaaet mig en Digtergage af 400 Spd aarlig, og af Fondet till Videnskabsmænds og Kunstneres Rejser i Udlandet var der, ligeledes den foregaaende Sommer, bevilget mig et fornyet Stipendium, stort 350 Sp. Den private Understøttelse var naturligvis forlængst opphørt; men ved den nævnte Liberalitet fra Statsmagternes Side, i Forbindelse med de efter vore Forholde rigelige Honorarer, der Tid efter anden tillflød mig fra Kjøbenhavn, sattes jeg istand till at udvide min opprindelige Rejseplan ogsaa till det sydlige Italien. – Fra Neapel begav vi os over till Øen Ischia, hvor jeg tillbragte omtrent tre Maaneder, væsentlig beskjæftiget med mit nye literære Arbejde, som derpaa fuldførtes under et paafølgende tremaaneders Opphold i Sorrento.

Det havde været min opprindelige Tanke, fra Sorrento over Amalfi og Salerno at trænge frem till Pestum for at undersøge de storartede Tempelruiner dersteds. Men den tilltagende Usikkerhed, i Forbindelse med en meget ondartet Malaria og Cholera, gjorde et saadant Foretagende paa den Tid aldeles utillraadeligt. Jeg tillbragte derimod nogle Dage i Pompeji, hvis Udgravninger jeg nøje undersøgte, og drog derfra igjen till Neapel, hvor jeg især gjennemgik Museo borbonicos mangeartede Samlinger, og hvor jeg i rigeste Maal fandt den i Rom, som i det øvrige Italien, savnede Anledning till at gjøre mig bekjendt med det antike Freskomaleri i dets højeste Fuldendelse.

Allerede under vort Opphold i Sorrento var den garibaldistiske Oppstand udbrudt i Pavestaten. Jeg paaskyndede derfor saavidt muligt Afrejsen fra Neapel, da det var mig magtpaaliggende at komme tillbage till Rom. Ved Grænsen fandt vi imidlertid allerede Jernbanen oppbrudt, Stationerne vare forladte og hele Strøget i Insurgenternes Hænder. Vi maatte derfor tage vor Tillflugt till en liden Bjergby, San Germano, hvorfra det omsider, efter 14 Dages Venten, lykkedes os at slippe over Grænsen og i god Behold at naa Rom, hvor jeg nu tog mit fjerde Vinteropphold. Hele denne lange Udflugt till Syditalien har været mig meget bekostelig.

Till at blive færdig med Rom vilde der udkræves et helt Menneskeliv; og man vilde dog ikke blive færdig. Jeg tror imidlertid, jeg tør sige, at jeg, efter ogsaa i denne fjerde Vinter at have benyttet Tiden og Anledningen paa bedste Maade, kjender i det væsentlige alt, hvad Rom og Omegn indeslutter af Kunst og Fortidslevninger. I Vatikanets og Kapitoliets Samlinger følte jeg mig som hjemme; de private Museer havde jeg till Fuldstændighed gjennemgaaet og havde derhos gjort mig fortrolig med den ældre kristelige Kirkebyggning paa dens forskjellige Udviklingsstadier. Og foruden denne bestemte Kundskabsmasse formener jeg ogsaa at have vundet frem till den indre Forædling i Syn, i Betragtning og i Dom, som vel tillsidst bør sættes som Rejsens højeste Formaal. Jeg fandt det derfor rigtigst at forlade Italien.

I afvigte Foraar forlod jeg saaledes Rom, oppholdt mig en Maaned i Florentz, hvor jeg hovedsageligt gjennemgik de overordentlig rige Samlinger i Palazzo Pitti og i degli Uffizzii, m.m, tog derfra for et Par Uger till Venedig, besaa Amfitheatret i Verona, og rejste over Brenner till Salzburg, hvorefter jeg tillbragte Sommeren i Tyrol.

September Maaned anvendte jeg till i München at studere de mange righoldige Kunstskatte, som dersteds findes opphobede, og har nu for indeværende Vinter taget fast Bolig i Dresden, hvor jeg beskjæftiger mig med Fuldførelsen af et nyt literært Arbejde. – Af de to førnævnte, under min Udenlandsrejse tillblevne Digte, er der till Dato, altsaa i Løbet af ikke fuldt tre Aar, udkommet syv forskjellige Opplag, hvorhos jeg har besørget en gjennemseet og rettet Udgave af en ældre Digtning.

Jeg ønskede nu gjerne at kunne komme hjem; men jeg kan ikke bekvemme mig till at vende tillbage uden at have erhvervet mig det efter min Formening for enhver Nordmand nødvendige Kjendskab till Sverig og till svenske Forholde. Men skal jeg af egne Midler bestride denne Udflugt, saa vil jeg desværre se mig nødsaget till at udskyde min Hjemkomst paa ubestemt Tid, – og i en nærmere Fremtid tror jeg dog at kunne gjøre Nytte hjemme. Nogen nærmere Begrundelse af mit Forsætt at besøge Sverig, tør forhaabentlig ligeoverfor det høje Departement ansees unødvendig. Jeg erkjender med Takknemmelighed at der gives faa norske Videnskabsmænd eller Kunstnere, som af Statens Midler have nydt større Rejseunderstøttelser end jeg; men jeg tror paa den anden Side ogsaa at turde paastaa, at der ikke gives nogen norsk Videnskabsmand eller Kunstner, der i den Udstrækkning, som jeg, har anvendt sit eget Erhverv till Udviklingsrejser i Udlandet. Jeg har nu med min Familje været fraværende i fem Aar.

I Henhold hertill er det at jeg herved ansøger om af de for næste Budgettermin till Videnskabsmænds og Kunstneres Rejser i Udlandet bevilgede Midler at maatte erholde et Stipendium, stort fire hundrede Spdlr, for under et etaarigt Opphold i Sverig at studere det svenske Folks Kultur-, Kunst- og Literaturforholde.

Dresden den 16de Februar 1869.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 20. februar 1869

Dresden den 20de Februar 1869. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Herved sender jeg Dem et Par Linjer som Svar paa Deres to sidste Breve af 22 Januar og 2den Februar. Det er ikke umuligt at jeg till Sommeren kommer opp till Kjøbenhavn; men isaafald kun for en kort Tid, og for atter at vende tillbage hertill. For Dagbladet er jeg Dem uendelig forbunden; Morgenbladet indeholder intet af Interesse, kun evindelige Kjævlerier om Smaating, og Dumheder forøvrigt. Norsk Folkeblad har jeg ikke seet; men jeg venter mig heller intet godt fra den Kant. Mellem Bjørnson og mig er Brevvexlingen gaaet istaa, og jeg har i flere Henseender Grund till at være misfornøjet med hans Opptræden, der ikke forkommer mig at være en hæderlig Mand værdig. Et aabenbart Brud vil jeg dog forsøge at undgaa i det længste. Jeg takker meget for det tillsendte Exemplar af «Solen i Siljedalen». Den har sine fortjenstlige Sider, men forekommer mig at være uklar i Kompositionen og Sproget er forfærdelig slett; en saadan Mishandling af et Tungemaal har jeg endnu aldrig seet paa Trykk, ikke engang i salig Reisers fyrgterlige Ildebrandsgeschichte. Vil De, literært taget, frelse Forfatterinden, saa raad hende till at holde opp med Bondefortællingerne. Baade Bjørnson og jeg kan benytte Ord og Vendinger af Almuesproget, fordi vi ved og kjender, hvad der har sin Berettigelse, som udgaaende fra Oldsproget, og hvad der er Forvanskning og uvorren Dagligtale; men herimellem formaar Fru Thoresen ikke at skjelne og derfor er hendes Sprog nu blevet et Sammensurium, som hverken har været eller er eller nogensinde kan blive norsk. Jeg har selv tillskrevet hende om den Sag, ligesaa uforbeholdent, som jeg her tillskriver Dem, men har till Dato intet Svar faaet.

Mit nye dramatiske Arbejde kan jeg ikke tænke paa at faa oppført i denne Saison. Det er nu næsten færdigt; saa begynder Renskrivningen, og jeg haaber da at kunde sende Dem en Akt hver Uge. Jeg haaber og tror at De vil blive vel fornøjet med dette fredsommelige Arbejde, der passer ligesaa godt paa danske og svenske, som paa norske Forholde. Kunde Stykket indleveres till Theatrene i Mai, saa vilde det kunne komme till Oppførelse i September, og i Boghandelen i Oktober. Det vil udgjøre omtrent 200 trykte Sider.

For det modtagne Aarsoppgjør er jeg Dem nu, som altid, og i alle Henseender, takknemmelig.

Bogpakken fra Rom skal jeg faa gjennem en Rejsende; det har nu ikke saa meget Hastværk, da jeg fra Nytaar har sat min Søn ind i et herværende Institut, væsentlig beregnet paa udenlandske Børn, og hvor Undervisningen foregaar mundtlig paa Fransk og Tydsk.

Hernede har vi saagodtsom ingen Vinter; 10–12 Graders Varme er almindelig og Græsset begynder mangesteds at spire.

Hvem er Herr Chr: Thorkildsen? Det er dog vel aldrig en Projektmager, en norsk Portefeuillefabrikant Thorkildsen, som for nogle Aar siden boede i Christiania, og som altid havde en Mængde besynderlige Jern i Ilden? Han har anmodet mig om Bidrag till et stort Pragtværk; men det kan jeg ikke indlade mig paa. Fra Herr Rudolf Schmidt har jeg modtaget nogle besynderlige Breve. Han vedbliver at bede mig om Bidrag paa samme Tid, som han lader mig vide, at hans Tidsskrift «ikke behøver at trygle nogen»; han skriver at Tidsskriftet «skal samle Alt, hvad der er Aand i Norden», og erklærer at han «anseer mig for en Mand, der svigter sin Pligt», hvis jeg ikke skriver deri. Det er dog en underlig Tale!

Og hermed et hjerteligt Levvel for dennegang! Er der noget at indvende mod Udgivelsestiden for mit Skuespil, eller forøvrigt noget at bemærke till den Sags bedre Ordning, saa haaber jeg at faa høre fra Dem.

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 28. februar 1869

Dresden, 28de Februar 1869.

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Herved har jeg den Glæde at kunne meddele Dem, at jeg idag, Søndag, paa Maanedens sidste Dag, till min egen, og som jeg haaber ogsaa till Deres Tillfredshed har fuldført mit nye Lystspil. Renskriften af 1ste Akt sender jeg om 8 Dage, og derefter fremdeles en Akt hver Uge, hvorefter jeg overlader Resten till Dem.

Jeg tillskriver Dem iaften for at bede Dem bevilge mig et Forskud stort 200 Rdl, dog saaledes forstaaet, at derfra først trækkes de 24 Rd: 22, som jeg skylder Dem fra forrige Aar, og dernæst min Gjæld till Boghandler Stensballe, der bedes betalt; det overskydende bedes mig tillsendt. – Undskyld Anmodningen! Det er en velsignet Følelse at være færdig med et Arbejde, som nu i Løbet af et Aar ingen Dag har været ude af mine Tanker.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 14. mars 1869

Dresden den 14de Marts 1869. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Hermed har jeg den Fornøjelse at sende Dem den første Fjerdepart af Manuscriptet; en lignende Forsending skal følge hver 8de Dag, saa at De altsaa om tre Uger vil have det hele. Trykkningen kan for mig gjerne begynde strax. Jeg stoler paa Deres Korrekturlæser – og paa mit Manuscript, som jeg tror er frit for enhver Skrivfejl. Jeg ser gjerne at Opplaget trykkes strax; thi jeg kan intet forandre eller rette.

For de modtagne 150 Thaler pr: takker jeg forbindtligst; ligesaa for Richardts nye Digte, Illustr. Tid:, Hamiltons Tidsskrift, o. s. v. – Det er en overordentlig smuk og fin Poesisamling, R: der har leveret. Chr:-Korrespondenten i Nordisk Tidsskrift frygter, som jeg ser, at jeg skal tage Skade af et længere Opphold i Udlandet. Jeg haaber mit nye Arbejde vil bevise det modsatte. Hans Korrespondence er forøvrigt saa ubeskrivelig klodset og smagløs, at man skulde tro det maatte være selve G. A. Krogh, som har lavet den.

Brandes er ganske visst skarp i sin Bedømmelse af «De Nygifte»; men at han er urettfærdig, kan jeg ikke indrømme.

Kan ikke Bjørnsons danske Venner formaa ham till at flytte fra Norge? Han ødelægger sig, hvis han bliver længere deroppe. At han vækker Had og Vrede imod sig, er ikke saa farligt; men hans Fiender benytter sig af den rigelige Anledning till at gjøre ham latterlig, og det er det værste. Jeg tænker undertiden paa at skrive ham till; men jeg frygter at det lidet vilde nytte.

En Tydsker, Herr Siebold, skriver mig till at han har oversatt «Brand» og er beskjæftiget med at faa den udgivet her. Kjender De ham? Jeg maa tillstaa, jeg nærer nogen Mistillid till Foretagendet. Forøvrigt har jeg den Plan at forsøge paa at faa mine Arbejder udbredte her og tror at Leipzig maatte være det rette Sted. Hvem skulde jeg der henvende mig till? Hermed har det imidlertid ingen Hast. – Af Aviserne ser jeg till min Forbauselse at mine Landsmænd tænker paa et Studentermøde till Sommeren! Jeg troede dog at de Karle nu havde løjet Skandinavisme nok. Vil en saadan Indbydelse virkelig blive modtagen fra dansk Side? – En hjertelig Hilsen fra

Deres stedse hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til MARTIN SCHNEEKLOTH, DRESDEN 23. mars 1869

Dresden den 23de Marts 1869.

Carissimo amico romano!

Det er ganske visst utillgiveligt, at jeg først nu, efter to Maaneders Forløb, besvarer Deres venlige Brev; men ikkedestomindre haaber jeg paa Deres Tillgivelse, naar jeg fortæller Dem, at Grunden till denne lange Oppsættelse er den, at jeg i Vinter har skrevet et nyt Lystspil i 5 Akter, og at, som Følge heraf, min hele Dag bogstaveligt har været opptagen. Stykket, med hvis Renskrift jeg fortiden beskjæftiger mig, heder «De unges Forbund», og vil blive indleveret till Theatrene.

Paa «Julian» tænker jeg ikke for Øjeblikket, og vil vel heller ikke i den nærmeste Fremtid komme till at give mig i Kast med ham; det er en Karl og et Stoff, som jeg igrunden gruer tillbage for. Men om jeg nu engang gaar i Vej med ham, saa indser jeg ikke, at det kan afholde Dem fra at gjøre ligesaa. Hauch har jo behandlet ham, og det afskrækker ingen af os; enhver Forfatter vil altid se et saadant Stoff paa sin ejendommelige Maade.

Det glæder mig meget at høre at De till Efteraaret udgiver Deres Digte og Fortællinger fra Italien. Der ligger noget for Produktionen i høj Grad befordrende i at faa sine færdige Arbejder fra Halsen paa den Maade.

Det kjære Rom tænker jeg daglig tillbage paa, som paa mit egentlige Hjem. Hvorledes er det med Dem? Har De for længere Tid slaaet Dem ned i Italien?

De maa ikke tage Repressalier for min lange Taushed. Faar De en ledig Stund, saa skriv mig till. Hvad bliver der af Bergsøes store Roman? Sig ham, at han endelig maa lade Hegel faa den. Af Hegel erfarer jeg, at Bergsøe ikke har tillbudt ham Forlaget; men sig ham, at han gjør galt i at overlade det till en anden. Hils forøvrigt ham og hans Familje samt alle andre gode Venner paa det hjerteligste fra mig. Etatsraad Bravo beder jeg Dem underrette om at jeg strax efter Paaskedagen agter at tillskrive ham et langt Brev. Vil De forresten bevise mig en stor Tjeneste, saa beder De Dhrr: Mourrier og Fladager om, hver paa sin Kant, at faa oppsnuset en godhjertet hjemrejsende Skandinav, som maatte være villig till at medtage en mig tillhørende og hos Etatsraad Bravo beroende Bogpakke, samt at aflevere den, enten i den Gyldendalske Boghandel i Kbhvn eller, hvis Vedkommende lægger Vejen over Dresden, hos mig: An der Frauenkirche, No 6, 1te Etage. De dermed muligens forbundne Udgifter, Fragt, o. s. v – betaler jeg naturligvis med Fornøjelse.

Dresden kjender De jo, saa det vilde være overflødigt at give Dem nogen Skildring af Livet her. Theatret besøger vi flittigt og modtager nu og da Besøg af Landsmænd. Her er et fabelagtigt billigt Levested. Sigurd blev till Nytaar indsatt i Dr: Hölbes store Institut, der hovedsagelig besøges af Udlændinge, Amerikanere, Engelændre, Russer, Polakker, o. s. v., og bestaar af Gymnasium, Real- og Elementærskole, i hvilke Undervisningen foregaar paa Tydsk og Fransk. Ved den i Lørdags afsluttede Paaskeexamen rykkede han opp till No 3 i øverste Elementærklasse og erholdt derhos et pragtfuldt udstyret «Belobungs-Zeugniss», en Udmærkelse, som af hele Elevantallet kun blev 6 Stykker tilldelt. Jeg fortæller Dem dette, fordi jeg ved det vil glæde Dem, og fordi jeg erkjender at det hovedsagelig skyldes Dem, der i alle Henseender har øvet en saa velsignelsesrig Indflydelse paa ham, noget jeg aldrig, aldrig skal glemme Dem!

Afvigte Sommer tillbragte vi i Tyrol, hovedsagelig i Botzen og Berchtesgaden, med Udflugter till alle Kanter. Her bliver vi ialfald et Aar; drager De hjemover till Sommeren, saa haaber jeg De lægger Vejen over Dresden; det vilde være en Fest for os at se Dem her.

Lev vel for dennegang og modtag fra os alle de hjerteligste Hilsener gjennem

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. «Brand» er blevet oversatt paa Tydsk af en Literat ved Navn P. F. Sieboldt, og skal nok udkomme till Efteraaret. Jeg kjender ikke Oversættelsen og ved saaledes ikke hvorvidt den er lykkedes; men det maa neppe have været noget lett Arbejde – vedremo!

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 7. april 1869

Dresden den 7de April 1869. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Hermed sender jeg Dem den tredje Ladning Manuscript; det under 25de f. M. afsendte haaber jeg De har modtaget; nu er der en lignende Portion tillbage, og den skal sendes snarest muligt. De paapegede Smaafejl er ganske rigtigt rettede i Korrekturen.

Om en mulig tydsk Oversættelse af mine Arbejder vil jeg senere tillskrive Dem; nogen Pengefordel har jeg aldrig ventet deraf.

Det er jo en forfærdelig Historie med Clemens Petersen! Hvorledes hænger det egentlig sammen? Og hvor er han dragen hen? Jeg har altid havt en stærk Mistanke till hans Karakter; men noget saadant –!!

Hernede har vi fuldt Foraar med grønne Marker og enkelte Rejsende nordfra begynder at vise sig. Jeg ser till min Forundring at Studentermødet synes at komme igang!

Bjørnsons Indtrædelse i Red: af «For Ide og Virkelighed» er en ny Uklogskab af ham; jeg begriber ikke at han kunde ville indtage det Sæde, der endnu var varmt efter den bortdragne. Lev vel!

Deres hengivne

Henrik Ibsen

Til KARL BOMHOFF, [DRESDEN] 18. april 1869

Konvolutt

fr:

Herrn Cand: pharm: Bomhoff.

Palaisplatz.

No 4, Parterre.

Herr Bomhoff!

Vedlagte Adgangskort, der gjælder till imorgen (Mandag) er till Tjeneste saafremt De maatte ønske at benytte det.

Søndag, 18de April 1869. –

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 2. mai 1869

Dresden, 2den Maj 1869.

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Herved har jeg den Fornøjelse at sende Dem Resten af Manuscriptet. Det er trukket noget langt ud med Renskriften; men jeg vil haabe at det i Trykkeriet intet Opphold har forvoldt; og forøvrigt har vi jo Tiden for os. Det sidste Hefte er skrevet noget rummeligere end det øvrige, og vil saaledes fylde forholdsvis mindre i Trykk, hvilket er vel, da et Skuespil, beregnet for Scenen, ikke bør være for langt. Korrekturen besørges, som jeg med Glæde bemærker, særdeles omhyggeligt.

Er det sandt at Bjørnson skriver paa et dramatisk Arbejde? Et Rygte siger noget saadant. For det tillsendte Tidsskriftshefte takker jeg Dem meget; H. Scharlings interessante Artikel har jeg læst med stor Fornøjelse og haaber at den vil bidrage till Udbredelsen af Welhavens Værker i Danmark. Det havde, synes mig, været bedre om Bjørnson og flere andre havde sluttet sig sammen om dette Tidsskrift, istedetfor at splitte og sprede baade Læsekreds og de skrivende Kræfter ved at skabe en Konkurrent, hvortill der sikkerlig ingen Trang har været. – I al Hast. Lev vel!

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER FRIEDRICH SIEBOLD, DRESDEN 9. mai 1869

Dresden den 9de Maj 1869. –

Højstærede Herr P. F. Siebold!

Jeg har meget at bede om Deres Tillgivelse for. Først maa jeg bede Dem tillgive den Forfattning, hvori jeg sender Dem Deres Manuskript tillbage; ved at tillintetgjøre en Del af mine ubrugelige Koncepter kom jeg nemlig ulykkeligvis till at rive ogsaa Deres Forord tvers over og oppdagede først bagefter, hvad der var skeet. At jeg først nu besvarer Deres meget ærede Skrivelser ligger i at jeg har ventet paa Svar angaaende visse Forespørgsler, som jeg har ladet anstille i Leipzig. Efter hvad jeg nu har erfaret, staar nok Dr: Helms ikke længere i Forbindelse med den skandinaviske Boghandel dersteds. Herværende literære Venner har tillraadet at gribe Sagen an paa følgende Maade: De staar jo i Forbindelse med «Leipz: illustr: Zeitung»; var det Dem muligt deri at faa indført en Biografi af mig, saa skulde jeg selv levere det fornødne Fotografiportræt. De nødvendige Materialier vil Cancelliraad Hegel forsyne Dem med. Biografien burde kun indeholde alt godt; Indvendinger vil den tydske Kritik nok siden præstere. Navnlig skulde jeg ønske at De, dersom De finder det hensigtsmæssigt at omtale hvad jeg i tidligere Dage har havt at kjæmpe med, tillige vil fremhæve at Regjering og Storthing i Erkjendelse af den Stilling jeg indtager i den norske Literatur, for flere Aar siden har enstemmig bevilget mig en livsvarig Gage foruden rigelige Rejsestipendier o. s. v. Kjære Herr Siebold, De maa ikke misforstaa dette, som om jeg ønskede at gjøre Humbug; det er min Natur imod; men man forsikkrer mig at saadant er nødvendigt. Var mit Navn paa den Maade indført i Tydskland, saa vilde det gaa langt lettere at faa Deres Oversættelse udgiven. Hvis De da senere vilde sende mig denne, saa skulde jeg selv rejse dermed till Leipzig, faa Oversættelsen bebudet i et eller andet Tidsskrift, tale med Vedkommende og ikke vige før Bogen var udgiven. Fortalen kunde da, med Henvisning till Biografien, gjøres betydeligt kortere. Synes De godt om dette Forslag, saa skriv mig till; jeg har fra nu af Tiden till min Raadighed og vil gjøre alt muligt for at fremme et Foretagende, som er saa meget i min egen Interesse. Jeg har den Tro at ogsaa «Kongsemnerne» maatte kunne oversættes og gives paa tydske Theatre; Stykkets Indhold passer mærkværdigt paa de nyere tydske Forholde, Landsdelenes Samling under et Overhoved, o. s. v –, og var jeg først kjendt her, saa nærer jeg ikke Tvivl om at jeg skulde formaa Leipzigs nuværende Theaterdirektør,

Heinrich Laube, till at gjøre Begyndelsen. Dog dette sidste er Fremtidsplaner. For Øjeblikket beder jeg om Deres Svar angaaende Biografien, og beder Dem tillige om at bevare mig i samme venlige Erindring, hvormed jeg stedse skal omfatte Dem.

Deres ærbødige og hengivne

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS HORNBECK ISACHSEN, DRESDEN 16. mai 1869

Konvolutt

Herr Skuespiller A. H. Isachsen.

in Christiania.

(Norwegen.)

fr:

Dresden, 16de Maj 1869. –

Kjære Ven!

Næsten lige siden min Ankomst hertill, i Begyndelsen af Oktober f. A., har det været min Agt at skrive Dig till, og nu, da eders Theaterferier staar for Døren, vil jeg ikke oppsætte det længere. Du maa være forvisset om at jeg under min lange Udenlandsrejse med Interesse har fulgt Theateranliggenderne hjemme og ligesaa alt, hvad dermed staar i Forbindelse. Norske og danske Blade holder jeg, og jeg har saaledes stadigt kunnet følge med hvad der passerer. Men en Ting har forundret mig, nemlig at I Skuespillere intet gjør for at komme ud og se jer omkring i Verden. Jeg kan tale af Erfaring; jeg ved, hvilken Udvikling der ligger i en Rejse. Især har det skaaret mig i Hjertet at ikke Du, med din Begavelse, skal komme ud. Du maa og Du skal gjøre noget i den Henseende. Hør nu mit Raad! Du maa se at komme her till Dresden i Sommer; Theatret spiller hele Tiden og her er udmærkede Kunstnere. At rejse med Familje er for dyrt till at jeg tror Du bør tænke derpaa; men rejser Du alene, saa vil Du i et og alt kunne hjælpe Dig med omtrent 120 Spd og oppholde Dig her mindst 2 Maaneder. Sig Theaterbestyrelsen at den skal give dig en Extrabenefice i dette Øjemed; sig den, at det er Theatret som høster Fordelen deraf og at det er uforsvarligt om den ikke hjælper Dig afsted. Skulde Theaterbestyrelsen mod Formodning være blind og forstokket, saa gaa till Ths: Heftye og andre brave Mænd og forlang Rejsepenge, gjør dem ansvarlige for alle de uudviklede Muligheder, som ligger i Dig og som en Rejse vilde kunne bringe till Modning. Sig dem, at en Skuespiller maa ud og se den store bølgende Verden; Kristiania er ikke nok. Jeg har den faste Tro at naar Du for Alvor vil, saa er Sagen grej at ordne, og jeg mener at Du handler som en Skabhals mod Dig selv, om Du ikke ser at komme afsted. Det er ikke Theaterforestillinger alene, som Du skal se udenlands; ja, om Du ikke saa en eneste, saa vilde Du dog komme friskere og klarere og modnere tillbage; det er umuligt at man hjemme helt og holdent kan blive till alt det, hvortill man bærer Betingelserne i sig. Hertill kommer, mellem os sagt, at jeg mener Du engang, foruden Skuespillerstillingen, maa komme till at beklæde en anden Stilling ved Theatret og en Rejse vilde ogsaa i saa Henseende være Dig till stort Gavn. Gid jeg var Dig nærmere og kunde ruske Dig till en fast Beslutning! Skriv mig nu snart till; jeg flytter maaske udenfor Byen till Sommeren, men ganske i Nærheden. Jeg fører et behageligt og sorgfrit Liv og har i Vinter skrevet et nyt Lystspil i 5 Akter, hvilket vil blive indleveret till Theatrene; « Brand» er oversatt paa Tydsk og udkommer till Høsten.

Ja, som sagt, det skulde hjerteligt glæde mig om vi mødtes i Sommer; Dresden er et billigt Levested og i alle Henseender at foretrække for Berlin. Du vil maaske finde mig meget forandret, men ikke i mit Venskab. Hils din ærede Frue fra mig og lad mig høre fra Dig med det første. Indtill 8de Juni er min Adresse: «An der Frauenkirche, No 6, 1ten Stock». Vær diplomatisk; indvi ikke flere i Planen, end nødvendigt, – at sige, hvis Du indgaar paa den. Men under alle Omstændigheder, – skriv!

venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til LORENTZ DIETRICHSON, DRESDEN 28. mai 1869

Dresden, 28de Maj 1869. –

Hej, carissimo!

Ja, jeg haaber at Du, tilltrods for Professorater og alle andre Værdigheder, tillader mig at bruge den gamle romerske Tilltale!

Saa er Du da altsaa nu Professor! Kjære Ven, modtag min hjerteligste Lykkønskning! Jeg forudsætter som givet at det ikke er en blot og bar Hæderstitel, men at der følger en klækkelig Aflønning med. Konservator ved Nationalmusæet er Du jo tillige, og er saaledes forhaabentlig for lange Tider havnet i Stokholm. Fortæll mig udførligt om alt dette.

Naar jeg ikke besvarede dit venlige Brev fra ihøst, saa skede det af to Grunde; først fordi jeg betænkte mig med Hensyn till «Kongs-Emnerne», og dernæst fordi jeg er en Skabhals i Brevskrivervejen. Jeg har ivinter skrevet et nyt dramatisk Arbejde, et Lystspil i 5 Akter, betitlet «De unges Forbund», hvilket nu er under Trykken og som jeg ønskede at indlevere før «Kongs-Emnerne»; om en Maaneds Tid sender jeg Dig det og beder Dig tage Dig af det paa bedste Maade.

Jeg antager ikke at jeg har taget Fejl naar jeg i sin Tid har troet at gjenkjende Din velvillige Pen i svenske Anmeldelser af «Brand» og «Peer Gynt». Herfor, som for saa meget andet, haaber jeg i en ikke altfor fjern Fremtid at kunne takke Dig personligt.

Naar jeg idag omsider efter Pligt og Skyldighed tillskriver Dig, saa er det fordi jeg har en speciel Anledning. Jeg vil nemlig forsøge at trække en Venskabsvexel paa Dig.

Sagen er denne: En tydsk Literat, P. F. Siebold i Cassel, har oversatt «Brand» og skal till Høsten udgive Bogen i Leipzig. Han eller hans Forlægger, eller begge i Forening, mener imidlertid at Publikum i Forvejen skal præpareres, og agter derfor snarest muligt i et tydsk Tidsskrift, rimeligvis «Illustr: Zeitung» at meddele mit Portræt med en kortfattet Biografi der skulde orientere med Hensyn till min Stilling i den skandinaviske Literatur, mine personlige Forholde o. s. v. Man har henvendt sig till mig om Opplysninger; men hertill kan jeg ikke bekvemme mig og Herr Siebold er naturligvis ikke selv tillstrækkelig hjemme i Emnet. At Sagen er af Interesse for mig kan Du vide. Derfor er det at jeg tyer till Dig, som min gamle Ven. Kjære, skriv noget sammen, som passer for Tydskerne; skriv det saa velvilligt, som din Samvittighed tillader; nogen Digtermisère gjør ikke Lykke længere, fortæll heller at Regjering og Storthing har sat mig paa Gage, at jeg rejser, oppholder mig «in dem grossen Vaterlande» o. s. v. – Er det for stærkt at bede Dig om alt dette? Eller vil Du hjælpe mig? Gjør Du det, saa gjør det kortfattet, og send det enten till mig eller till Herr «P. F. Siebold in Cassel», vidre Adresse behøves ikke; han vil da oversætte det paa Tydsk. Jeg ved ingen bedre end Dig at henvende mig till; derfor plager jeg Dig. Svar mig ialfald. Fra 8de Juni er min Adresse «Königsbrückerstrasse, No 33, 1te Etage.»

Om min Rejse, siden vi skiltes, vilde det blive for vidtløftigt at skrive; jeg lever et behageligt og sorgfrit Liv og agter till Høsten at give mig i Kast med «Julian». Din ærede Frue og din lille Pige bedes venligst hilset fra os. Jeg har den Plan till næste Aar at rejse till Stokholm; herom mere en anden Gang. Af Aviserne har jeg seet at Du skulde holde Forelæsninger i Götheborg ; hvor Du for Øjeblikket befinder Dig ved jeg ikke og sender derfor dette Brev gjennem Hegel. Naar kommer dog det næste Bind af Din norske Literaturhistorie; for det udkomne Bind kan jeg ikke noksom takke Dig; det har voldt os en stor Glæde og jeg tør sige at det er den eneste Bog, som jeg, næst Holbergs Komedier aldrig blir kjed af at læse; min Kone kan den omtrent udenad; ja, den Bog har Du isandhed Ære af! Kjære Ven, hermed vil jeg for idag slutte; kan Du i det ovennævnte Anliggende hjælpe mig, saa ved jeg at Du gjør det. Lev hjertelig vel og hils alle fælles Venner fra

din hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 29. mai 1869

Dresden, 29de Maj 1869. –

Kjære Svoger!

Modtagelsen af Deres Brev af 4de April med indlagt Vexel erkjendes herved; min Gage for indeværende Kvartal haaber jeg De godhedsfuldt sender mig naar Tiden kommer. Fra 8de Juni er min Adresse: «Königsbrücker-Strasse, No 33, 1te Etage.»

Mit Abonnement paa «Morgenbladet» er ude med Maj Maaned; tør jeg bede Dem om at fornye samme for ½ Aar saa betimeligt at ingen Standsning i Forsendelsen sker, samt tillige anmelde den nye Adresse, hvorunder Bladet efter 8de Juni vil finde mig.

Nu stunder jo Storthinget mod Enden. Vi haaber da snart at faa høre hvad Beslutning De fatter for Sommeren. – Lev vel saalænge!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHR. THORKILSEN, DRESDEN 29. mai 1869

Dresden, 29de Maj 1869. –

Herr Kunsthandler Torkilsen Kjøbenhavn.

Det gjør mig meget ondt at maatte meddele Dem at jeg ikke, trods den bedste Vilje, ser mig istand till iaar at levere noget Bidrag till Deres Kalender. Da jeg gav Dem mit Løfte, skede det under den sikre Forudsætning at jeg vilde kunne have Frist indtill udover Høsten. Jeg sidder for Øjeblikket saaledes opptagen af forskjellige literære Anliggender at der ikke i de nærmeste Uger vil kunne være Tale om den fornødne Sindsro, som Udformningen af et Digt kræver. Jeg beder Dem derfor for dennegang at henvende Dem till en Anden, hvilket jo i Kjøbenhavn ikke vil kunne falde vanskeligt.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til PETER FRIEDRICH SIEBOLD, DRESDEN 31. mai 1869

Dresden, 31te Maj 1869. –

Højstærede Herr Siebold!

Naar jeg ikke tidligere har besvaret Deres venlige Tillbud om at sende mig Deres Oversættelse af «Brand» till Gjennemlæsning, saa beroer dette paa en Forglemmelse fra min Side. Det vil naturligvis være mig en Glæde at modtage Manuscriptet naarsomhelst De maatte behage at sende mig samme. Fra 8de Juni er min Adresse hersteds: «Königsbrückerstrasse, No 33, 1te Etage.»

Udkastet till den biografiske Skizze kan jeg ikke selv paatage mig at levere; men jeg har lagt den Sag i de bedste Hænder idet jeg derom har tillskrevet min Ven og Landsmand, Professor L. Dietrichson i Stokholm, en Mand, der bedre end nogen anden kjender vore Literaturforholde og som upaatvivlelig snart vil sende os det fornødne i denne Henseende.

For al Deres velvillige Iver i disse Anliggender takker jeg Dem hjerteligst. Jeg skal paa min Side gjøre hvad jeg formaaer. Troer De at en Anbefaling skulde være ønskelig ligeover for Herr Weber i Leipzig eller ligeoverfor Deres eventuelle Forlægger, saa skulde jeg sørge for at erholde en saadan fra den her boende berømte Literaturhistoriker Hofrath Grässe samt fra den preussiske General v. Schweinitz, der har rejst i Norge, og som med den mest levende Interesse omfatter alt hvad der er norsk; han boer her i Dresden og har gjentagende Gange tillbudt mig at være till Tjeneste i alt hvad han formaaer.

Dette Brev vil forhaabentlig træffe Dem i Cassel. I Forventning om snart at modtage Manuscriptet tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 10. juni 1869

Dresden, 10de Juni 1869. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Grunden till at jeg først nu besvarer Deres venlige Brev af 21de f. M., er den at jeg i disse Dage har ligget i Flyttning. Jeg er nu rykket ind i min nye Sommerbolig, og er min Adresse herefter: Königsbrücker-Strasse, No 33, 1te Etage.

Brevene till de tre Theaterdirektioner skal jeg i betimelig Tid sende Dem. Hvis Stykket antages i Kjøbenhavn, saa kan det naturligvis ikke nytte at vente paa Oppførelsen dersteds; det er en Selvfølge at Bogen maa i Handelen till Høsten, og at Arbejdet, som Følge heraf, ved Theatret honoreres efter en lavere Skala er noget, som jeg har været forberedt paa.

Turde jeg bede Dem sige Herr Licent: H. Scharling at jeg fortiden intet har, der kan være brugeligt for Dansk Tidsskrift; skulde jeg faa noget, skal det være mig en Glæde at sende det till ham. – Af den norske Bestyrelse for Studentermødet har jeg været anmodet om at skrive en Velkomstsang, hvilket jeg imidlertid har afslaaet. –

Nu skal jeg da endelig ifærd med det store og længe paatænkte Arbejde: «Kejser Julian»; jeg føler at det nu er voxet frem i tillstrækkelig Klarhed og naar jeg først begynder, vil det gaa strygende. Tør jeg i den Anledning bede Dem bevise mig en stor Tjeneste; i Foraaret 1866 stod der i «Fædrelandet» en fortræffelig Afhandling i 3 Afsnit af Listow, som giver en sammentrængt Udsigt over Julians Liv. Var det Dem paa nogen Maade muligt at skaffe mig denne, saa vilde jeg være Dem overordentlig taknemlig. – Endnu et; jeg ser at G. Brandes har faaet et Rejsestipendium. Ved De tillfældigvis hvor han rejser hen? Det skulde være mig meget kjært at træffe ham, og hvis han gaar till Tyskland, gjorde jeg gjerne i det Øjemed en Afstikker.

Og saa till syvende og sidst! Vil De godhedsfuldt endnu forstrække mig med 100 Rdlr. dansk enten i Vexel eller i preussiske Penge? Flyttningen har paaført mig adskillige forskudsvise Udtællinger, ellers skulde jeg ikke have anmodet herom. Dagbladet er, tilltrods for den forandrede Adresse, regelmæssigt kommet mig ihænde.

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 15. juni 1869

Dresden, 15de Juni 1869.

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Forbindtligst Takk for de tillsendte 75 Thaler pr: saavelsom for Numrene af Fædrelandet!

Indlagt følger min Skrivelse till det kgl: Theater; om et Par Dage eller kanske imorgen sender jeg Dem de to øvrige till godhedsfuld Besørgelse.

Min Biografi kommer med det første i den Stokholmske «Ny illustr: Tidning», ligesaa i en tydsk Tidende paa Foranstaltning af Oversætteren af «Brand». «Kejser Julian» sysselsætter alle mine Tanker; jeg tror der kan formes noget stort ud af det Stof.

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS CONRAD PUTSCHER LINDE, DRESDEN 15. juni 1869

Dresden, 15de Juni 1869. –

Herved giver jeg mig den Ære at indlevere till det kgl: Theater mit nye Lystspil «De unges Forbund» med ærbødigst Forespørgsel om hvorvidt samme kan blive antaget till Oppførelse.

Sproget vil formentlig ingen Hindring lægge i Vejen. Hist og her forekommer vistnok specifict norske Vendinger; men jeg er villig till heri at lade rette hvad man maatte finde nødvendigt eller ønskeligt.

Ihvorvel Handlingen foregaar i Norge, formenes dog saavel Charakterer som Situationer at passe ogsaa for Danmarks Vedkommende.

Stykket vil komme i Boghandelen till Efteraaret og rimeligvis samtidigt dermed blive oppført i Christiania. Jeg er derfor forberedt paa at mit Arbejde, for det Tillfælde at det af det kgl: Theater antages, kun bliver honoreret efter den lavere Maalestok, som under saadanne Omstændigheder er den gjældende.

Honoraret er mig overhovedet ikke det væsentlige; men det er mig af overordentlig stor Vigtighed ogsaa fra Scenen at vinde hos det danske Publikum den Gunst, som jeg i Læseverdenen glæder mig over at besidde, en Gunst, som jeg ved nærværende Lystspil ikke frygter for at forspilde.

Det Svar, som jeg tillader mig i sin Tid at forvente, bedes afgivet till Herr Cancelliraad Hegel i Kjøbenhavn.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Till Højvelbaarne Herr Etatsraad Linde, R: af D:, Chef for det kongelige Theater i Kjøbenhavn.

Til PETER FRIEDRICH SIEBOLD, DRESDEN 15. juni 1869

Dresden, 15de Juni 1869. –

Højstærede Herr Siebold!

Deres venlige Skrivelse saavelsom Manuscriptet har jeg havt den Fornøjelse at modtage. Gjennemlæsningen skal jeg tillendebringe saa hurtigt som muligt. Deres Haandskrift falder mig noget vanskelig; men jeg haaber at det nok vil gaa. Et Expl: af Originalen har jeg. Hvis Professor Dietrichson ikke allerede har sendt Dem det omskrevne biografiske Udkast, saa vil De rimeligvis om kort Tid erholde det; han har tillskrevet mig at han netopp samtidigt er bleven anmodet om at levere min Biografi i den svenske «Ny illustr: Tidning», og at han skal gjøre sit bedste.

I næste Uge skal jeg tillade mig udførligere at tillskrive Dem. Mange Steder i Deres Oversættelse forekommer mig forbausende heldigt gjengivne; et Par Repliker, som jeg ved Gjennembladningen har bemærket, tror jeg muligens kunde vinde ved at koncentreres; men hvorvidt dette i Tydsk er muligt, derom tør jeg naturligvis ligeover for Dem ikke have nogen Mening.

Jeg ønsker at De maa befinde Dem nogenlunde vel i Deres midlertidige Ungkarlstand; det var ikke umuligt at jeg engang i Sommerens Løb tog mig den Frihed at hilse paa Dem i Cassel.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 16. juni 1869

Dresden, 16de Juni 1869. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Indlagt følger min Skrivelse till Kristiania Theater. Till Stokholms Theaterdirektion skriver jeg ikke direkte men giver Herr Dietrichson en Fuldmagt till at handle paa mine Vegne. Jeg beder derfor at det for Stokholm bestemte Exemplar maa blive ham tillstillet; Resten skal jeg besørge herfra.

Med Bjørnsons «Folkeblad» ser jeg det har taget en bedrøvelig Vending; men jeg kan ikke komme bort fra den Tanke at det igrunden er bedst for ham ganske at henvises till sin Digtervirksomhed. Morgenbladets Artikel, som De vel har set, er ondskabsfuld og overstrømmende af Had; men uden Skyld er Bjørnson ikke. – Min Svigermoders Pensionstillægg er af Storthinget nægtet; nu vil jeg dog haabe at hun drager till Kjøbenhavn igjen; det vilde i alle Henseender være det ene rigtige. Till Kristiania skulde hun aldrig være rejst; dersteds duer det ikke for en Forfatter at leve medmindre han forstaar koldt at vise alle Partier tillbage og indtage et Standpunkt for sig selv; men dette gjør hun ikke. Jeg er, for mit eget Vedkommende, glad og lykkelig over at jeg kan holde mig udenfor alt dette krydsende og intrigerende Uvæsen som drives deroppe og som altid er uadskilleligt fra smaa og smaalige Forholde.

Lev hjertelig vel og vær paa det varmeste hilset fra

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, DRESDEN 17. juni 1869

Dresden den 17de Juni 1869. –

Kjære og højstærede Herr Etatsraad Bravo!

Deres meget ærede Skrivelse af 12te dennes modtog jeg igaar, og naar jeg till Dato ikke har besvaret Deres venlige Brev af 18de Januar, saa kan jeg desværre kun anføre till min Undskyldning at jeg lige indtill disse sidste Dage har været beskjæftiget med et stort nyt literært Arbejde, som netopp nu er færdigt fra Pressen. –

Min Gjæld till Hjælpekassen vil jeg gjerne afgjøre, og den er jo ikke større end at jeg naarsomhelst kan betale den. Men jeg har i Kristiania ingen Kommissionær, som kan besørge slige Sager; som De ved modtager jeg min Gage fra Regjeringen. Jeg beder Dem derfor at maatte afgjøre Sagen paa den Maade, som jeg allerede tidligere har foreslaaet Dem, nemlig saaledes at jeg i Kristiania lader betale Portoen for Morgenbladet; derved sparer ogsaa De Dem den Ulejlighed at maatte kjøbe Vexel i Rom og sende deropp. Jeg giver Dem herved mit ufravigelige Æresord paa at Portoen af mig skal blive indbetalt i rette Tid. Kjære Herr Etatsraad, vis mig den Tjeneste at tillade at Sagen ordnes paa denne Maade! Et Par Ord fra Dem vil i saa Henseende være mig tillstrækkelige. –

Det gjør mig meget ondt at erfare at De er upasselig; men Vand og frisk Luft vil vel bringe alting i Orden igjen.

Det kjære Rom glemmer jeg aldrig. Om kortere eller længere Tid kommer jeg derned igjen. For Øjeblikket har jeg taget fast Bolig her; min Søn er satt ind i et Institut, hvor han gjør særdeles god Fremgang. Vi lever i alle Henseender behageligt og billigt, modtager Besøg af gjennemrejsende Landsmænd og – længes efter Italien!

Hils alle romerske Venner! Dem selv sender vi tusinde gode Ønsker om Sundhed og et behageligt Sommeropphold. Till Høsten vil De vende stærk og ungdomskraftig tillbage till Hovedstaden, og, som før, styre den lille skandinaviske Republik dernede. – Till Herr Mourier skriver jeg imorgen, og hermed tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til KARL BOMHOFF, DRESDEN 17. juni 1869

Herr Kandidat Bomhoff!

Hvis Deres Tid og Forrettninger tillader Dem det, saa gjør De os maaske den Fornøjelse at besøge os imorgen Aften?

Dresden 17/6. 69.

Deres

Henrik Ibsen.

Til LORENTZ DIETRICHSON, DRESDEN 19. juni 1869

Dresden den 19de Juni 1869. –

Carissimo!

Hjertelig Takk for dit venlige Brev, og ligesaa paa Forhaand for al din biografiske Møje!

Den forlangte Afbildning af min Snude medfølger. Jeg ved ikke om Du gjenkjender mig fra min skjæggede Periode. Man paastaar her, og jeg tror det selv, at Billedet er godt truffet.

Forhaabentlig har Du nu modtaget et Exemplar af «De unges Forbund», som jeg herved giver Dig Hals og Haand over og beder Dig tage Dig af paa bedste Maade.

Honorar kan jeg jo ikke gjøre Regning paa; derpaa er jeg forberedt; og det er mig jo heldigvis heller ikke det vigtigste.

Som Du ser, er Stykket et jævnt Lystspil, intet andet. Maaske vil nogle i Norge sige at jeg har skildret bestemte Personer og Forholde. Dette er imidlertid urigtigt; jeg har derimod benyttet Model, og det er nødvendigt ligesaavel for Lystspilforfatteren, som for Maleren og Billedhuggeren.

Jeg synes at Stykket maa kunne passe i Sverig ogsaa, det vil sige, i Virkeligheden; hvorvidt det ogsaa passer for Scenen dersteds, det maa Du afgjøre. Det er ialfald lett spillet, kræver intet Udstyr, blot et Honorar till Oversætteren, – og derfor, kjære gamle Ven, tag Dig af al Magt af Sagen og faa Stykket oppført.

Lykkes dette, saa tænker jeg at komme opp till Stokholm; men dermed har det jo Tid endnu. Lad mig høre fra Dig, saasnart Du kan. Sig mig din Mening om Stykket. I Boghandelen kommer det ikke før till Høsten.

En hjertelig Hilsen fra os till eder alle! Lev dermed vel saalænge; naar man har saa meget af alle Slags at meddele hinanden, som vi, kan der ikke blive Tale om lange Breve; det faar altsammen ligge till vi træffes.

Din hengivne Ven

Henrik Ibsen.

Hils H. Wieselgren; (nu er han jo i Norge); – alle andre Venner og Bekjendte ligesaa!

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 26. juni 1869

Dresden den 26de Juni 1869. –

Kjære Herr Brandes!

Det har været mig en stor Sindslettelse at modtage Deres venlige Linjer; thi jeg har med Rette maattet frygte for at De fandt mig meget utakknemmelig naar jeg ikke havde et Ord till Dem efterat De havde belyst min Virksomhed saaledes, som ingen anden har gjort det. Utakknemmelig er jeg dog visselig ikke. Det magtpaaliggende er jo ikke at blive «ubetinget forherliget», men at blive forstaaet.

Naar jeg imidlertid ikke har tillskrevet Dem, saa er det fordi mit Svar i Tanken svulmede opp till et helt stort Stykke Æsthetik, og da jeg fandt at denne maatte begynde med Spørgsmaalet: hvad er Poesi?, saa vil De indrømme at Brevet turde blive temmelig vidtløftigt og at Themaet passeligst lod sig behandle under et personligt Sammenstød.

«Brand» er bleven mistydet; ialfald ligeover for min Intention; (hvortill De rigtignok kan svare at Intentionen ikke kommer Kritiken ved). Mistydningen har aabenbart sin Rod i at Brand er Prest og at Problemet er lagt i det religiøse. Men begge disse Omstændigheder er ganske uvæsentlige. Jeg skulde været Mand for at gjøre den samme Syllogismus lige saa godt om en Billedhugger eller en Politiker, som om en Prest. Jeg kunde faaet den samme Frigjørelse for Stemningen, der drev mig till at producere, om jeg, istedetfor Brand, havde behandlet f: Ex: Galilæi, (med den Forandring at han naturligvis maatte holde sig stiv og ikke indrømme at Jorden stod stille;) ja, hvem ved, – var jeg født et hundrede Aar senere, saa kunde jeg maaske ligesaa gjerne behandlet Dem selv og Deres Kamp mod Rasmus Nielsens Akkordfilosofi. I det hele taget er der mere maskeret Objektivitet i «Brand», end man hidindtill er kommen undervejr med, og det gjør jeg mig, qva Poet, till af. –

I mit nye Lystspil vil De finde den jævne Dagligdagshed, ingen stærke Sjælsbevægelser, ingen dybe Stemninger og fremfor alt ingen isolerede Tanker. Hvad De med fuld Rett har bebrejdet mig angaaende de uforarbejdede Forfatterrepliker i «Kongs-Emnerne», har gjort sin Virkning. Deres Afhandling, – og heri maa De tage den bedste Takk, jeg formaar at yde Dem, – har været det samme for mig, som Mons Wingaards Krønike var for Jakob v. Thybo; jeg har læst den 16 Gange og 16 Gange till og haaber at skulle føre mig den till Nytte «udi adskillige Krige».

Men nu er jeg meget spændt paa at høre hvad De vil sige om dette mit nye Arbejde. Det er skrevet i Prosa og, som Følge heraf, med en stærk realistisk Farvning. Formen har jeg behandlet med Omhu, og har blandt andet gjort det Kunststykke at hjælpe mig uden en eneste Monolog, ja, uden en eneste «afsides» Replik. Dog, alt dette beviser naturligvis ingenting; og derfor beder jeg Dem indstændigt: faar De en ledig Stund, saa vis mig den Venlighed at læse det og lade mig høre hvad De dømmer derom; hvorledes Deres Dom end falder ud, saa gjør De en god Gjerning mod mig her i min Menneskeforladthed, ved at udtale Dem. Bogen kommer ikke i Handelen før till Høsten, og det er længe at vente. –

Et Par af vore fælles Venner beder jeg Dem hilse, nemlig Jonas Collin og Julius Lange; den sidste modtog neppe noget særdeles godt Indtrykk af mig fra Samværet i Rom; men jeg var dengang i Stemning som et Rovdyr og havde diverse Grunde dertill. –

Jeg beklager for min egen Skyld at vi rimeligvis ikke mødes paa Deres forestaaende Rejse; men for Deres Skyld glæder jeg mig inderligt eftersom Touren gaar mod Syden; det er en usigelig stor Lykke at drage did for første Gang.

Og hermed hjertelig Takk baade for Deres Brev og for det meget andet.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Goldschmidt kjender De jo personligt. Er han for Tiden i Kbhvn saa bedes ogsaa han paa det hjerteligste hilset fra mig.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 6. juli 1869

Dresden den 6te Juli 1869.

Kjære Svoger!

Saavidt jeg erindrer anmodede jeg Dem i mit sidste Brev om, naar Tiden kom, at sende mig min Gage for 2det Kvartal d. A. Skulde jeg imidlertid have glemt det, saa fremsættes herved Anmodningen med Tillføjende at jeg tillige ønsker udtaget af Banken og tillsendt 100 Sp – altsaa ialt 200 Sp; jeg kommer nemlig i denne Maaned till at rejse till Stokholm og det ansøgte Stipendium, som jeg haaber at faa, har jeg endnu ikke hørt noget om; jeg maa derfor gjøre Udlægget saalænge. Det vilde være mig meget kjært at faa Pengene med omgaaende Post. Mit nye Stykke er indleveret till alle tre Hovedstadstheatre; jeg haaber det kommer till Oppførelse ivinter. Chefen for det stokholmske Theater, Hofmarschal Edholm oppsøgte mig paa Gjennemrejse hersteds; desværre traf jeg ham ikke; men alt er i bedste Gang. Forøvrigt lever vi alle vel. Orla Lehman og Etatsraad Krieger har besøgt os, og jeg har allerede Planen till et nyt Arbejde færdig. Med mange Hilsener og i Haab om snart at høre fra Dem, tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 15. juli 1869

Dresden, 15de Juli 1869.

Kjære Herr Brandes!

Hvad De fortæller mig om Bjørnson har ikke overrasket mig; for ham existerer der kun to Slags Mennesker: de, som han kan drage Nytte af, og de, som kan være generende for ham. Og forøvrigt, saa god en Psycholog B. kan være ligeover for sine egne digtede Skikkelser, saa daarligt kalkulerer han, naar det gjælder virkelige Individer.

Jeg begynder at ane at jeg maaske ikke burde anmodet Dem om at læse mit nye Lystspil. Ved nærmere at tænke over, tror jeg at hvad der i Digtningen egentlig interesserer Dem, er de Tragedier eller Komedier, der spilles i den enkelte Persons Indre, og at De lidet eller intet bryder Dem om Virkelighedens faktiske Forholde, de være nu politiske eller hvadsomhelst. I saa Fald kan De ligeoverfor mit Stykke spørge: hvad er Hekuba for mig? Men nu har jeg denne Gang ikke villet give noget andet, end hvad Arbejdet indeholder, og derefter maa det jo dog dømmes. De er desuden selv ikke ganske uden Ansvar; thi De har paa en viss Maade ægget mig ind paa Rettningen gjennem en Ytring i Deres æsthetiske Skrifter. Herom mere mundtligt.

Det er en Misforstaaelse at jeg skulde have troet at De ikke ynder de stærke Sjælsbevægelser eller de dybe Stemninger; jeg vilde tvertimod have Dem advaret mod at vente, hvad De ikke vilde finde.

Angaaende de visse Partier af «Peer Gynt» kan jeg ikke være enig med Dem; jeg bøjer mig naturligvis for Skjønhedens Love; men dens Vedtægter bryder jeg mig ikke om. De nævner Michel Angelo; efter min Mening har ingen syndet mere mod Skjønheds-Vedtægterne end netopp han; men alt, hvad han har skabt, er skjønt alligevel; thi det er karakterfuldt. Rafaels Kunst har egentlig aldrig varmet mig; hans Skikkelser hører hjemme før Syndefaldet; og overhovedet, Sydboen har en anden Æsthetik end vi; han vil det formelt skjønne; for os kan selv det formelt uskjønne være skjønt i Kraft af den iboende Sandhed. – Men herom kan det ikke nytte at stride med Blæk og Pen; vi maa mødes.

Hvad jeg ytrede om «Brand» maa jeg fastholde. At Bogen kan have givet Pietismen noget at hælde sig till, vil De dog ikke lægge mig till Last. De kunde ligesaa gjerne bebrejde Luther, at han indførte Spidsborgeriet i Verden; dette laa jo dog ikke i hans Hensigt og han faar derfor være angerløs.

Men under alle Omstændigheder Takk for Deres Brev og till alle Tider Takk for at De har mødt mig i Venskab; det er en stor Velsignelse at have fundet en hel Personlighed.

Paa Tirsdag rejser jeg till Stokholm, og naar jeg udover Efteraaret vender tillbage hertill, hvor min Familje imidlertid forbliver, saa lægger jeg sandsynligvis Vejen over Kjøbenhavn for at tale med Dem, ikke alene om alt det literære, hvorom vi er uenige men ogsaa om meget af det menneskelige, hvori jeg dog tror at vi staar hinanden en hel Del nærmere.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Ved Lejlighed en hjertelig Hilsen till Cancelliraad Hegel.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 18. juli 1869

Dresden den 18de Juli 1869.

Kjære Svoger!

Med forbindtligst Takk erkjender jeg Modtagelsen af Deres to Breve af 3die og 13de dennes med deri indeholdte Vexler paa resp: 141 og 150 Thaler. Naar Tiden kommer, haaber jeg De er saa god at sende Susanna min Gage for 3die Kvartal i Vexel lydende paa hendes Navn for at Udbetalingen ingen Vanskeligheder skal volde.

Haabet om at se Dem hernede isommer havde vi allerede oppgivet forinden vi modtog Deres definitive Afgjørelse. Vi betragter Sagen imidlertid blot som udsatt till et belejligere Tidspunkt. Tirsdag Morgen rejser jeg herfra. Susannas Adresse bliver uforandret den samme. At underrette Morgenbladets Expedition herom er vel ufornødent? Forøvrigt alt vel. Mange Hilsener gjennem Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 19. juli 1869

Dresden den 19de Juli 1869.

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Med et Par Ord vil jeg dog tillmelde Dem at jeg imorgen afrejser paa et kort Besøg till Stokholm. Min Familje blir her og hertill vender jeg antagelig om et Par Maaneder tillbage. Jeg har faaet et Stipendium paa 300 Sp. for at berejse Sverig; men det benytter jeg først senere. Denne Gang gjælder det kun at deltage i den ortografiske Comite, hvorfor jeg meget interesserer mig, og hvortill jeg er indbuden. I Christiania har man med Graadighed antaget mit nye Lystspil paa de oppstillede Betingelser. I Stokholm haaber jeg ogsaa at det bliver givet; thi den derværende Theaterchef, Hofmarchal Edholm, har her paa en Gjennemrejse været hos mig, desværre uden at træffe mig. Hvad derimod Kjøbenhavn angaar, saa frygter jeg at visse Personer der vil gjøre Vanskeligheder. Nu, vi faar at se. Antages Stykket, saa lægger jeg paa Tillbagerejsen Vejen over Kbhvn: og haaber da at have den Glæde personligt at træffe Dem. Fra Stokholm tillskriver jeg Dem, og oppgiver Dem min Adresse dersteds. Indtill da de hjerteligste Hilsener fra

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, STOCKHOLM 1. august 1869

Fuldmagt.

Herved bemyndiges Herr kgl: Fuldmægtig, Cand: jur: Johan Herman Thoresen till for mig at hæve det mig ved kgl: Resolution af 3die Juli d. A. tillstaaede Rejsestipendium stort 300 Spdlr

Stockholm den 1ste August 1869

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, STOCKHOLM 2. august 1869

Stockholm den 2den August 1869.

Kjære Svoger!

Tør jeg bede Dem vise mig den Godhed at hæve mit Rejsestipendium, deraf indsætte de 200 Spd. till mine øvrige Penge i Banken og sende mig 100 Spd i Vexel hertill.

Jeg lever her i en uopphørlig Række af Festligheder, saaledes at jeg endnu ikke en eneste Dag har været uden Indbydelse till Middager m. m; det er ikke godt i Længden; men nu da Formælingstiden er forbi, saa haaber jeg paa en roligere Periode.

Jeg husker ikke om jeg i Afrejsens Øjeblik sendte Dem en Erkjendelse for Modtagelsen af den sidste Vexel i Dresden; hvis ikke, saa sker det her. Sprogkongressen har nu sluttet sin Virksomhed, og Daa og Løkke ere afrejste herfra; jeg haaber at den første bringer en Hilsen fra mig. Over till Norge kommer jeg neppe dennegang, skjønt man fra flere Sider har anmodet mig derom. – Min Adresse er: «Herkulesgatan, No 5.»

L. Dietrichson beder mig hilse Dem; han er nu Professor m. m. m, og baade afholdt og respekteret her; ligetill Formælingen var han den unge Prinsesses Lærer i Dansk (Literatur og Sprog.). Lev vel for dennegang. Mange Hilsener.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, STOCKHOLM 22. september 1869

Stockholm, 22de Septbr: 1869. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Min forbindtligste Takk for de fremsendte Skrivelser fra Theaterdirektionen i Kjøbenhavn! I Christiania vil Stykket komme till Oppførelse i Midten af Oktober og her i Stockholm vil det blive givet i Løbet af November. Bogen kan for mit Vedkommende gjerne bringes i Handelen naarsomhelst. Jeg haaber at De formaar G: Brandes till at anmelde den, selv om han paa den Tid skulde være fraværende; der er ingen, der kan gjøre det som han, og jeg føler at han er mig en virkelig Ven.

Muligens kommer jeg om nogen Tid till Kjøbenhavn; men muligens rejser jeg ogsaa direkte herfra till – Egypten; jeg ved det endnu ikke bestemt, et Brev, som jeg venter, vil afgjøre det.

Jeg haaber at P: Hansen har bragt Dem en Hilsen fra mig? Mit Opphold i Sverig har været og er fremdeles som en eneste stor Festlighed; fra alle Kanter møder jeg en Forekommenhed og en Velvilje, som ikke kan beskrives. Herr M: Hammerichs Forsøg paa ved Taushed at lyve mig ud af den norske Literatur, har ikke frugtet; jeg er godt kjendt her og vil forhaabentlig herefter blive det end mere.

Jeg skulde for længe siden have tillskrevet Dem, men har oppsatt det fra Dag till Dag. Planer till nye Arbejder har jeg nok af; men for at tage fatt maa jeg tillbage i min Ensomhed; her kan jeg ikke skrive.

Nogle Ord fra Dem vil det være mig en stor Glæde at modtage; min Adresse er: «Herkulesgatan, No 5». Gjennem Herr Richard Kaufmann er jeg bleven oppfordret till at yde Bidrag till en Nytaarsgave, som paatænkes udgiven af Philipsen; herpaa indlader jeg mig imidlertid ikke. Hvorledes gaar det med V: Bergsøes Roman? Og hvorledes gaar det ham selv?

Fra min Svigermoder har jeg ikke hørt paa lang Tid. Har hun noget nyt under Arbejde? Rygtet har sagt at hun skulde tænke paa at komme hid i Vinter; men det tror jeg ikke i nogen Henseende vilde være tillraadeligt.

Hermed for dennegang farvel! Med de hjerteligste Hilsener tegner jeg mig

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til RICHARD KAUFMANN, STOCKHOLM 22. september 1869

Stockholm den 22de Septbr 1869.

Herr Richard Kaufmann!

Som Svar paa Deres meget ærede Skrivelse af 18de dennes beklager jeg at maatte meddele at jeg af flere Grunde ikke ser mig istand till at yde noget Bidrag till den paatænkte Nytaarsgave.

Idet jeg beder Dem modtage Forsikringen om min Paaskjønnelse af Deres smigrende Oppfordring tegner jeg mig

med Højagtelse ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, STOCKHOLM 24. september 1869

Stockholm den 24de Septbr: 1869. –

Kjære Svoger!

Forhaabentlig har De forstaaet mit kortfattede Telegram. Tingen er, at jeg har modtaget en speciel Indbydelse fra Vicekongen af Egypten till at være hans Gjæst under et to Maaneders Opphold i hans Land, samt overvære Suez-Kanalens Indvielse. Jeg faar alting frit, Rejsen fra Paris og tillbage igjen iberegnet. Jeg haaber at jeg ikke behøver rett mange Penge, men tør naturligvis ikke rejse tomhændet. Gjør man i vedkommende Departementer Vanskeligheder ved nu at udbetale de resterende 150 Spd af Stipendiet, saa haaber jeg at De af mine private Penge sender mig Vexelen paa de forlangte 200 Spd og derpaa, saasnart det kan ske, hæver Stipendiesummen og indsætter samme i de udtagne Penges Sted. Et Andragende vil derpaa af mig blive indgivet gaaende ud paa at faa Resolutionen ang: Stipendiets Anvendelse forandret derhen at jeg kan bruge Restbeløbet i Egypten istedetfor i Sverig. Dette vil ingen Vanskelighed have; med Kongen er jeg kommen paa en særdeles god Fod og han glæder sig over at jeg kommer derned.

Min Gage for 3die Kvartal bedes sendt saasnart som muligt till Susanna i Vexel lydende paa hendes Navn. Jeg rejser herfra den 29de dennes og lægger naturligvis Vejen over Dresden, men kun for at blive der et Par Dage, da jeg allerede den 6te Oktober maa indfinde mig i Paris for at afgaa over Marseille med de øvrige Gjæster, hvoriblandt 25 tydske Lærde og en Svensk, Kapt O. v. Knorring, som beder at hilse Deres Moder.

Vedlagt sender jeg Dem en Fuldmagt till Dagen efter 2den Oppførelse af mit nye Lystspil at hæve mit Honorar, hvilket bedes indsatt i Banken till det øvrige. – Ogsaa i Kbhvn, saavelsom her, er Stykket antaget paa favorable Vilkaar.

Kjære Svoger! Bliv nu ikke altfor utaalmodig over de mange Kommissioner, men tillad mig nu som altid at tegne mig Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til HEDVIG STOUSLAND, STOCKHOLM 26. september 1869

Stockholm den 26de September 1869.

Kjære Hedvig!

Der er gaaet Maaneder siden jeg modtog dit kjærlige Brev, – og nu først svarer jeg. Men der er saa meget, som staar imellem os, imellem mig og Hjemmet; forstaa dette og tro ikke at jeg i de lange Aar og nu senest i Sommer har tiet af Ligegyldighed. Jeg kan ikke skrive Breve; jeg maa være personligt nær og give mig selv helt og holdent. Du derimod, Du kan skrive; gjør det; gjør det ofte! Jeg skal svare – med en kjærlig Hilsen ialfald, med et Budskab, som jeg haaber ikke skal bedrøve Dig.

Jeg ser indad i mig selv; der har jeg min Kampplads, hvor jeg snart sejrer snart lider Nederlag. Men om alt dette lader sig intet skrive i et Brev. Forsøg ikke paa noget Omvendelsesværk. Jeg vil være sand; hvad der skal komme, det kommer nok.

Vor kjære gamle Moder er altsaa død. Takk, fordi Du saa kjærlighedsfuldt har baaret Pligten for os andre. Du er visselig den bedste!

Jeg flakker meget omkring i Verden. Hvem ved om jeg ikke næste Sommer kommer till Norge, og da vil jeg se det gamle Hjem, hvor jeg dog endnu hænger fast med saa mange Rødder. Hils Fader kjærligst fra mig; forklar ham, angaaende mig, hvad Du saa godt forstaar; han gjør det kanske ikke.

Her i Stockholm har jeg været siden Midten af Juli; nu rejser jeg over Dresden og Paris till Egypten, hvorhen jeg, som Du maaske af Aviserne har erfaret, er indbuden af Vicekongen. I Midten af December tænker jeg igjen at være i Dresden, hvor min Kone er og hvor min lille Gut gaar i Skole; jeg har kun den ene.

Indlagt sender jeg Dig mit Portræt; har Du noget Billede af Dig og dine, saa send os et igjen. Min Kone skulde jeg ønske Du kjendte; hun passer aldeles for mig og beder mig hilse. Vor Adresse i Dresden er: Königsbrücker-Strasse, No 33.

Dette Brev er kort og jeg er gaaet forbi, hvad Du maaske ønskede at jeg især skulde udtale mig om. Anderledes kan det for Tiden ikke være; men tro ikke at jeg mangler den Hjærtevarme, som først og fremst maa være tillstede, hvor et sandt og stærkt Aandsliv skal trives.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 14. desember 1869

Dresden den 14de Decbr 1869. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Endelig er jeg da kommen tillbage fra min 2 Maaneders Rejse i Egypten og skynder mig at takke for Deres venlige Brev till min Kone, saa vel som for de modtagne Bladanmeldelser, hvis Række jeg har faaet suppleret fra Norge. Den Modtagelse, « De unges Forbund» har faaet, glæder mig meget; Modstanden var jeg forberedt paa og det vilde været mig en Skuffelse om den var udebleven. Men hvad jeg ikke var forberedt paa var at Bjørnson efter Sigende har følt sig rammet af Stykket. Forholder dette sig virkelig saa? Han maa dog kunne se at det ikke er ham, men hans fordærvelige og «gjennemløjede» Partikreds, der har tjent mig till Modeller. Forresten skriver jeg ham till idag eller imorgen, og jeg haaber at Sagen, till Trods for alle Differentser forøvrigt, vil ende med en Udsoning. At allerede andet Opplag er udkommet, har oversteget min Forventning; nu er jeg blot spændt paa at erfare hvorvidt Stykket maatte vise sig at passe for Kjøbenhavns Theater.

Hvis jeg tør anmode Dem om enten i Vexel eller i preussiske Penge at sende mig en Sum svarende till 200 Rdlr dansk, saa vilde jeg være Dem meget forbunden. Ligeledes vilde det være mig kjært at modtage et Par Expl: af Bogen, ligesom jeg beder Dem sende et Expl: till min Svoger i Christiania, Cand: jur: Johan Herman Thoresen, kgl: Fuldmægtig i Justitsdepartementet.

Till Rejseskildringer har jeg rigeligt Stof, da jeg har holdt nøjagtig Dagbog den hele Tid. Jeg lover Dem med Bestemthed et Bidrag till Dansk Tidsskrift saasnart jeg har indfriet en tidligere Forpligtelse till Morgenbladet.

G: Brandes beder jeg Dem hilse; senere tillskriver jeg ham. Der er noget baade i hans Ros og i hans Dadel, som gjør mig saa ubeskrivelig godt, og det er at jeg bliver forstaaet.

Jeg gaar omkring med Planen till et nyt alvorligt Nutidsdrama i tre Akter; rimeligvis tager jeg fatt i den nærmeste Fremtid.

De kan tro jeg har havt en behagelig Rejse. Jeg har været lige nede i Nubien, senere ved det røde Hav, opplevet mange Eventyr og derhos gjort Bekjendtskab med mange interessante Mennesker. Men allerbedst er det dog at sidde stille herhjemme og se tillbage paa det altsammen. Af Danske har jeg truffet P: Hansen og Robert Watt; vi har ligget i Telt i Ørkenen og læst danske Aviser.

Hvis jeg ikke endnu en Gang tillskriver Dem før Jul, saa sender jeg herved en Hilsen og de bedste Ønsker om en glædelig Højtid for Dem og Deres.

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 17. desember 1869

Dresden den 17de December 1869. –

Kjære Svoger!

Endelig er jeg da i god Behold vendt tillbage fra min egyptiske Rejse, der paa Nilen strakte sig lige ind i Nubien og paa Kanalen till det røde Hav; vort hele Opphold dernede har været som en eneste stor kongelig Fest, og det faldt trættende i Længden. Forøvrigt har jeg paa hele Rejsen ført en nøjagtig Dagbog og det er min Agt at lægge disse Opptegnelser till Grund for en Række Rejseskildringer. Maaske kan det interessere Dem at høre at jeg i Ismailia blev præsenteret for og talte med Abdel Kader, i Luxor ligesaa med Kejserinden af Frankrig.

Jeg takker Dem meget for Deres Brev, som jeg modtog i Kairo efter Tillbagekomsten fra Suez, – og ikke mindre for Telegrammet till Susanna. Ligesaa beder jeg Dem undskylde at jeg ikke tidligere har erkjendt Modtagelsen af Vexelen paa 200 Spd i Stokholm. Jeg stod i den faste Formening at det var sket, men jeg maa altsaa dog have forglemt det under Rejsetillberedelserne.

De tillbagestaaende 150 Spd af mit Stipendium beder jeg Dem hæve og indsætte paa Aar tilligemed mine øvrige Penge, jeg skal da ved et Andragende till Regjeringen faa udvirket at Beløbet maa bevilges mig som Erstattning for mine i Egypten havte Udgifter.

Till Herr Nandrup beder jeg Dem foreløbig udbetale 50 Spd. Jeg kommer rimeligvis opp till Christiania till Sommeren og ønsker da at forvisse mig om hvorledes Affærerne mellem ham og mig staar; jeg synes ikke der kan være rett meget igjen af Gjælden og jeg har forøvrigt ikke set noget Bevis for at de af mig indbetalte Summer er anvendte till Dækkelse af mine Kreditorer. Naturligvis mistror jeg ham ikke; men jeg ønsker dog gjerne et personligt Overblik over Sagerne og indtill det kan ske beder jeg ham venligst hilset.

«De unges Forbund» har, som jeg ventede, vakt Røre; men naar diverse Godtfolk deroppe absolut vil have Skildringerne anvendte paa sig personligt, saa faar det blive deres egen Sag. – Et Expl: af Bogen, som vil blive Dem sendt fra Hegel, beder jeg Dem ikke at forsmaa som en ringe Takk for al den Umage jeg forvolder Dem. Ligeledes haaber jeg De ikke fortryder paa at jeg igaar i et Brev till Theaterdirektionen traff Foranstaltninger till at lade den mig efter Skik og Brug tillkommende Adgangsberettigelse till Parkettet gaa over till Dem; det er en stor Tankeløshed af mig naar jeg ikke før har sørget for noget lignende.

Min Gage for 4de Kvartal d: A: haaber jeg De er saa god at sende mig naar Tiden kommer.

Jeg gaar allerede og arbejder med Planen till et nyt Nutidsskuespil; i Vinterens Løb haaber jeg at faa det færdigt. – Tør jeg bede Dem hilse Overlærer Løkke og takke ham for Brevet, hvilket jeg samtidigt med Deres modtog i Kairo. Jeg skylder ham Penge for et Expl: af Botten-Hansens «Norvège literaire»; dette Beløb, hvis Størrelse jeg ikke kjender, bedes betalt af min Gage. Bogen har gjort mig megen Nytte. Løkkes Brev skal jeg med det snareste besvare.

Har De lagt nogen Plan for Sommeren? Min Rejseplan vil ikke være nogen Hindring for Deres Besøg hernede. Jeg er jo Herre over min Tid og vi kunde følges ad enten frem eller tillbage. Herom er det imidlertid endnu tidsnok at tale; foreløbig vil jeg nu ønske Dem en glædelig Jul og tegner mig med mange Hilsener till alle gode Venner og Bekjendte deroppe

Deres stedse forbundne og hengivne

Henrik Ibsen.

P: S. Susanna, Marie og Sigurd sender ligeledes mange Hilsener till Familje og Venner. Indlagte Brev fra Marie bedes besørget. – Det skulde interessere mig at vide hvorledes «De unges Forbund» er blevet opptaget paa Solnør. Hvad siger Apotheker Thaulow? Vinje vil jeg ikke spørge efter. Har De nogen Formodning om hvem Morgenbladets Anmelder er? – Fra Hegel har jeg faaet en hel Mængde danske Provindsblade, der omtaler Stykket. Det lader till at, man dernede tager det till Indtægt mod Bondevennerne og deres Ledere. – I Sverig venter jeg Modstand fra de nyliberales Side; om Oppførelsen dersteds har jeg endnu intet hørt.

H. I.

Til RUDOLPH SCHMIDT, DRESDEN 27. desember 1869

Konvolutt

Herr Cand: mag: Rudolf Schmidt

Klareboderne, No 16.2.

Kopenhagen.

fr:

Dresden, 27de December 1869. –

Herr Cand: R: Schmidt.

Hvis det forholder sig, som De siger, at De har tillskrevet mig to ubesvarede Breve, saa maa disse Breve have handlet om Deres Redaktionsanliggender, og i dette mig uvedkommende Emne har jeg intet at svare.

Det er mig ganske ligegyldigt enten den ærede Red: fortolker Sagfører Lies Skriverier fra et «socialt-politisk Synspunkt» eller ikke. Jeg har fundet to andre Synspunkter deri: Affektationens og Spaltebetalingens, intet vidre.

At Herr Bjørnsons onde Samvittighed bringer ham till at se en Fiende i den Mand, som han offentlig i manges Nærværelse paa det infameste har æreskjendt samtidigt med, ja maaske samme Dag, som han har tillskrevet denne Mand et langt Brev fuldt af de mest indtrængende Venskabsforsikkringer, – hvilket altsammen lader sig dokumentere og med Vidner bevise, – det finder jeg saare naturligt.

Og naar jeg ser hen till det simple Slæng, som Hr: Bjørnson desværre er kommen ind i, Mennesker, som jeg vilde lade Gulvet feje efter, hvis de satte Foden i min Stue, saa finder jeg det ikke mindre naturligt at han tilltror mig den samme Gemenhed, som den, der danner Grundlaget for de Karles hele Taktik.

Men heraf følger ingenlunde nogen Forpligtelse fra min Side till gjennem en Protest at klarne, hvad deslige Personer maatte falde paa at brygge sammen.

Skulde jeg imidlertid føle mig foranlediget till et saadant Skridt, saa maa jeg sige Dem at min Modbydelighed for slett Selskab vilde nøde mig till at vælge et Organ, der ikke tæller Sagfører Lie blandt sine Medarbejdere. Bemeldte Herres Udnævnelse till Digter paa Tromsø giver ham intet forøget Værd i mine Øjne.

ærb:

Henrik Ibsen.

Til SVEN ADOLF HEDLUND, DRESDEN 30. desember 1869

Till Red: af «Götheborgs Handels- ock Sjöfarts-Tidning».

Et udtrykk i Deres ärede blad angående en overräkkelse af nogle svenske og norske ordensdekorationer, der skal have fundet sted i Kairo den 8de november, giver mig grund till at tro, at De tillägger mig forfatterskabet af de i «Morgenbladet» opptagne og med signaturen I-s forsynede korrespondentartikler fra Egypten.

Dette forholder sig ikke så. Jeg har under min egyptiske rejse intet offentliggjort og befandt mig forövrigt den 8de november henimod 100 mile fra Kairo.

Dresden, 30te december 1869.

ärbödigst

Henrik Ibsen.

Til ERIK AF EDHOLM, DRESDEN 31. desember 1869

Dresden den 31te December 1869. –

Till Herr Hofmarskalken Erik af Edholm.

Nyss hjemkommen fra min egyptiske Rejse benytter jeg Aarets sidste Dag till at sende Herr Hofmarskalken min ærbødigste og hjerteligste Takksigelse for al den Iver, Omhu og Dygtighed, hvormed Oppførelsen af «De unges Forbund» er bleven iværksatt paa det kgl: Theater, – en Takksigelse, som jeg ogsaa udbeder mig gjennem Herr Hofmarskalken at maatte faa frembære till samtlige Theatrets Embedsmænd og till de i Stykket medvirkende Artister.

Jeg beder Herr Hofmarskalken være forsikret om at jeg ikke mindre paaskjønner al den for mig saa smigrende Velvilje, hvormed jeg fra Deres Side personlig blev mødt under mit Opphold i Stockholm.

Paa Nedrejsen till Egypten søgte jeg, efter Løfte, Herr Labatt her i Dresden; men han havde da allerede forladt Stedet og det blev mig desværre saaledes umuligt at udføre det mig overdragne Hverv.

Skulde jeg forøvrigt paa nogen Maade kunne være det kgl: Theater till Tjeneste, saa vilde intet være mig kjærere end derved at afbetale en ringe Del af den Takknemmelighedsgjæld, hvori jeg stedse vil betragte mig som staaende saavel till Herr Hofmarskalken personligt, som till Theatret i det Hele. Jeg anmærker for et saadant muligt Tillfælde at min Adresse er: Königsbrücker-Strasse, No 33. –

Sluttelig frembærer jeg mine bedste Ønsker om et godt og glædeligt Nyt-Aar, og tegner mig som Herr Hofmarskalkens

stedse ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

1870-tallet

1870

Til JONAS COLLIN, DRESDEN 4. januar 1870

Dresden, 4de Januar 1870. –

Kjære Herr Collin!

De vil venligst tillgive at jeg først nu besvarer Deres Billet af 20de November. Under min lange Fraværelse, først i Sverig og umiddelbart derpaa i Egypten, havde der nemlig opphobet sig en saadan Mængde af Breve, der krævede Besvarelse, at jeg, som en daarlig Brevskriver, endnu ikke har faat det hele fra Haanden.

Hvad de omhandlede Manuscripter betræffer, saa anser jeg mig ikke som ejendomsberettiget till disse. Men dersom Cancelliraad Hegel er villig till at afstaa dem, saa er det en Selvfølge at jeg vil betragte det som en Ære at faa dem indlemmede i Deres Herr Faders Samling.

Mit nye Lystspil har, som jeg erfarer, vakt adskillig Uro hjemme. Man tager Arbejdet fra den politiske istedet for fra den æsthetiske Side. Af de Angreb, der er kommet mig for Øje, synes det at fremgaa at man deroppe betragter Frasemageriet, Hulheden og Lumpenheden som nationale Ejendommeligheder, der ikke maa røres ved. Men alt dette bekymrer mig ikke i ringeste Maade. Till Sommeren tænker jeg at gjøre en Tour till Norge og lægger da ganske visst Vejen over Kjøbenhavn.

Det har været mig en stor Glæde at læse Vilhelm Bergsøes sidste Bog. Jeg beder Dem hilse ham og hans Søskende paa det hjerteligste fra mig. Det samme gjælder Georg Brandes, der i mange Henseender har været mere for mig, end jeg kan beskrive.

Og hermed vil jeg ønske Dem et godt og glædeligt Nytaar. Dersom ikke min lange Taushed afskrækker Dem fra igjen at tillskrive mig, saa lover jeg at De da ikke skal komme till at vente saa længe paa Svar fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til ALBERT BONNIER, DRESDEN 6. januar 1870

Dresden, 6te Januar 1870. –

Kjære Ven!

Hjertelig Takk for Dine to venlige Breve og ligesaa for de tillsendte Fotografier. Det var mig som en frisk og varm Hilsen fra det kjære Stockholm.

For dit velvillige Tillbud at ville sende mig de svenske Recensioner over mit Lystspil er jeg Dig meget forbunden; men jeg har allerede modtaget en hel Pakke saadanne fra andre Venner i Stockholm, ligesom ogsaa Herrerne Stjernström og Söderman, der for Tiden oppholder sig her, har meddelt mig, hvad der er blevet dem tillsendt og det norske «Morgenbladet», som jeg holder, har desuden meddelt Uddrag og Korrespondancer, saa jeg antager at jeg allerede kjender saagodtsom hele den vidtløftige kritiske Literatur, der er fremkaldt ved «De unges Forbund». Jeg takker Dig imidlertid lige fuldt for din gode Vilje og for dit Venskab i dette, som i saa meget andet.

Jeg har flakket vidt omkring siden vi sidst mødtes; men nu har jeg slaaet mig till Ro og er begyndt at tænke paa et nyt literært Arbejde. Till Sommeren tænker jeg at gjøre en Udflugt nordover; om jeg da faar den Glæde at gjense Stockholm og alle Vennerne der, ved jeg endnu ikke.

Imidlertid vil jeg ønske Dig og din ærede Frue en glad og lykkelig Rejse till Italien; en Hilsen beder jeg ligeledes at faa fremføre till vore fælles Bekjendte, og tegner mig hermed

Din hengivne Ven

Henrik Ibsen.

Til CARL ROSENBERG, DRESDEN 13. januar 1870

Dresden den 13de Januar 1870. –

Herr Dr: Rosenberg!

Igår besvarede jeg Grev Hamiltons brev. Noget ordentligt bidrag havde jeg desvärre ikke for öjeblikket at sende ham; jeg vedlagde imidlertid en liden stump for det tillfälde at der en eller anden gang måtte findes en ledig halv side at udfylde. Ligeledes har jeg sagt ham at jeg senere hen skal sende ham nogle småbilleder fra Egypten, såfremt slige sager passer for tidsskriftet.

Jeg takker Dem hjerteligst for Deres anmeldelse af «De unges forbund», som Hegel har sendt mig, – og ikke mindre for Deres venlige linjer. Till sommeren tänker jeg at komme till Kjöbenhavn; jeg håber da personligt at få hilse på Dem og tale med Dem om mangt og meget af vore fälles interesser. Når jeg tänker på eder deroppe i vore hjem, som står år ud og år ind i kampen, så skammer jeg mig over mig selv; men jeg föler tillige at jeg ikke duer till at stride på anden måde, end jeg gjör. –

Idag har vi Knutsfesten; iaften skal jeg i et godt glas punsch mindes alle brave stridsmänd, og hermed tegner jeg mig

Deres ärbödige

Henrik Ibsen.

Til ROBERT WATT, DRESDEN 13. januar 1870

Dresden den 13de Januar 1870. –

Kjære Watt!

Jeg beder Dig tillgive at jeg først nu besvarer dit venlige Brev. Till min Undskyldning kan jeg kun anføre, at jeg er en meget daarlig Brevskriver, og at jeg siden min Hjemkomst har havt over 50 Breve at besvare.

Det glæder mig særdeles at høre at dit Blad trives saa godt. Rejsebrevene har jeg endnu ikke modtaget, men venter dem med Længsel.

Den belovede Dedication er mig baade smigrende og et kjært Bevis paa dit venlige Sindelag. – Jeg kommer, imod Formodning, dog till at skrive nogle Rejseskildringer fra Egypten; men det bliver blot enkelte Episoder.

Jeg tænker ofte med Fornøjelse tillbage paa vort Samvær. Till Sommeren agter jeg at gjæste Kjøbenhavn, og da haaber jeg vi træffes der. Hils imidlertid Erik Bøgh og takk ham tusinde Gange for hans Anmeldelse af «De unges Forbund». –

Tiden siden min Hjemkomst har været en ren Spægelsestid for alle Specialdjævle; selv Julen har ikke gjort noget synderligt Afbrækk heri.

Angaaende biografiske Notitser m.m. om mig, maa jeg først og fremst anbefale det af Universitetsbibliothekar P: Botten-Hansen i Christiania paa Fransk udgivne Værk: «la Norvége literaire», samt en paa tydsk skreven Biografi, der, som jeg hører, om ganske kort Tid vil blive trykket i «Leipziger Illustrirte Zeitung». En Oversættelse af «Brand» vil om kort Tid udkomme, rimeligvis ogsaa i Leipzig.

Og hermed Farvel for dennegang. Hils alle fælles Venner og Bekjendte fra

din hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER FRIEDRICH SIEBOLD, DRESDEN 14. januar 1870

Dresden den 14de Januar 1870. –

Højstærede Herr Siebold!

Jeg er Dem særdeles takknemmelig for Deres Underrettning angaaende min Biografi, hvilken jeg haaber De har fortsatt lige till den sidste Tid, og saaledes medtaget baade min egyptiske Rejse og «De unges Forbund». Det er mig kjært at De i Christiania selv har faaet Anledning till at dømme om Stykket; thi vor fælles Ven, Herr Thaulow, er visstnok af politiske Grunde en afgjort Modstander deraf. Jeg antager at Biografien i væsentlig Grad vil bidrage till at fjerne Vanskelighederne ved at finde en Forlægger till «Brand».

I det Haab at disse Linjer vil indtræffe før Deres Afrejse fra Cassel tegner jeg mig i al Hast

venskabeligst Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til OSCAR WIJKANDER, DRESDEN 15. januar 1870

Konvolutt

Till

Literatören Herr Oscar Wijkander.

Stockholm.

fr:

Dresden den 15de Januar 1870. –

Kjäre ven!

Jeg takker Dig hjerteligst for dit venlige brev og for din oppmärksomhed ved at sende mig anmeldelsen i «Stockholms Dagblad». No 2 af artiklerne havde jeg allerede läst hernede; men det var mig särdeles behageligt at få det hele, og jeg beder Dig, såfremt Du finder lejlighed dertill, at takke forfatteren fra mig. –

Dernäst lykkönsker jeg Dig på det bedste till den udmärkelse, som er bleven dit nye skuespil till del fra akademiets side. Jeg närer ingen tvivl om at almenheden vil vise den samme påskjönnelse, når det kommer på scenen, og at Du så om kort tid tager fat på noget nyt.

Jeg har gjort en särdeles interessant udflugt till Egypten , men er nu vel tillfreds med at väre kommen i ro igjen; jeg har nemlig et drama i tankerne, og håber at få det färdigt i löbet af vinteren.

Fra alle kanter hörer jeg at «De unges forbund» har gåt mesterligt i Stockholm; det var også hvad jeg ventede mig af de udmärkede artister, som jeg der lärte at kjende. Det er min hensigt at komme deropp igjen; men når det kan ske, ved jeg endnu ikke. –

Imidlertid beder jeg Dig bringe alle vennerne de hjerteligste hilsninger fra mig; takk dem både for den sidste hyggelige og for mig hädrende kväld, og for de mange lignende, der gik forud. Og med den samme takk og hilsning till Dig selv, samt med et opprigtigt önske om et godt og glädeligt år tegner jeg mig

din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 25. januar 1870

Dresden den 25de Januar 1870. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Modtagelsen af de i Deres ærede Brev af 16de Decbr f: A: indlagte 150 Thaler pr: erkjendes herved. Ligesaa takker jeg Dem hjerteligst for den store Glæde, De har beredt os ved den tillsendte Bogpakke. Det er mig derhos meget kjært at høre, at «De unges Forbund» fremdeles har god Afsættning; jeg haaber at Oppførelsen paa det kgl: Theater end mere vil opplive Interessen for Stykket. – Herr R: Schmidt har atter tillskrevet mig, dennegang for at oppfordre mig till i Tidsskriftet at indrykke en Protest mod et angivelig existerende Rygte om at jeg i «Stensgaard» skal have villet skildre Bjørnson. Jeg har imidlertid svaret ham saa eftertrykkeligt, at jeg haaber han for Fremtiden forskaaner mig for al vidre Brevvexling. –

Det var mig særdeles behageligt at erfare, at Forlagsretten til «Kongs-Emnerne» er gaaet over i Deres Hænder. Men Arbejdet bør gjennemsees og rettes, og hvis De ved Lejlighed vil sende mig et Exemplar, skal jeg i kort Tid besørge det fornødne.

En Udgave af mine Digte har jeg selv tænkt paa i den senere Tid; flere af mine norske Venner har ogsaa tillskyndet mig dertill, navnlig Overlærer Løkke, som ganske nylig tillbød sig af de mange forskjellige Aviser og Tidsskrifter at samle, hvad jeg der har skrevet. Dette Tillbud har jeg modtaget og underrettet ham om at jeg saa till Sommeren vil komme opp till Christiania for at lægge den endelige Haand paa Arbejdet. Adskilligt utrykkt maatte jeg ogsaa sørge for at skaffe tillveje og en Fortale maatte skrives. Naturligvis lægger jeg Vejen over Kjøbenhavn og haaber da at faa tale nærmere med Dem om Sagen. Især ønsker jeg at vide Deres Mening, (ogsaa for «Kongs-Emnernes» Vedkommende) om de Rettskrivningsregler, der vedtoges paa Sprogkongressen i Stockholm i Sommer. Ligeledes maa vi vel træffe Aftale om Udgivelsestiden; thi dersom den nye Udgave af «Kongs-Emnerne» kommer till Foraaret, og mit nye Skuespil, som jeg haaber, i Oktober, saa turde det blive formeget endnu samme Aar at udgive ogsaa en Digtsamling; den ene Bog kunde komme till at gaa i Vejen for den anden. Dog, alt dette overlader jeg naturligvis till Deres bedre Skjøn, og overhovedet har vi jo Tiden for os. –

For det i Brev af 21de Januar modtagne Aarsoppgjør er jeg Dem meget forbunden. Jeg er nu beskjæftiget med at ordne mine Rejseopptegnelser fra Egypten og derpaa tager jeg mit Drama fatt. Jeg er glad over at være langt borte fra Kjævlerierne i Norge; har jeg foreløbig mistet nogle Venner deroppe, saa har jeg till Gjengjæld vundet mange flere.

Med Takk og Hilsen

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, DRESDEN 26. januar 1870

Dresden den 26de Januar 1870. –

Kjære Herr Etatsraad Bravo!

Det var mig i Sandhed meget ubehageligt idag af Deres venlige Brev at erfare at Morgenbladets første Nummere for dette Aar er udeblevne.

Skylden er imidlertid ikke min. Strax efter min Tillbagekomst fra Egypten bestillte jeg Morgenbladet for min Regning for et Aar, og under 4de Januar svarer Redaktøren blandt andet følgende: «Altsaa: Morgenbladet bliver, som hidindtill, sendt gratis till Rom, og Portoen, nogle og tyve Spd betales af Dig.»

Maatte jeg saa ikke antage at alt var i Orden? Ved Aarsskiftet er imidlertid deslige Uregelmæssigheder i Avisforsendelsen temmelig almindelige, og for Fremtiden vil naturligvis Sagen gaa sin sædvanlige Gang. Hvad jeg nu bebrejder mig er kun at jeg ikke strax underrettede Dem om at det hele var arrangeret overensstemmende med mit givne Tillsagn. Men till min Undskyldning for denne Efterladenhed kan jeg anføre at jeg siden min Hjemkomst har havt over 50 Breve at skrive og besvare.

Rejsen i Egypten har været overordentlig interessant; det var min Tanke at lægge Tillbagevejen over Rom; men der havde opphobet sig saa mange literære Forrettninger under min Fraværelse, at jeg maatte haste tillbage. Till Sommeren agter jeg at besøge Kjøbenhavn og Christiania. –

Min lærde Ven, Dr: Lieblein, bedes venligst hilset, ligesaa alle de andre kjære skandinaviske Venner. Jeg tænker tidt tillbage paa det gamle Rom og paa de 4 herrlige Aar, jeg tillbragte der.

Her i Dresden lever jeg nu i behaglig Ro medens man hjemme i Norge har ført og tilldels endnu fører en rasende Kamp for og imod mit nye Lystspil «De unges Forbund». Personligt blander jeg mig naturligvis ikke i Sagen. Jeg finder kun at Venner og Fiender er omtrent lige gale.

Jeg haaber De er uforandret og ved god Helbred. En stor Glæde skulde det være for os at se Dem her i Dresden. Hvem ved om De ikke engang udstrækker Deres Sommerudflugt hid till disse venlige Egne?

Till Fladager skriver jeg snart for at bede ham paa en eller anden Maade at besørge min Bogpakke hid. For det Tillfælde at enten De selv eller nogen anden skulle ville tillskrive mig, oppgiver jeg min Adresse: KönigsbrückerStrasse, No 33.

Og hermed, kjære Herr Etatsraad, siger jeg Dem Farvel for denne Gang. Takk for al Deres Velvilje mod mig og mine. Min Kone beder at maatte faa frembære sin forbindtligste Hilsen gjennem

Deres stedse ærbødige og hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER FRIEDRICH SIEBOLD, DRESDEN 3. februar 1870

Dresden den 3die Februar 1870. –

Højstærede Herr Siebold!

Det var i Sandhed ganske ejendommelige Meddelelser, jeg i Deres sidste venlige Brev modtog angaaende Herr Thaulow. Jeg kan imidlertid ikke sige at det egentlig overraskede mig; thi Herr Thaulow er uberegnelig og undertiden opplagt till de besynderligste Ting.

Hans Plan, at lade Deres Oversættelse trykke i Christiania, er dog, selv i Forhold till Herr Thaulow, mere end almindelig forrykt og jeg raader Dem paa det indstændigste ikke at tillade noget saadant. Indgaar De paa hans Forslag, saa vil hele Deres Arbejde være spildt; thi der findes ingen norsk Boghandler, der har saa udbredte Forbindelser, at han skulde kunne skaffe Bogen Indgang i Tydskland. Hernede maa den udkomme; herfra maa den sendes till Anmeldelse i Aviser og Tidsskrifter; kort sagt, der maa tages en hel Del Foranstaltninger, som kun en tydsk Forlægger vil kunne være i Stand till.

Jeg betragter derfor Herr Thaulows Forslag som meget samvittighedsløst ligeover for Dem; thi han maa jo dog vide at han vil skade Dem derved. Hans Motiver skal jeg ikke videre indlade mig paa at undersøge; men jeg kan ikke frigjøre mig for den Tanke, at der maa stikke noget bagved. Forhaabentlig vil dog Deres personlige Nærværelse i Christiania være tillstrækkelig till at bringe Sagen i Rigtighed.

For den Umage, De har havt med min Biografi, takker jeg Dem forbindtligst og længes meget efter at faa den at se. Paa min egyptiske Rejse har jeg gjort mange værdifulde tydske Bekjendtskaber, navnlig blandt literære Personer, og jeg tror dette vil være till stor Gavn, naar Oversættelsen af «Brand» engang udkommer. I Haab om at dette Tidspunkt ikke vil være fjernt tegner jeg mig

med Højagtelse Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JENS PETER ANDRESEN, DRESDEN 10. februar 1870

Dresden den 10de Februar 1870. –

Herr Advokat Andresen!

Det var mig i flere Henseender en Glæde at modtage Deres venlige Brev af 24de f. M. – Først og fremst maa jeg takke Dem, fordi De er den første, af hvem jeg klart og tydeligt har set udtalt min egen Oppfattning af «De unges Forbund». Det er netopp saaledes, som De siger, at Politiken i Stykket, «forsaavidt man kan sige at der er nogen», for mig har været det uvæsentlige. Men jeg behøvte naturligvis en Intrige, hvorigjennem Karaktererne kunde udvikle sig, og saa laa det jo nærmest for Haanden at vælge Situationer og Forholde, der vel till en viss Grad tør siges at være typiske for vort Samfundsliv. Har jeg rammet nogen enkelt, saa er det sket af Vanvare; og det vilde jo været en langt værre Anke mod Arbejdet, ifald man kunde have sagt at Stykkets Personer og Forholde ikke havde nogen tillsvarende Virkelighed hos os. Lystspillet maa, efter min Mening, nutilldags have et stærkt realistisk Præg. I al Fald maa Lystspildigteren, ligesaa vel som enhver anden Kunstner, bruge Model. Men der er en stor Forskjel paa et Modelhoved og et Portræt.

Alt dette haaber jeg imidlertid vil klarne i Publikums Bevidsthed naar først Gjæringen har faat Tid till at sætte sig. Uroen er jo imidlertid endnu tillstede og rimeligvis lægger den sig ikke saa snart. Men netopp herfor er jeg sterkt i Tvivl om, hvorvidt det virkelig skulde være till Gavn for Theatret om jeg for Tiden indgik paa Deres forøvrigt for mig saa smigrende Tillbud om at overtage nogen Befattning ved samme. Af et visst højmælt Parti betragtes jeg nu for hvad jeg mindst er og mindst ønsker at være, – en Partimand; og jeg tager neppe Fejl naar jeg forudser at min Ansættelse ved Theatret netopp nu vilde blive betragtet som en Stridshandske, der visstnok ikke vilde blive liggende uopptagen. En Kunstanstalt behøver Ro for at kunne virke, og under vore snevre Forholde især behøver den det hele Publikum for sig. En Splittelse kan nok stimulere for en Tid; men den virker ikke godt i Længden. – Alt dette ved De naturligvis selv meget bedre end jeg her i lang Frastand kan sige Dem det; og naar jeg alligevel nævner det, saa er det for at gjøre Rede for af hvilken Beskaffenhed mine Betænkeligheder er. – Tør jeg gjøre Dem et Spørgsmaal? Anser De Bjørnson for umulig som Theaterdirektør; og er det utænkeligt at det skulde kunne komme till en Udsoning mellem ham og den nuværende Bestyrelse? Som ene raadende for det artistiske er Bjørnson visselig ikke nogen ønskelig Mand; men naar alt det praktiske forblev i kyndigere og sindigere Hænder, saa turde han dog maaske fylde sin Plads. Endnu en Ting vilde jeg gjerne vide: Hvorledes er Repræsentantskabet og Skuespillerne sindet mod Bjørnson? Og dernæst, foreligger der noget Vidnesbyrd om at disse to Korporationer ønsker min Ansættelse? Jeg har før havt med Theatersagerne at bestille og tør ikke smigre mig med i nogen høj Grad at have havt Stemningen for mig.

Se, alt dette maatte jeg have paa det rene forinden jeg kunde give noget bestemt Svar; og selv om Forholdene end stillede sig nok saa gunstigt, kunde det jo alligevel hænde at mit Svar for Tiden maatte blive afslaaende. Skulde det derfor ikke være raadeligst, enten midlertidig at sikkre sig en anden, eller ogsaa at lade Sagen gaa sin nuværende Gang en Sæson till? Till Sommeren er det min Agt at komme opp till Christiania paa et Besøg og da kunde vi jo tale nærmere om dette Anliggende.

Dette er i al Korthed hvad jeg for Øjeblikket ser mig istand till at svare. Nu beder jeg Dem kun om at modtage og for de øvrige ærede Herrer i Direktionen at frembære min forbindtligste Takk for den mig viste Tillid.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 12. februar 1870

Dresden den 12te Februar 1870. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Naar jeg i mit Brev af 25de Januar antydede at jeg under mit paatænkte Besøg i Kjøbenhavn till Sommeren haabede at faa Lejlighed till at tale personligt med Dem om mangt og meget, saa indbefattede jeg herunder i Tankerne Sagen om «Kongs-Emnerne», og jeg nøjedes derfor med at ytre min Glæde over at Ejendomsretten var gaat over i Deres Hænder. For saa vidt dette var sket uden lovlig Adkomst fra Johan Dahls Side, havde jeg jo at holde mig till ham.

Da De imidlertid i Deres venlige Skrivelse af 31te f: M: forlanger en bestemt Udtalelse af mig betræffende det rette Forhold, maa jeg sige Dem at Johan Dahl aldrig har ejet Forlagsretten till «Kongs-Emnerne» udover det nu saa godt som udsolgte 1ste Opplag.

Sagen maa imidlertid kunne ordnes med al Diskretion ligeover for vor fælles gamle Ven. Skjønt jeg er i min fulde og ubestridelige Rett, ønsker jeg paa ingen Maade at foranledige et Sidestykke till Bjørnsons Affære med Fru Gelmuyden i Bergen. Jeg vil desuden indtill vidre antage at Dahl har handlet i god Tro, skjønt det er mig uforklarligt hvorledes denne Tro har kunnet oppstaa, da jeg med Bestemthed ved, at han ikke tidligere har havt den og ikke har kunnet have den. –

En af de første Dage i September Maaned 1863 mødte jeg, med Renskriften till «Kongs-Emnerne» under Armen, Johan Dahl paa Gaden i Christiania, fortalte ham at jeg havde skrevet et nyt historisk Skuespil og tillbød ham samme i Forlag. Hertill erklærede Dahl sig strax villig og indgik ligeledes uden Indvending paa mit Forlangende om et Honorar af 150 Spd for 1ste Opplag. Dahl modtog Manuscriptet, Trykkningen paabegyndte ufortøvet, og den 15de s: M: underskrev jeg i Dahls Boglade Kontrakten, ifølge hvilken jeg erholdt en Vexel paa 150 Spd, betalbar i den norske Kreditbank. Om Opplagets Størrelse blev intet bestemt; jeg antog at Dahls og min egen Interesse i saa Henseende maatte falde sammen. Senere hen erfarede jeg i Trykkeriet af Bogtrykker Gundersen, der dengang var Faktor hos eller Compagnon med Bogtrykker H. J. Jensen, at Bogen blev trykkt i 1750 Exemplarer. Skjønt dette Antal udgjorde mere end to sædvanlige Opplag i Norge paa den Tid, saa fandt jeg mig dog i Henhold till Kontrakten uberettiget till at gjøre nogen Indsigelse herimod. Men netopp denne Opplagets usædvanlige Størrelse viser, synes mig, paa det tydeligste, at Dahl dengang fortolkede Kontrakten paa den eneste rigtige Maade, nemlig saaledes, at den kun gav ham Rett till at tage et Opplag; derfor gjorde han dette saa stort som muligt. Havde Dahl dengang betragtet sig som stedsevarende Besidder af Manuskriptet, saa vilde det været i højeste Grad urimeligt om han, for at spare den ringere fornyede Sætterbetaling, skulde have lagt en langt større Kapital hen i Papir, Trykknings- og Bogbinderomkostninger, der, som han med sin mangeaarige Erfaring vel maatte vide, vilde komme till at henligge uforrentet i lange Tider. Alt dette forklares derimod meget lett, naar man forudsætter, at Dahl dengang erkjendte at hans Forlæggerrett opphørte med 1ste Opplag. Endnu en anden Omstændighed beviser det samme. Paa den Tid Dahl modtog mit Manuskript stod jeg i en Gjæld till ham af omtrent 20 Spd. Da den ovennævnte Vexel skulde udstedes, foreslog Dahl at dette Beløb skulde komme i Afkortning paa mit Honorar. Hertill svarede jeg, der havde godt Haab om mit nye Arbejde, og som dengang endnu ikke kjendte Opplagets Størrelse, at jeg ønskede at hine 20 Spd maatte henstaa indtill vidre, og afdrages paa mit Honorar for et nyt Opplag, som jeg sikkert troede vilde komme. Herpaa gik ogsaa Dahl med stor Beredvillighed ind; jeg fik Honoraret for 1ste Opplag fuldt ud, og Gjælden er først i en senere Tid bleven indbetalt gjennem Dem. Dahl vidste da at jeg havde faaet et større Stipendium og at jeg stod i Begreb med at begive mig till Udlandet. Af hans egne Udtalelser er jeg berettiget till at tro, at enhver Indbetaling af Penge dengang maatte være ham højst velkommen. Hvis han da havde ment at alting var opp og afgjort mellem os med Erlæggelsen af de 150 Spd, – er det da rimeligt, at han ikke ogsaa skulde have lagt en ganske anden Vægt paa at faa sit Tillgodehavende af mig forinden min Afrejse? Men Sagen er, at det dengang aldrig var i hans eller min Tanke at Kontrakten, tvertimod sit tydelige Indhold, skulde gjælde noget andet eller mere end 1ste Opplag.

Hvorledes skal man da forklare at Dahl senere hen er kommen till en ganske modsatt Anskuelse? Herpaa skal jeg ikke nøjere indlade mig, men kun antyde, at hvis De kjender Dahl personligt, saa vil De maaske have havt Lejlighed till at iagttage, at ligesom det er lett for andre at indbilde ham de besynderligste Ting, saaledes har han ogsaa lett for at indbilde sig selv, hvad han ønsker skal være saa.

Jeg holder meget af Dahl, og anser ham i hans inderste Væsen for en Hædersmand. Men mine Forholde er ikke saadanne at jeg kan forsvare at fravige min ubestridelige Rett lige over for ham. Som Bevis for at jeg altid har betragtet mig som værende i denne Rett, skal jeg tillade mig at tillbagekalde i Deres velvillige Erindring et af mine ældre Breve till Dem, hvori jeg spørger om De ikke troede det kunde være hensigtsmæssigt at tænke paa en ny Udgave af «Kongs-Emnerne», og hvortill De dengang svarede at hermed havde det vistnok lange Udsigter; thi Dahl sad endnu inde med mange Exemplarer af 1ste Opplag. En saadan Forespørgsel kunde jeg jo ikke have rettet till Dem, saafremt jeg troede at en Tredjemand var Bogens Ejer. – Jeg skal imidlertid ikke være vidtløftigere end nødvendigt. Kontraktens Ordlyd tillsteder kun en eneste antagelig Fortolkning, og ligeoverfor denne kan der ikke lægges nogen Vægt paa Dahls grundløse Formeninger.

Af Deres venlige Brev fremgaar imidlertid at Sagen mellem Dem og Dahl endnu ikke har faaet nogen endelig Afslutning og herpaa grunder jeg mit Haab om at det hele vil kunne ordnes uden Ubehageligheder for nogen af os. Jeg venter i sin Tid at se Bekræftelse paa dette Haab og lægger hermed hele Anliggendet i Deres Hænder. –

Det glæder mig meget at De ingen Betænkeligheder har med Hensyn till Sprogkongressens Rettskrivning. Men jeg skulde anse det for meget beklageligt, om Bjørnson holdt fast ved sit Forsætt at slutte sig till den Knudsenske Methode; denne er den mest upopulære i Norge, og for Danmarks og Sverigs Vedkommende den uforstaaeligste og mest stødende. –

For den tillsendte Rollebesættning takker jeg forbindtligst. Jeg anser den for øvrigt i væsentlige Punkter for at være forfejlet; men nu er det jo for sent at gjøre nogen Indsigelse herimod. –

Jeg tillskriver Dem rett snart igjen og tegner mig imidlertid

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER FRIEDRICH SIEBOLD, DRESDEN 28. februar 1870

Dresden den 28de Februar 1870. –

Højstærede Herr Siebold!

For Deres venlige Brev af 17de dennes takker jeg Dem forbindtligst; jeg havde deri den Fornøjelse at modtage en af de første Meddelelser om den Modtagelse mit Lystspil havde fundet i Kjøbenhavn. Senere har jeg modtaget saa mange Breve og Aviser derom at jeg neppe ved hvorledes jeg skal faa Tid till at gjennemlæse og besvare altsammen.

Herr Webers Brev giver jeg mig den Ære at tillbagesende. Jeg haaber at Biografien kommer i den nærmeste Fremtid og ligesaa at det snart vil lykkes Dem at finde en Forlægger. Som en Kuriositet vil jeg fortælle Dem at en ung Dame i Norge har i Vinter udgivet en Roman, der skal være en Fortsættelse af «Brand» og som kaldes «Brands Døtre». Den skal have vakt en viss Oppsigt; forøvrigt kjender jeg den ikke.

Jeg beklager for min egen Skyld at Deres Skildring af Rensdyrjagten ikke bliver opptagen i «Illustrirte Zeitung». Jeg er nemlig forvisset om at netopp De med Deres nøje Kjendskab till vort Land og med Deres Interesse for Jægerlivet vil levere noget særdeles fortrinligt.

Idet jeg ønsker Dem en behagelig Rejse i Norge beder jeg Dem venligst hilse dem af mine Venner, som De maaske maatte træffe, og tegner mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD STJERNSTRÖM, DRESDEN 1. mars 1870

Dresden den 1ste Marts 1870. –

Käre ven!

Modtag min hjerteligste takk fordi Du så venligt underrettede mig om oppförelsen af «De unges forbund». Du var en af de förste, fra hvem underrettningen kom, og både derfor og fordi Du jo som fagmand bedst formår at dömme i sagen, var meddelelsen mig dobbelt kärkommen. Sidenefter har jeg fåt tillsendt så mange tidninger og breve fra Köbenhavn, at jeg snart ikke ved hvorledes jeg skal vinde tid till at läse og besvare altsammen.

Söderman var ved god helbred da han rejste herfra; rimeligvis er han nu i Berlin. Her i Dresden har vi havt en fuldständig nordisk vinter med forfärdelig kulde. Elben er nästen bundfrossen; men nu begynder våren at komme med raske skridt. I teaterverdenen er her ingenting af vigtighed passeret. Et nyt lystspil af Baron Warburg har väret spillet en gang; det var forfärdelig slett, blev udhysset og henlagt, hvad det også ärligt fortjente.

Nu vil jeg önske Dig en lykkelig hjemrejse till Stockholm. Hvorvidt vi träffes der till sommeren ved jeg endnu ikke; mit sidste opphold der var så skjönt og herrligt at jeg nästen er rädd ved tanken om at skulle gentage det.

Din ärede frue må Du hilse tusende gange fra os alle; din hjemmevärende familje ligeså; takk for al eders venlighed mod mig deroppe, og glem ikke

Din hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 6. mars 1870

Dresden den 6te Marts 1870. –

Kjære Herr Brandes!

Naar jeg først idag besvarer Deres venlige Linjer, – der forøvrigt var blevne oppholdt undervejs, rimeligvis formedelst Isforholdene i Beltet, – saa er Grunden den, at jeg i flere Dage gik og var uenig med mig selv om jeg ikke strax skulde rejse opp till Kjøbenhavn.

Ved nærmere Overvejelse er jeg imidlertid kommen paa det rene med at dette ikke gaar an da jeg alligevel nødvendigvis maa deropp till Sommeren. Jeg antager desuden at Rejseforberedelserne saa aldeles lægger Beslag paa Dem, at De ikke har Tanke for noget andet.

Jeg har for Øjeblikket ikke Anledning till at se de danske Blade. Men nu er De naturligvis Doctor? Modtag min hjerteligste Lykønskning!

De siger at De ingen Venner har hjemme. Det har jeg længe tænkt. Naar man, som De, staar i et inderligt Personlighedsforhold till sin Livsgjerning, saa kan man egentlig ikke gjøre Fordring paa at beholde sine «Venner». Men jeg tror det er i Grunden godt for Dem, at De drager ud uden at efterlade Venner hjemme. Venner er en kostbar Luxus; og naar man sætter sin Kapital paa en Kaldelse og en Mission her i Livet, saa har man ikke Raad till at holde Venner. Det kostspielige ved at holde Venner ligger jo ikke i hvad man gjør for dem, men i hvad man af Hensyn till dem undlader at gjøre. Derved forkrøbles mange aandelige Spirer i en. Jeg har gjennemgaaet det, og derfor har jeg bag mig en Del Aar, hvori jeg ikke naaede frem till at blive mig selv.

Hermed vil jeg slutte for dennegang. Jeg beskjæftiger mig ofte med Dem, og har dannet mig et Billede af Dem baade i Nuet og i Fremtiden; thi saa lidet jeg end personligt kjender Dem, saa nær hænger De dog sammen med det, som jeg aandeligt ejer, lever paa og digter paa.

Jeg havde en hel Del at sige Dem forresten; men det faar være. – Takk for Deres Anmeldelse af «De unges Forbund» og Takk for Deres Brev! Nu vil jeg ønske Dem Lykke og Glæde till alt det dejlige, der forestaar Dem. Skriv mig saa engang till dernede fra Solskinnet.

Kjære Ven, De maa tro mig, – jeg fordrer ikke den Slags Enighed, der i Almindelighed afgjør om et Forhold skal bevares.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til OSCAR VON KNORRING, DRESDEN 7. mars 1870

Konvolutt

Herrn Oscar von Knorring.

Hauptmann, Ritter etc. etc.

Drottning-gatan No 98.

Stockholm.

fr:

Dresden den 7de marts 1870. –

Min kære og højt ærede ven!

Netop som jeg idag skulde till at besvare din skrivelse fra København, havde jeg den store glæde at modtage dit venlige brev fra Stockholm og kan nu frembære min hjerteligste takk for dem begge to på engang.

Når jeg så længe har udsat med at skrive, så var det fordi jeg umulig kunde tænke at Du i denne hårde Tid havde vovet Dig over sundet. Ja, det må i sandhed have været en forfærdelig rejse, Du har havt fra Paris! For mit vedkommende synes jeg at Egyptens solhede må være ti gange at foretrække for den sibiriske temperatur, Du rimeligvis har været udsat for. I det hele kan Du nok sige at Du har prøvet extremerne på din udenlandsfærd. Men i grunden er Du jo en kæmpestærk Mand, og når det først lykkeligt er overstået, så er det jo behageligt siden at tænke tillbage på.

Mit seneste brev håber jeg Du modtog i Paris; det var adresseret till vort sendebud dersteds. Du har været i min tanke hver Dag siden vi skiltes; og jeg tør vel sige at jeg skylder Dig det indholdsrigeste afsnit af mit liv, og at det aldrig vil kunne stå i min magt at vise Dig min takknemmelighed i det mål, som Du fortjener den. Mange andre steder i verden kunde jeg jo altid komme; men till Egypten var jeg aldrig kommen uden ved hjælp af Dig. Dog, herom vil jeg ikke videre udtale mig till Dig, men i min officielle rejseberettning, og i min rejseskildring, som jeg nu skriver på, og hvoraf om nogle uger den første prøve vil komme i det norske «Morgenbladet».

Jeg takker og jeg ønsker Dig till lykke med din opptræden ved festmiddagen i Paris. Ligeså takker jeg Dig fordi Du var en venlig tillskuer ved oppførelsen af «De unges forbund» i København. Din idé, at vi skulde skrive en egyptisk komedie, interesserer mig levende og jeg har tænkt meget over den sag. Jeg tror at grundplanen måtte være at en svensk, en dansk og en norsk, muligens med sine respektive familjer, var rejst med den berlinske rejseagent Stangens store selskab till Egypten (Du ved, at et sådant var i Kairo og ved kanalindvielsen.) Mange løjerlige situationer både med indfødte og med personer fra andre europæiske lande kunde derved bringes tillveje, og stykket vilde passe for hele Skandinavien. Dans, dekorationer og musik måtte der ikke spares på. Men lad mig nu høre din mening; har Du noget bedre at foreslå, så går jeg ind på det. Forøvrigt er det min tanke at komme opp till Stockholm till våren, og da kan vi forhandle om sagen. –

Jeg kan begribe at korrespondencen om ordensuddelingen i Kairo har forvoldt Dig ubehageligheder; men jeg kan forsikkre Dig at Du, ialfald i Norge, og visst ogsaa i Sverig, har vundet og ikke tabt derved. Enhver skjønner hvorledes det hele hænger sammen, og når Du ved taushed skåner vedkommende, så har Du også derved bevist Dig at være den sande riddersmand, som Du forøvrigt er i al din færd, og hvorfor jeg også till min dødsdag vil sætte min ære i at beholde dit venskab. Men han, som er opphavsmanden, skylder Dig stor takknemmelighed, og det håber jeg at han i gerningen vil vise. «Türk-dekorationen» glæder jeg mig meget till, både for udmærkelsen i og for sig selv og fordi jeg da kan sende min rejseberettning med langt større eclat end ellers.

Og hermed, kære hedersven, vil jeg slutte for denne gang. Skriv mig snart till. Der går ingen dag uden at vi her taler om Dig; min hustru og min svigerinde, som er hos os, tør jeg uden overdrivelse med et københavnsk udtryk sige «sværmer» for Dig, og jeg må fortælle om igjen og om igjen om dine kjække sammenstød med tyskere og franskmænd, om din udmærkte måde at repræsentere vore lande på, om Dit trofaste venskab for mig, og alt hvad jeg forresten aldrig skal glemme. – Bring så din ærede familje og modtag selv den hjerteligste hilsen fra

Din altid hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 8. mars 1870

Dresden den 8de Marts 1870. –

Kjære Svoger!

Jeg har nu paa engang hele tre Skrivelser fra Dem at besvare, og skal derfor fatte mig i al Korthed.

Først takker jeg for Modtagelsen af min Gage for Terminen Oktbr-Decbr f. A. og beder Dem, naar Tiden kommer, at sende mig 1ste Qvartals Gage paa sædvanlig Maade. Arrangementet med Herr Nandrup var mig kjært at erfare. De Udsættelser, jeg kan have at gjøre ved hans Regnskab, skal jeg fremsætte naar jeg till Sommeren kommer till Christiania.

Hvad Direktørposten ved Theatret angaar, saa haaber jeg at Hrr: Heyerdal har sat Dem i Kundskab om det Brev jeg i den Anledning har tillskrevet Advokat Andresen. De vil altsaa have erfaret at Deres og mine Betænkeligheder falder temmelig nøje sammen. Forøvrigt betragter jeg ikke Underhandlingerne som afbrudte, og takker Dem venskabeligst for Deres Fremstilling, der har givet en væsentlig Støtte till min egen Oppfatning af Sagen.

Udeblivelsen af «Morgenbladet» skrev sig fra Isforholdene i Storebelt; nu er alt i Orden.

Jeg ser at Bjørnson har grebet Sagen om Schweigaardsmonumentet som en ny Anledning till at skade sig i Opinionen. – Hvad mig angaar, saa er jeg fuldt opptagen af literære Arbejder, idet jeg bearbejder mine Rejseopptegnelser fra Egypten; en Digtsamling og en ny Udgave af «Kongs-Emnerne» vil ogsaa udkomme. Min Rejse har forøvrigt skaffet mig en foruroligende stor Korrespondance. – Den berømte Philaret Chasle skal i Paris holde Forelæsninger over den nyere norske Literatur; hertill har jeg for mit Vedkommende maattet skaffe Materialier. Dette er jo meget smigrende, men ogsaa meget tidsspildende.

Forøvrigt er alt vel. Træffer De Overlærer Løkke, saa vær saa god at sige ham at jeg snart besvarer hans Breve.

Mangfoldige Hilsener fra os alle!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til ROBERT WATT, DRESDEN 9. mars 1870

Dresden den 9de Marts 1870. –

Kjære Watt!

Hjertelig Takk for din Ufortrødenhed i at sende mig Meddelelser fra Slagmarken! Mit Stykkes Fremgang paa det danske Theater er en Sag af overmaade stor Vægt for mig. Efter hvad man har sagt mig har ogsaa Professor Høedt med al Velvilje taget sig af mit Arbejde, og det skal jeg aldrig glemme ham! – Jeg forbereder nu Udgivelsen af en Digtsamling till Efteraaret, og redigerer forøvrigt mine Rejseopptegnelser. –

For den venlige Anmeldelse i «Dagens Nyheder» er jeg meget forbunden. – For det omtalte fra Ismailia skal jeg gjøre hvad der staar i min Magt. Og hermed, kjære Ven og Medegypter, tegner jeg mig for dennegang i al Hast

venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til ROBERT WATT, DRESDEN 12. mars 1870

Dresden den 12te Marts 1870. –

Kjære Watt!

Noget Arrangement med Herr Boghandler Steen er i det omskrevne Anliggende umuligt, da jeg allerede har truffet Overenskomst med Herr Hegel, hos hvem et Bind af mine Digte vil udkomme till Efteraaret. – Vær af den Godhed snarest muligt at underrette Herr Steen herom og bring ham tillige min forbindtligste Takk for det gjorte Tillbud.

Mit Brev af 9de Marts haaber jeg er fremkommet. Forresten intet nyt. Hils alle gode Venner!

venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 16. mars 1870

Dresden den 16de Marts 1870. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Nu, da jeg antager der maa være indtraadt en Standsning i Anmeldelserne af «De unges Forbund», tillader jeg mig at frembære min forbindtligste Takk for Deres store Oppmærksomhed ved saavel gjennem Telegram som gjennem Aviser at sætte mig i Kundskab om det passerede. Efter alt at dømme maa jeg jo være i høj Grad tillfreds med Udfaldet; og jeg tør vel ogsaa haabe at Stykkets Oppførelse paa Theatret har bidraget till at skaffe det forøget Udbredelse som Bog, ialfald i Provindserne.

Mit Honorar ved Theatret er jeg saa fri at anmode Dem om at lade hæve paa mine Vegne, og vedlægger den dertill fornødne Bemyndigelse. Ifølge Overenskomsten tillkommer der mig 400 Rdlr: efter 1ste og endvidre 200 Rdlr: efter 10de Forestilling, og saafremt Stykket i dette Spilleaar kan antages at oppleve dette Antal, saa kan gjerne Honoraret hæves under et. Pengene bedes derefter at maatte henstaa hos Dem, da jeg for Tiden ikke tilltrænger dem.

Mit Brev af 12te Februar, hvori jeg gav en udførlig Fremstilling af Forholdet med «Kongs-Emnerne», haaber jeg er kommet Dem ihænde. – Overlærer Løkke samler mine mange spredte Digte. Fra Boghandler Steen i Kbhvn: har jeg modtaget et Tillbud om at udgive dem paa samme Maade som Grundtvigs og Wessels, hvilket jeg selvfølgelig har afslaaet, men ser heri et godt Tegn paa at man nu betragter Tiden gunstig for Udgivelsen af en Samling. – Etatsraad Collin har tillskrevet mig et meget venligt Brev, som jeg beder Dem ved første Lejlighed godhedsfuldt at takke ham for. Hvis De ligeledes træffer Professor Molbech eller Erik Bøgh, saa haaber jeg De frembærer en Hilsen fra mig; ligesaa till Dr: Bergsøe og G: Brandes, hvem jeg forøvrigt nylig har tillskrevet. – – Førstkommende 4de Juli indtræffer jo en Mærkedag, som jeg haaber vil bringe Dem baade Glæde og Beviser paa vel fortjent Anerkjendelse. – Hermed vil jeg slutte for dennegang og tegner mig

Deres stedse hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P: S: Takk for al Deres Ulejlighed med mine Lotteriaffærer; Planen med mit Nummer har jeg modtaget. –

H. I.

Til GOTTLOB BERNER, DRESDEN 17. mars 1870

Dresden den 17de Marts 1870. –

Idet jeg erkjender Modtagelsen af Herr Justitsraadens ærede Skrivelse af 25de Februar tillader jeg mig at frembære min ærbødigste og forbindtligste Takksigelse saavel for den mig derved viste Oppmærksomhed, som for den Velvilje, Hurtighed og Omhu, hvormed Oppførelsen af «De unges Forbund» er bleven iværksat ved det Kgl: Theater.

Jeg har givet Cancelliraad Hegel Fuldmagt till paa mine Vegne ved Lejlighed at lade hæve det mig tillfaldende Honorar. Det er min Agt till Sommeren at besøge Kjøbenhavn, og haaber jeg da personlig at skulle have den Ære at udtale for Dem min Erkjendtlighed. Det er for mig, med Hensyn till min fremtidige Forfattervirksomhed, af stor Betydning at det Kgl: Theaters Scene er bleven mig aabnet, og med Forsikkringen om at jeg varmt og levende paaskjønner dette tegner jeg mig med Højagtelse

Deres ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Till Herr Justitsraad Berner, Intendant ved det Kgl: Theater og Capel.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 11. april 1870

Dresden den 11te April 1870. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

Forhaabentlig er det gjennemsete Expl: af «Kongs-Emnerne» kommet Dem ihænde; jeg afsendte det i Lørdags. Der er ikke rettet meget; thi jeg maa sige, at jeg fandt Dialogen saa grundmuret, Replikerne saa konsekvent byggede paa hverandre, at det ikke stod i min Magt at sammentrænge eller forbedre. Ifølge vor tidligere Aftale har jeg lagt Sprogkongressens Beslutninger til Grund for Retskrivningen; men mine Rettelser i Bogen er vistnok meget ufuldstændige, saaledes har jeg f: Ex: intet anmærket ved de store Begyndelsesbogstaver eller ved Tegnet å, – naar undtages paa Personlisten. Jeg henviser till J: Løkkes Redegjørelse for Retskrivningsmødets Beslutninger, der er udkommen ogsaa hos Gad i Kjøbenhavn, og forøvrigt stoler jeg ganske paa Deres fortræffelige Korrektør, der jo besidder selvstændigt Skjøn paa de Sager. Et Par Steder frygter jeg for at have rettet galt; det er saaledes min Mening at det stumme h i Ordene «thi» og «Thing» bør bibeholdes; ligeledes bør formentlig skrives «sees» «seet» «gået» o. s. v. Kunde jeg uden at forsinke Trykningen faa et korrigeret Aftryk af det 1ste Ark til Gjennemsyn, vilde det være mig kjært. «Bagler», «Birkebejner» o. s. v. bør skrives med stort. Det vedføjede Musikbilag er De vel enig med mig i at udelade. Mere husker jeg ikke at anføre for Øjeblikket; kun at det er mig meget kjært at faa Bogen trykt med noget større Typer.

Deres tre venlige Breve af 18de Marts, 21de Marts og 2den April har jeg modtaget. Jeg mindes ikke om jeg har takket Dem for Brandes’s Bog; hvis ikke, saa gjør jeg det her. – Foreløbig ønsker jeg kun at spille i Lotteriet i de første 6 Trækninger. – Fra Dahl har jeg intet hørt. Det glæder mig meget at Sagen er ordnet og jeg takker og modtager med Glæde Deres Tilbud angaaende den nye Udgave.

Mit nye Skuespil er endnu ikke kommet længere end til Udkastet og med Ordningen af mine Rejseoptegnelser har det lange Udsigter. – Det er min Hensigt at indlevere «Kongs-Emnerne» til det kgl: danske Theater saa snart den nye Udgave er færdig. Antages det, som jeg haaber, vil det da kunne gives i Begyndelsen af næste Sæson og derved tillige fremme Bogens Udbredelse.

Jeg beder Dem tilgive at jeg saa længe har ladet vente paa Svar. Et maa jeg spørge Dem om. Har man paa det kgl: Theater spillet «Et rigt Parti»? Det er af min Svigermoder (anonymt); men De er naturligvis indviet i Hemmeligheden. Hun tænker nu paa at forlade Christiania, og deri gjør hun ret. Fra Bjørnson hører jeg intet; han har rimeligvis travelt med det forestaaende Feldttog til Island. Det gjør mig forresten ondt at det er kommet til Brudd imellem os; jeg haaber dog at det ikke skal blive af Varighed. Vidste jeg at De ikke havde noget imod det eller af Grunde, som jeg ikke kjender, fandt det utilraadeligt, saa skulde jeg ikke være utilbøjelig til at tilegne ham den nye Udgave af «Kongs-Emnerne», muligens med et Par Verslinjer. I bekræftende Fald saa jeg gjerne om De ved Lejlighed gjorde ham en Forespørgsel eftersom den direkte diplomatiske Forbindelse imellem os er afbrudt. –

Med de venligste Hilsener tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 13. april 1870

Dresden den 13de April 1870. –

Kjære Herr Cancelliraad Hegel!

En idag fra Christiania modtagen Skrivelse oplyser mig om Ting, som foranlediger mig til at tilbagekalde min i mit sidste Brev fremsatte Anmodning til Dem om at rette en Forespørgsel til Bjørnson.

I Haab om at denne Tilbagekaldelse vil fremkomme i betimelig Tid tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til ROBERT WATT, DRESDEN 21. april 1870

Dresden den 21de April 1870. –

Kjære Watt!

Hjertelig Tak for det tilsendte egyptiske Værk med dertil hørende smigrende Dedikation! Det har været mig en stor Fornøjelse ved Læsningen at opfriske mange fælles Rejseminder, og jeg haaber at Bogen vil finde en talrig Læsekreds hjemme. – Ligeledes takker jeg forbindtligst for en igaar modtagen Pakke indeholdende Grundtvigs m. Fls Digte. Naar jeg kommer til Kjøbenhavn ved jeg endnu ikke. Fra Erik Bøgh har jeg havt et meget elskværdigt Brev. Hils ham og alle andre gode Venner!

I flyvende Fart

venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 5. mai 1870

Dresden den 5te maj 1870.–

Kære Herr Cancelliråd Hegel!

Hermed har jeg den fornøjelse at tilbagesende korrekturarket af «Kongs-emnerne» tilligemed listen over de tvivlsomme ord. Principerne for disses retskrivning kan jeg visstnok ikke i et og alt billige; men jeg er fuldkommen enig med sprogmødets øvrige norske medlemmer i at vi ikke må fjerne os for meget fra de Danske, eller gå videre, end I er tilbøjelige til at være med. – Jeg synes den nye tryk og bogstavering ser fortræffelig ud og er let at læse.

Mine betænkeligheder ved at dedicere bogen til Bjørnson, hidrører ikke fra hans holdning ligeoverfor mig, skønt denne er alt andet end venskabelig; men sagen er at hans fremfærd som publicist truer med at anrette ligefremme ulykker i Norge, og som følge deraf har der, netop blandt de bogkjøbende klasser, dannet sig et så stærkt parti imod ham at en tilegnelse til ham for tiden vilde være ligefrem uforsvarlig ligeover for Dem, som forlægger. For øvrigt ønsker jeg intet heller end en udsoning; og det skulde være mig kært om De kunde få anledning til at fortælle ham at det rygte, han tror og udbreder, nemlig at jeg vil overtage direktørposten ved Christiania theater, er aldeles uefterretteligt. Posten har været mig tilbudt og deraf har jeg taget anledning til at virke for ham, med bibeholdelse af M: Bruun som regissør, hvilket jeg anser som det gavnligste i alle henseender. –

For indsættelsen af de 1000 Rdlr i sparekassen takker jeg Dem forbindtligst; ligeså for Deres fortræffelige forslag at søge en komponist til «Kongs-emnerne». Jeg kender P: Heise fra Rom, og skal endnu i morgen tilskrive ham om den sag.

Min svigermoders forfatterskab til «Et rigt parti» er, som jeg erfarer, en offentlig hemmelighed også i Norge. Hun er selv skyld deri. Jeg er spændt på at få vide hvorledes det vil blive modtaget i Kbhvn. «Kongs-emnerne» tror jeg bør indleveres til direktionen så snart den nye udgave er færdig.

Med de hjerteligste hilsener tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til PETER HEISE, DRESDEN 9. mai 1870

Dresden den 9de Maj 1870. –

Herr P: Heise!

I tillid til at jeg siden vort samvær i Rom har beholdt en plads i Deres venlige erindring, tager jeg mig idag den frihed at tilskrive Dem nogle linjer.

Sagen er nemlig denne: Af mit historiske skuespil «Kongs-emnerne» forberedes en ny gennemseet udgave hos Hegel. Bogen vil rimeligvis blive færdig i næste måned, og så snart dette er skeet, indleverer jeg stykket til det kgl: danske theater. Efter hvad der privat er kommet mig for øre har jeg al grund til at forudsætte at det bliver antaget.

Nu er det mit spørgsmål til Dem, om De skulde ville komponere musik til stykket? Der behøves ouverture og introductioner, kirkemusik og festmarsch i første akt, dands i anden, bøn og vuggesang i tredje, melodramatisk ledsagelse til kampscenerne i fjerde, samt endelig kvindernes chor i stykkets slutning.

På forlangende vil der fra den Gyldendalske boghandel straks blive Dem tilstillet et exemplar af stykket, og skulde De så, efter at have gennemlæst det, være villig til at indgå på mit forslag, håber jeg De godhedsfuldt med et par linjer underretter mig derom.

I håb om snart at høre fra Dem beder jeg Dem at frembære min ærbødigste hilsen til Deres ærede frue og tegner mig

venskabeligst Deres

Henrik Ibsen.

Min adresse er: Königsbrücker-Strasse, No 33.

Til JENS PETER ANDRESEN, DRESDEN 12. og 20. mai 1870

Dresden den 12te Maj 1870. –

Herr Advokat Andresen!

At jeg med megen Interesse følger Theaterbevægelserne hjemme, vil De jo nok kunne tænke Dem, og jeg er Dem derfor særdeles taknemmelig for den Oversigt over Stillingen, som De i Deres sidste Brev har været saa god at meddele mig.

For saa vidt som det i Frastand gaar an at dømme om Tingene, saa tror jeg at man maa ønske Theatret til Lykke med det stedfundne Oprør. De fratrædendes Antal er ikke stort nok til at kunne standse Driften, og dog tilstrækkeligt til at overbevise Publikum om, at det bliver den skadelidende Part, saa længe Agitationerne fortsættes. Hvis den herved fremkaldte Uvilje udnyttes i sit hele Omfang, saa er meget vundet.

Det er klart at Oprørerne kun har risikeret sine Livsstillinger i det sikre Haab at Direktionen snart skulde give efter. Svigter dette Haab, saa vil der om kort Tid opstaa Splittelse i selve Oprørslejren; nogen lang Belejring vil de ikke kunne udholde, og Troppen er ikke heller saaledes sammensat at der paa den kan grundes et Repertoire. Efter mit Kjendskab til Personerne vil Isachsen først krybe til Korset, og dernæst Gundersens. Men da bør man rigtignok ogsaa til Advarsel for Fremtiden gjøre dem det saa hedt som muligt. Hvis jeg i nærværende Øjeblik havde nogen Indflydelse paa Direktionsanliggenderne, saa vilde jeg, for det større Eftertryks Skyld, foranledige en Henstillen fra Repræsentantskabet til Bestyrelsen, gaaende ud paa kun at tilstede en delvis Gjenoptagelse af de frafaldne, og det kun paa betydeligt nedsatte Gager og med Fortabelse af Pensionsret af det Fond, der er opsparet forinden deres Gjenindtrædelse. – I al Fald maa jeg udtale, at hvis jeg skulde overtage nogen Befatning ved Theatret, saa maatte jeg vide mig sikkret mod deslige Optøjer. Det er meget muligt at min Ansættelse kunde foranledige en Tilbagevenden af de Udtraadte, enten fordi disse i mig saa «en Overgang til Bjørnson», eller fordi de gjorde Regning paa en Medgjørlighed fra min Side, som jeg ikke længere besidder; men hvis man i det ene eller det andet, eller i begge Dele, fandt sig skuffet, saa er det klart at Theatret til næste Aar havde den samme Historie om igjen. De Personer maa lære at føle at det er lettere at gaa bort end at komme ind igjen, og ingen Tid er hertil belejligere end de lange gageløse Sommermaaneder.

At et Forlig med Bjørnson under de nuværende Omstændigheder er en Umulighed, deri er jeg ganske enig med Dem; og jeg tror at Bjørnson aldrig under nogensomhelst Omstændigheder burde overdrages den hele artistiske Styrelse og Myndighed. Han mangler i en paafaldende Grad Literaturkundskab og vil af den Grund aldrig kunne opstille et principmæssigt Repertoire. Heller ikke vil hverken Scenearrangementet eller Detailinstruktionen være tjent med ham. Men han vil alligevel kunne øve en vækkende Indflydelse paa Personalet, og overhovedet stifte Gavn alene derved at han er der.

den 20de Maj.

Dette Brev er ved tilfældige Omstændigheder blevet liggende ufuldført og imidlertid er jo ved en sørgelig Begivenhed Theaterspørgsmaalet blevet væsentlig forandret. Jeg modtog igaar Efterretning om Krohns Død. Det er formentlig givet at det Bjørnsonske Komplot dermed vil være sprængt, og at Bestyrelsen kan foreskrive Oprørerne hvilke Betingelser, den lyster. Jeg haaber ogsaa at man vil vide at benytte sig af Lejligheden til Betryggelse for Theatrets Fremtid.

Hvad jeg i dette Brev egentlig havde tænkt at slutte med, vil jeg paa Grund af den forandrede Situation indtil vidre beholde for mig selv. – De med mig plejede Underhandlinger betragter jeg naturligvis ikke som paalæggende Direktionen nogenslags Hensyn. Kan der tilvejebringes en anstændig Fredsslutning med det Resultat at Bjørnson indtræder som Censor eller øverste Leder af den literære Styrelse, medens Hr: M: Bruun forbliver Sceneinstruktør og Regissør, saa ser jeg det gjerne. Kun skulde jeg i saa Fald andrage paa at det med bindende Virkning maa gjøres Bjørnson til Pligt ikke at udestænge mig eller andre norske Forfattere fra Repertoiret. Er Bestyrelsen uvillig til i den eventuelle Fredstraktat at optage en saadan Paragraf, beder jeg mig derom underrettet, for derefter at kunne henvende mig med en motiveret Forestilling til Repræsentantskabet. – Jeg er meget spændt paa at erfare hvad der i den nærmeste Fremtid vil ske, og haaber det bedste. Med mange Hilsener tegner jeg mig

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 25. mai 1870

Dresden den 25de Maj 1870. –

Kære Herr Cancelliråd Hegel!

Jeg takker Dem forbindtligst for det tilsendte expl: af «Et rigt parti», som jeg med megen spænding har imødeseet. Bogen er jo virkelig interessant; den er åndrigt skrevet; måske lidt for åndrig i replikformen; hvorvidt karakterskildringen kan kaldes ganske naturlig, er et andet spørgsmål. Den minder forøvrigt, synes mig, ikke så lidt om manéren i Alfred de Mussts «proverbes» og navnlig om Bjørnsons «De Nygifte». Har ikke kritiken i Danmark gjort den samme bemærkning? Jeg forudsætter imidlertid at stykket er blevet glimrende spillet, og håber at det derved vil kunne holde sig oppe. Under alle omstændigheder anser jeg det heldigt for forfatterinden at hun er kommen bort fra bondenovellen, der åbenbart har ledet hende mere og mere ind i affektation og forskruelse, hvilket jeg også på det stærkeste har sagt hende. Men desværre, hun stoler tryggest på dem, der skader hende mest.

Idag skriver jeg Dem hovedsagelig til for at bede Dem bevise mig den store godhed at sende mig 200 Rdlr dansk i preusiske penge eller vexel efter behag.

«Kongs-emnerne» er nu, som De vel allerede ved, definitivt antaget til opførelse på det kgl: theater og vil, ifølge Justitsråd Berners brev, blive givet i begyndelsen af næste sæson. Herr Heise har med megen beredvillighed påtaget sig at komponere musiken. Den til korene hørende tekst sender jeg ham; men den bør ikke optages i bogen, da den kun vil forsinke og forstyrre læsningen, idet den er overflødig for forståelsen af handlingens gang.

Også for det tilsendte hefte af «Dansk Tidsskrift» takker jeg Dem meget. Hvem kan forfatteren af brevet fra Norge være? Jeg har gættet på min gamle ven G. A. Krogh. Tiden for min rejse til Danmark er endnu ubestemt; jeg vil gerne vælge den smukkeste årstid, og hernede ialfald er vejret endnu så temmelig afvekslende. Jeg har mange literære planer og udkast i tankerne; men til noget afgørende er det endnu ikke kommet. Skulde De have erfaret noget om den påtænkte rollebesætning i «Kongs-emnerne», så vilde det interessere mig særdeles ved lejlighed at få høre lidt derom.

Fra Norge hører jeg kun om splid og uro i alle retninger. Bjørnson synes ganske at have skudt sin digtervirksomhed tilside for at kaste sig ind i andre ting; men jeg håber for hans egen skyld at det ikke vil blive af lang varighed.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til MAGDALENE THORESEN, DRESDEN 29. mai 1870

Dresden den 29de Maj 1870. –

Kjære Svigermoder!

I Haab om at disse Linjer maa komme Dig ihænde den 3die Juni skriver jeg Dig nu til for at sende Dig min dobbelte Lykønskning, først i Anledning af Dagen; som jeg haaber at Du i en lys og glad Fremtid mange, mange Gange vil komme til at fejre, – og dernæst i Anledning af dit nye Stykke, hvis Udgivelse og Opførelse, i Danmark som i Norge, vel maa have været en ublandet Triumf for Dig. Hegel har sendt mig et Exemplar; jeg har læst det atter og atter, og vil fremdeles gjøre det. Her har Du med fuld Sandhed skabt et Værk, som kun Du og ingen anden kunde digte. Det overraskede mig forøvrigt ikke; thi jeg vidste saa urokkelig sikkert, at Du netop paa dette Feldt besad et Mesterskab, som jeg længe og dybt har beklaget at Du hidindtil har været utilbøjelig til at udnytte. Nu er imidlertid Isen brudt, og det tør vel ansees givet at en rig Produktion vil følge bagefter. Du har jo alle Betingelser: et varmt og fyldigt Stemningsindhold, Erfaringer og Iagttagelser baade af Karakterer og af Situationer, Aand i Overflod, og idealt Syn for at hæve Virkeligheden op til den indre, højere Sandheds Sfære, en Forvandling, hvori dog egentlig den poetiske Tilblivelse ligger. Hvad Kritiken har sagt, ved jeg ikke; har den havt nogen Udsættelse at gjøre, saa Pokker i Vold dermed! De fleste kritiske Udsættelser reducerer sig i Almindelighed i sit inderste Væsen til en Bebrejdelse mod Forfatteren fordi denne er sig selv, tænker, føler, ser og digter som sig selv, istedetfor at se og digte saaledes, som Kritikeren vilde have gjort – hvis han havde kunnet. Opgaven blir derfor væsentlig den, at frede om sit eget, holde det frit og rent for alt uvedkommende udenfra, og derhos for sig selv klart at skjelne mellem det oplevede og det gjennemlevede; thi kun det sidste kan være Gjenstand for Digtning. Er man stræng i dette Punkt, saa vil intet Stof ud af det dagligdagse være saa prosabefængt at det jo kan sublimeres til Poesi.

Men hvad siger nu Bjørnedyrkerne? Kan de tilgive Dig at Du har skabt en fin og skjøn Digtning? Dog, Udyr og anden Styghed vil jeg ikke videre tænke paa idag; jeg priser Dig kun lykkelig fordi Du var heldig nok til at faa dit Stykke opført forinden man havde faaet Theaterpersonalet spredt for alle Vinde.

Bjørnson gjør mig Uret naar han tror sig skildret i Stensgaard. Jeg har kun villet skildre en opstyltet Affektant, en splittet Personlighed, i Almindelighed, og naar han tager det til sig, saa maa det være fordi hans onde Samvittighed minder ham om det æreløse Hykleri, som han har vist mod mig og hvorom jeg i Stokholm afvigte Sommer fik fuld Vished. Men saa langt fra af Hævn at ville stille ham i Gabestokken, har jeg, med deltagende Hensyn til de skidne og depraverende Omgivelser, hvori han desværre staar, af Hjertet tilgivet ham, og det bedste Bevis herpaa maa vel være at medens hans Hjælpershjælpere i Smudspressen hjemme fortæller at jeg konkurrerer med ham til Theaterdirektørposten, saa er det sande Forhold det at jeg har benyttet de med mig indledede Underhandlinger til at virke for ham! Dette har jeg gjort, ikke fordi det vilde være nogen særdeles Vinding for Theatret at faa ham igjen, men fordi jeg tror at han derved maaske vilde kunne gjenvinde den Fred i Sindet, som han nu i en saa sørgelig Grad synes at savne. Og jeg har gjort det til Trods for at Bjørnson under sin tidligere Direktørtid udelukkede mine Stykker fra Repertoiret, og naturligvis paany vil gjøre det samme. Saaledes er Sammenhængen med de Forholde, hvilke man i Kristiania har omløjet til en af mig mod Bjørnson rettet Forfølgelse! – –

Men først og sidst, Held og Lykke! Fra Marie faar Du Brev. Susanna og Sigurd sender sine bedste Lykønskninger gjennem

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Hils Dorothea mange Gange fra mig; hendes Forlovede ligesaa; til Sommeren haaber jeg at faa gjøre hans Bekjendtskab. H. I.

Til MAGDALENE THORESEN, DRESDEN 4. og 5. juni 1870

Dresden den 4de Juni 1870. –

Kjære Svigermoder!

I mit forrige Brev glemte jeg en vigtig Sag; og derfor idag et Par Ord i al Hast.

Du maa endelig indlevere «Et rigt Parti» til det kgl: Theater i Stockholm. Send et Expl: af Bogen under Omslag, frankeret, i Brevposten, og adressér Pakken saa vel som din samtidigt afgaaende Skrivelse til: Første Hofmarskalk hos Hs: Maj: Kongen, Herr Erik af Edholm, Direktør for de kgl: Theatre. Hils ham forbindtligst fra mig. Bed ham gjennemlæse Stykket med følgende Rollebesætning i Tankerne:

Eduard Grant | ... | Herr Elmlund.
Julie " | ... | Fru Hwasser.
Carl Brammer | ... | Herr Fredriksson.
Fru Carlsen " | ... | Fru Almlöf.

Det er min Overbevisning at intet Theater i Europa for Tiden vil kunne præstere et Spil, som af disse fire.

Overlad til Herr Edholm at bestemme Vilkaarene for Honoraret, og vær ikke forventningsfuld i saa Henseende; thi i Sverig har man strængt taget ingen juridiske Forpligtelser lige over for trykte Arbejder. Men berør ikke dette; lad, som om Du var uvidende derom. Ære vil Du i al Fald høste.

Opsæt ikke hermed! Sæt Sagen i Værk straks, for at Stykket i Sommerens Løb kan blive oversat. Resultatet kan ikke være tvivlsomt.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

den 5te Juni.

Just som jeg skulde afsende foranstaaende Linjer, modtog jeg dit Brev og vil derfor tilføje noget mere.

Jeg erfarer, hvad der ikke var mig uventet, at vi to er komplet uenige i vor Opfatning af Theaterspørgsmaalet. Jeg stiller mig fuldkommen paa Bestyrelsens Side lige over for Oprørerne; jeg kan ikke dele denne sentimentale Medfølelse for alskens Pligtbrud; en Theaterstyrelse tør ikke hengive sig til den bibelske Gesinnung, for hvilken det fortabte Faar er alt og Resten af Hjorden ingenting. Sligt skaber kun Kaos og Forvrøvling og Forvirring, som dengang Lamartine skulde regere Frankrig. Jeg har selv været Theaterdirektør; jeg ved at i 99 Tilfælde af 100 har Skuespillerne den udisputerligste Uret ligeover for Bestyrelsen. – «Væ, victis!» hed det i Oldtiden, og saaledes bør det hede den Dag idag. Det vilde være i højeste Grad uforsvarligt mod Institutionen om man ikke nu, netop nu, lagde en Tøjle paa Oprørslysterne. En Skuespiller staar i et andet Forhold, end enhver anden Kunstner; han er ingenting helt i og for sig selv alene, han tilhører en kompliceret Maskine, som han paa en lovbunden Maade har at gribe ind i, og har han valgt Stillingen, saa skal han ogsaa bære Stillingens Medfør. Dette er ikke Haardhjertethed, men Resultatet af en sund Erfaring. – Bestyrelsens realistiske Retning finder jeg ikke saa daddelværdig endda, idet jo Talen er om et Sekondtheater, uden Statsbidrag, i en By af 3die Rang. En anden Sag er det jo rigtignok, dersom Fru Gundersen med Mand, Herr Isachsen, og andre ædle Kunstnernaturer skulde foretrække at oppebære ideale Gager; men i min Tid var bemeldte Kunstnernaturer i Gagepunktet realistiske nok. Jeg ved jo rigtignok, at Herr Bjørnson dirigerede Theatret saa idealistisk, at dersom han havde faat raade et Aar til, saa vilde han have «løftet» hele Indretningen ud af Realitetens Verden; men jeg kan ikke være med paa at finde dette priseligt. – At Hr: M: Brun hører hjemme paa en underordnet Plads ved Scenen, er ogsaa min Mening; og jeg gjentager det fra mit forrige Brev, jeg har efter Evne virket for Hrr Bjørnsons Gjenindtrædelse med passende Magtbegrænsning. – Hvad angaar Hr: Bruns Forhaabninger under mit eventuelle Regime, saa har jeg bevæget mig for meget ude i Verden til ikke at være bleven en Smule Diplomat. Har Du selv, personlig, hørt ham yttre sig, som anført? Hvis ikke, saa kunde jeg have Lyst til at tillade mig en beskeden Formodning om at Ytringerne muligens kunde hidrøre fra en af Hr: Bjørnsons Underliterater i Skandalpressen. Motivet vilde i saa Fald ligge nær for Haanden; og idethele taget skulde det more mig om Hr: Bjørnsons Livegne vilde spilde ret meget af sin Tid med at sætte ondt Blod mellem mig og Theaterbestyrelsen, for at hindre mig i at overtage en Bestilling, som jeg ikke vil have.

Din

Henrik Ibsen.

Til RIKKA SCHULERUD, DRESDEN 9. juni 1870

Dresden den 9de Juni 1870. –

Kjære fru Schulrud!

Hvad må De tænke om mig, som så længe lader Deres venlige brev ubesvaret? Sagen er, at da det efter temmelig lang tids forløb kom mig ihænde, håbede jeg ret snart personligt at skulle kunne bringe Dem svaret; omstændighederne har imidlertid forhalet min rejse, og nu, da De rimeligvis er vendt tilbage fra Deres udflugt til hovedstaden, vil jeg ikke længere udsætte med at sende Dem vor hjerteligste hilsen og tak fordi De, trods adskillelsen i tid og rum, så venligt har bevaret os i Deres erindring, og ikke mindst fordi De på en så hjertelig måde har ladet os det vide.

Dog, igrunden vidste jeg det jo i forvejen; jeg har følt mig forvisset om at De i disse lange år har havt en god plads for os i Deres minde, ligesom De stadigt har været i vore tanker; thi skjønt vi ikke ret ofte stødte sammen, så er De dog en af dem, som vi synes vi ejer for livet.

Således måtte det jo også være; den kjære bortgangne står så stærkt og bindende mellem os, således, som kun en fælles sorg og et fælles tab kan binde.

Ja, han var mig i sandhed en ven, helt ud, fuldt og trofast. Når jeg ser tilbage, så er der ingen, der således er sammenvokset med min ungdomshistorie, som han. Og midt under de sejre, jeg siden har vundet, har det været mig et dybt skår i glæden, at ikke han fik være iblandt os og dele den med mig. Han var just en ven i de dage, da det gjaldt at forsage og forberede det, som skulde komme; og hvor få har man ikke gjerne med sig og for sig under slige tider? Der er nok af dem, der tager en til indtægt, når man er ovenpå; men der var ligeså mange muligheder imod som for, dengang han sluttede sig til mig med hele sit ærlige trofaste hjerte. – Siden skiltes vi ad i livet; breve vekslede vi kun sjelden; det var ligesom det ikke behøvedes imellem os; ja, når jeg mindes tilbage, så har vi egentlig aldrig talt et ord til hinanden om venskab eller lignende. Hvad der bestod imellem os, var kommet ganske af sig selv, var blevet til noget ganske naturligt, som det ikke faldt os ind at tænke kunde være anderledes. – Og da vi så mødtes igjen, blev vort samliv så sørgelig kort.

Men et tab har dog sin opløftelse i sig, ligesom det har sin bitterhed. Det er det forklarede billede, det inderste sande i personligheden, der bliver tilbage; hvad adskillelsen røver, er det uvæsentlige. Og dog, kjære fru Schulrud, ved jeg nok hvilken usigelig tung kamp det kræver at vinde frem til denne betragtning. Hvem vilde vel betænke sig, når han havde valget –?

Dog, De er, Gud ske lov, lykkelig. De har vundet fred, og De har Deres børn at elske, at leve for og at stride for. Hils dem tusende gange fra os! Kommer jeg til Norge i sommer, så kommer jeg også ganske visst op og hilser på Dem.

Og De kan tro jeg længes efter at komme mod nord nu, – om end kun for en kort tid; thi jeg har store betænkeligheder ved at tage fast bolig deroppe. Jeg frygter, det vilde binde mig i min virksomhed. Vi mennesker er langsynte; vi ser bedst på frastand; alt det uvedkommende, alt det, som kun hører døgnet til, får en betydning, som det ikke tilkommer, når man står midt i stimlen; således har jeg i al fald følt det.

Jeg har flakket vidt omkring, siden vi skiltes. I Italien har vi levet og rejst omkring i fire år; derefter to år på forskjellige steder her i Tydskland. I Egypten har jeg, som De måske ved, også været; har været helt nede i Nubien; har siddet ved det røde hav og seet over mod Sinai. Men jeg føler mig mere norsk i sind, end nogensinde før; De må ikke tro, hvad så mange tror, at jeg er uvilligt stemt imod mit fædreland. Det er udvæksterne på vort samfundsliv, som jeg afskyr; men de hører ikke organismen til.

Min kone og svigerinde hilser Dem hjerteligst; vi taler ofte om Dem og har det håb at vi nok engang vil få anledning til at samles i hjemmet. Sigurd beder at hilse børnene; og det gjør vi da allesammen! Et portræt af Ole vilde være mig en usigelig kjær gave; jeg har intet. Vor adresse her i Dresden er: Königsbrücker-Strasse, No 33. Vi bor her smukt og behageligt, har en liden etage for os selv i et strøg omtrent som Homansbyen i Christiania. Megen omgang har vi naturligvis ikke; nogle skandinaviske familjer findes her dog i almindelighed, og mange gjennemrejsende besøger os. Theatret gjæster vi fra og til, jeg temmelig ofte. Sigurd går i et gymnasium, taler tydsk som en indfødt og gjør gode fremskridt.

Og hermed takker jeg Dem gjentagende for Deres kjære brev. De vil til enhver tid berede os en stor glæde ved at lade os høre fra Dem. Tusende hilsener! – Med hjerteligt venskab

Deres

Henrik Ibsen.

Til LAURA PETERSEN (G. KIELER), DRESDEN 11. juni 1870

Dresden den 11te Juni 1870

Frøken Laura Petersen!

For Deres Opmærksomhed ved at tilegne mig Deres Bog, beder jeg Dem modtage min oprigtigste Tak. Hvis jeg imidlertid skulde udtale nogen Mening om Arbejdet, saa vilde jeg paa en vis Maade befinde mig i Forlegenhed. De vil jo nemlig have Bogen betragtet som en Opbyggelsesbog, og det slags Literatur forstaar jeg ikke at bedømme. Hvad der ved Læsningen har tiltalt og interesseret mig er Karakterskildringen og overhovedet Deres umiskendelige Anlæg for det rent Digteriske. Men hvor vidt dette i Deres Øjne er en Ros, ved jeg jo slet ikke.

Det lader jo næsten, som om det vilde være Dem en Skræk at tænke, at De havde skrevet «En Roman». I saa Fald forstaar vi to ikke hinanden, «Brand» er et æsthetisk Værk helt og holdent og ikke en Smule andet. Hvad den kan have nedbrudt eller opbygget, er mig aldeles uvedkommende. Den blev i sin Tid til, som Resultat af noget gennemlevet – ikke oplevet –; det var mig en Nødvendighed gennem digteriske Former at frigjøre mig for noget, som jeg i mit Indre var færdig med; og da jeg paa den Maade var bleven det kvit, havde min Bog ikke længere nogen Interesse for mig.

Hvorledes De nu betragter denne Slags verdslig Virksomhed, er mig ikke ganske klart. At De har de naturlige Betingelser for at blive Forfatterinde paa dette verdslige Omraade, derom føler jeg mig forvisset. Men man kan ikke slaa to hinanden uvedkommende Ting sammen. Og muligens er det heller ikke gaaet klart op for Dem, hvad Kunst og Digtning egentlig er; men tro i saa Fald indtil videre, at de ikke er af det onde!

Hvad der langt ud over Læsningen af «Brands Døtre» har beskæftiget mig som et Problem, er Forfatterindens Personlighed, Deres indre, sjælelige Forhold til Bogen. Det kunde vel hænde sig, at hvis man kom tilbunds heri, saa fik man, tiltrods for Deres Protest, ud at Bogen i sin Tilblivelse dog var et Digt, et æsthetisk Værk, eller hvad andet slemt man plejer at kalde deslige Arbejder. Alt det, der nemlig staar i Bogen kun for Deres religiøse Øjemeds Skyld, lader sig jo udskille uden at skade Organismen i det Hele.

Tænker De nu at gaa videre paa Forfatterbanen? Dertil skal der noget andet og mere, end den blotte Naturbegavelse. Man maa have noget at digte paa, et Livsindhold. Har man ikke det, saa digter man ikke, man skriver kun Bøger. Nu ved jeg meget vel, at et Liv i Ensomhed ikke er et Liv i Indholdsløshed. Men Mennesket er dog i aandelig Forstand en langsynet Skabning; vi ser klarest i en stor Afstand; Detaljerne forstyrrer; man maa ud af det, man vil dømme; Sommeren skildrer man bedst paa en Vinterdag.

Jeg havde tusinde Ting at sige; men i et Brev kan man kun give Antydninger. At give Raad er en mislig Sag; og sligt har De jo heller ikke forlangt. Hovedsagen er at blive sand og tro i Forhold til sig selv. Det kommer ikke an paa at ville Dit eller Dat, men paa at ville det, som man absolut maa, fordi man er sig selv og ikke kan andet. Hele Resten fører kun ind i Løgnen. –

Sent eller tidligt tænker jeg at gjæste Norge, og muligens faar jeg da Anledning til personligt at hilse paa Dem; thi min Rejse vil komme til ogsaa at gjelde det nordlige. De skal ikke tro, at jeg er saa uvenligt stemt imod mine Landsmænd, som mange beskylde mig for. Og hvorom alting er, saa kan jeg forsikre Dem, at jeg ialfald ikke er venligere imod mig selv end imod andre.

Og hermed vil jeg for dennegang med de bedste Ønsker tegne mig

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Königsbrücker-Strasse, Nr. 33.

Til PETER HEISE, DRESDEN 16. juni 1870

Dresden den 16de Juni 1870. –

Kjære Herr Heise!

Tilgiv at jeg så længe har opsat besvarelsen af Deres venlige brev.

Det var mig en stor glæde at få visshed for at De vilde komponere musiken til «Kongs-emnerne». Den latinske tekst til korene i første akt kan jeg ikke overkomme, men skal snart sende Dem et slags oversættelse efter hukommelsen; ligeledes skal jeg skrive ord til kvindernes bøn i stykkets slutning, (samt til munkenes i tredje akt.)

Jeg er, efter nærmere overvejelse, ganske enig med Dem i at der ikke bør sættes musik til slagscenerne; derimod takker jeg Dem meget for Deres forslag at behandle gjengangerscenen melodramatisk.

Det var for mig en i sandhed smigrende overraskelse at erfare at De havde fundet «Bergmanden» og digtene i «Peer Gynt» brugbare for musikalsk behandling. Selv er jeg et musikalsk udyr, som ingen ret har til at tale med om musikalske værker; men en ubevidst følelse for musik har jeg dog, og ved at høre Deres kompositioner stod det slående klart for mig at De i højeste grad stærkt og ejendommeligt havde forstået i toner at udtrykke netop den stemning og det tankeindhold, som jeg har villet lægge i ordene. Hjertelig tak!

Hils Deres ærede frue fra os. Til København kommer jeg rimeligvis om ikke ret lang tid.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 20. juni 1870

Dresden den 20de Juni 1870. –

Kære hr: cancelliråd Hegel!

På omstående blad sender jeg Dem teksten til korene i første akt; resten skal blive sendt i løbet af ugen.

For de i brev af 28de Maj sendte 150 thaler pr: takker jeg forbindtligst. Ligeså for Bjørnsons digte. Hvad siger kritiken? Mig forekommer det at han har taget altfor mange bagateller med; enkelte anmærkninger er temmelig naragtige og formatet meget uheldigt.

Mere næste gang; jeg modtog i dette øjeblik Deres brev. Hr: Heise bedes hilset.

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER HEISE, DRESDEN 25. juni 1870

Dresden den 25de Juni 1870. –

Kjære hr: Heise!

Hermed sender jeg Dem de resterende tekster; den forrige sending håber jeg er kommen Dem ihænde.

Som De vil se, har jeg tænkt mig munkenes sang i 3die akt holdt i en noget burlesk tone, således som situationen tilsiger det. Naturligvis beror det ganske på Dem, hvor langt De, med hensyn til musiken, i så henseende vil gå. Det er heller ikke nødvendigt at sangen høres uafbrudt under hele den temmelig lange dødsscene; den kan sagtne og forstumme, og så igjen begynde på nyt, alt således, som De selv finder for godt; kun vil jeg bede Dem at vælge bestemte dertil passende steder i dialogen, hvor sådant sker.

Ligesom jeg daglig gratulerer mig selv til at De har påtaget Dem kompositionen, således ønsker jeg nu Dem held og lykke med arbejdet!

Deres

Henrik Ibsen.

Til JENS PETER ANDRESEN, DRESDEN 26. juni 1870

Dresden den 26de Juni 1870. –

Herr advokat Andresen!

Det har gjort mig ondt at læse den skildring af theatrets oekonomiske tilstand, hvormed De indleder Deres sidste ærede brev. Jeg fatter rigtignok ikke ganske hvorledes Krohns død, der indtraf 14 dage før sæsonens slutning, kan betegnes som årsag til dette resultat, så meget mere som i tidligere tider Maj måneds indtægt aldrig har været afgjørende for indretningens status; men under disse omstændigheder lykønsker jeg direktionen til den betydelige besparelse af sommergager, som opsigelserne har medført.

At den private brevveksling om theateranliggender, som De venligst har indledet med mig, er bleven gjort til gjenstand for uefterrettelig og vildledende omtale i dagbladene, forundrer mig mindre, når jeg ser hen til at sagen, selv blandt theatrets nærmeste vedkommende, synes at hvile under en viss utydelighed i opfatningen, som jeg beklager, og som jeg ikke tror at jeg har givet anledning til.

For kort tid siden modtog jeg nemlig et brev fra hr: direktør Brun, der indleder sin skrivelse med følgende ord: «At jeg har været vidende om de Forhandlinger, Herr Højesteretsadvokat Andresen paa Direktionens Vegne har ført med Dem, behøver jeg vel neppe at sige Dem»; – – – «Jeg ved altsaa, hvad der er skrevet og bifalder det fuldkomment».

Bortseet fra det mindre korrekte udtryk «paa Direktionens Vegne» var jo dette fuldkommen i sin orden; men jeg må tilstå at jeg har havt nogen vanskelighed ved at bringe hr: Bruns medviden i forhandlingerne i samklang med en af ham i Kristiania brugt yttring, i hvilken han uden forbehold har udtalt, at om jeg tog ansættelse ved theatret, så kom han lige fuldt til at beholde sin nu havende stilling og myndighed. Jeg drog først referatet af disse hr: Bruns ord i tvivl; men på min yderligere forespørgsel fik jeg til svar, at «det var aldeles visst, at hr: Brun havde udtrykt sig så». – Disse oplysninger meddeltes mig i tidsrummet mellem 12te og 20de Maj.

Hvorledes er nu dette at forstå? Når jeg gjennemlæser Deres breve tror jeg mig fremdeles berettiget til deraf at uddrage den slutning, at den post, De tilbyder mig, skulde oprettes gjennem en deling af det embede, hr: Brun for tiden beklæder. Herr Brun derimod, som jo ogsaa kjender underhandlingerne, synes derimod at opfatte sagen som om man tilsigtede oprettelsen af en ny bestilling, medens han beholdt sin hele magt og myndighed ubeskåret.

En tredje fortolkning kunde rigtignok vore fælles uvenner falde på at give tilbedste; den nemlig, at han skulde have magten og jeg ansvaret. Men denne fortolkning er både for Dem og for mig så fornærmelig, at jeg ikke videre skal opholde mig derved. –

Når jeg gentagende gange og til trods for mange nærliggende betænkeligheder har anbefalet Hr: Bjørnson, så er dette skeet fordi han er den eneste, om hvem jeg ved at han har den første og nødvendigste betingelse for at komme i forslag, nemlig villighed til at overtage posten. Et andet hensyn har derhos for mig været medvirkende; nemlig gjenoprettelsen af den gode forståelse mellem theatret og Bjørnson som dramatisk forfatter. En stadig forøgelse af det nationale repertoire vil altid i en væsentlig grad betinge theatrets pekuniære status og derigjennem dets virkeevne i kunstnerisk retning overhovedet. –

At avisernes uefterrettelige meddelelser ikke i tide er blevne gjendrevne fra den eneste kant, hvorfra sådant med virkning kunde ske, tør muligens senere hen vise sig at være uheldigt. Det er ikke usandsynligt at den nuværende theaterstyrelses modstandere vil betegne denne taushed som planmæssigt beregnet på at svække agitationerne så længe, indtil den for disse belejligste tid var forbi. Hvor vidt da ikke, som følge heraf, striden med forøget hadskhed og hensynsløshed vil blive fornyet, turde være et spørgsmål, som vel havde været værd at overveje. Hvad der nu klogest bør gjøres, har jeg her i frastand noget vanskeligt for at bedømme. Min agt er derfor at forholde mig afventende og parat til handling. Skulde pressen grundløst og ubeføjet påbyrde mig ansvar for delagtighed i formentlige intriger, så vil forhåbentlig ingen kunne fortænke mig i at jeg vælter dette ansvar fra mig. For øvrigt tiltræder jeg ganske Deres slutningsbemærkning, at der i disse anliggender indblander sig så mange omstændigheder, at en skriftveksel derom bliver lidet udtømmende.

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 2. juli 1870

Dresden den 2den Juli 1870. –

Kære hr: cancelliråd Hegel!

I håb om at jeg ikke forregner mig når jeg antager at dette brev vil komme Dem ihænde på mandag, sender jeg Dem idag nogle linjer.

Da jeg ved nytårstid modtog de bøger, De var så venlig at sende mig, opdagede jeg i stempelet årstallet 1770. I år har altså «Den Gyldendalske Boghandel» bestået i et århundrede; og efter hvad en pålidelig hjemmelsmand i Norge har meddelt mig, skal stiftelsesdagen være den 4de Juli. Tager jeg fejl heri, så er skylden ikke min; men jeg forudsætter at jeg ikke fejler.

Jeg vilde så inderlig gerne på denne dag personlig have hilst på Dem; men omstændighederne binder mig med tvingende magt her til Dresden, i al fald indtil midten af måneden. Min familje skal nemlig under skoleferierne, som da indtræder, opholde sig ved et bøhmisk badested, og så længe til jeg vel har fået dem did hen, er jeg nødt til at forblive her.

Der bliver altså for mig intet andet tilovers, end skriftligt at forene mig med de mange, som sikkerlig af hjertet ønsker Dem til lykke med dagen.

Først beder jeg Dem da modtage min oprigtigste tak for alt, hvad jeg personligt skylder Dem. Det blev et vendepunkt i mit forfatterliv som i mine vilkår, da jeg kom i forbindelse med Dem som forlægger. Den indgang, De har skaffet mig i Danmark, har virket tilbage på stemningen i Norge, og i væsentlig grad bidraget til at skaffe mig den faste grund at stå på, der er nødvendig, især for en forfatter som mig, der ifølge sin hele retning må vove adskilligt.

Dernæst takker jeg Dem som Normand for hvad De har gjort for den norske literatur overhovedet. Jeg vil blot nævne den store udgave af Welhavens værker, som uden Dem vistnok ikke havde sét lyset. Alt dette er i mine tanker en nationalgæld, som Norge visstnok ikke kan indfri, men som jeg dog håber at man fra rette hold og efter ringe lejlighed vil anerkende.

Og så til slutning ønsker jeg Dem lykke og alt godt for en lang fremtid! Jeg ønsker at Deres navn gennem mange slægtsled må forblive knyttet til «Den Gyldendalske Boghandel», således som det ganske sikkert for alle tider vil være knyttet til den dansk-norske literaturs trivsel og udvikling.

Og hermed de hjerteligste hilsener til Dem og Deres søn! Her i min lille kreds tømmer jeg et glas for dagen.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 12. juli 1870

Dresden den 12te Juli 1870. –

Kære herr cancelliråd Hegel!

Allerede forinden jeg modtog Deres venlige brev af 7de dennes, havde jeg fra Norge modtaget en berigtigelse angående den formentlige stiftelsesdag, der altså først vil blive fejret til efteråret ved udgivelsen af det bebudede skrift.

Jeg takker Dem særdeles meget for det tilsendte expl: af «Kongs-emnerne», som forekommer mig smukt og korrekt udstyret.

Ligeså anmoder jeg Dem om godhedsfuldt at sende mig 100 Rdlr: dansk i preusiske penge. Det er min agt at afrejse herfra over Lübeck til København tirsdagen den 19de Juli. Indtil da, min forbindtligste hilsen.

Deres hengivne

Henrik Ibsen

Til ANTON KLUBIEN, KØBENHAVN [20. juli 1870]

Konvolutt

Herr Højesteretsadvokat A: Klubien.

Holmens Kanal, No 4.

S.u.

Hotel d’Angleterre.

Carissimo!

En gammel amico romano ankom i morges. Du ventes her indtil Kl: 7. Vedkommende er elendig træt efter Rejsen, men højst begjærlig efter at se Dig.

Til ANTON KLUBIEN, KØBENHAVN 9. september 1870

Kjøbenhavn den 9de September 1870.

Kjære Klubien!

Efter nærmere overvejelse har jeg bestemt mig til at gå sammen med Dig i theatret på lørdag. Vil Du godhedsfuldt foreløbig sørge for billet også til mig? Endvidre beder jeg Dig at være min middagsgjæst samme dag kl: 4½.

Og nu en sag, hvorom jeg kun kan tale til Dig, der har min fulde og ubegrænsede tillid:

Jeg har grund til at nære nogen misstemning mod theatrets bestyrelse. Jeg tør sige ligefrem at justitsråd Berner til min skade har benyttet sig af mit ubekjendtskab til regulativet for forfatterhonorarer. Mit stykke tiltrængte jo ingen oversættelse, og jeg syntes derfor at have krav på at blive behandlet som originale danske forfattere. Dette er ikke sket. Dog, dette kan også være mig nogenlunde ligegyldigt, da jeg gjennem min forlægger samt ved theatrene i Stockholm og Kristiania har fåt mit arbejde rigelig betalt.

Men dersom man ikke vilde behandle mig som indenlandsk forfatter, så synes jeg dog at man kunde behandle mig, som man har behandlet andre udenlandske forfattere. Da man havde opført dramaet «Salomon de Caus» af min landsmand A: Munch, blev han hædret med danebrogsordenen; Welhaven nød den samme ære skjønt han kun havde udgivet et bind digte her i Danmark. Jeg har i nødens tid stridt med min pen for Danmarks sag ligeså tappert som Welhaven; jeg har i løbet af 6 år udgivet gjennem den danske boghandel «Brand» i 5 oplag, en ny udgave af «Kjærlighedens Komedie» , «Peer Gynt» i to oplag, «De unges forbund» i to oplag og om nogle uger udkommer en ny dansk udgave af «Kongs-emnerne», hvilket stykke, på tarvelige vilkår er antaget til opførelse på theatret. Misforstå ikke dette; tro ikke at jeg hermed vil have sagt at man i Danmark skulde stå i nogen gjæld til mig. Langt fra. Hvis jeg var indfødt dansk forfatter vilde det ikke have så meget at betyde. Men når jeg ser hen til hvor let det har været for andre af mine norske kolleger at blive hædret på en måde, som i opinionen i Norge har en overordentlig betydning, – så synes jeg at man kunde lade mig vederfares det samme. Når dette ikke er sket, så tror jeg ikke at der stikker noget princip bagved; jeg ved heller ikke hvorved jeg skulde have forskyldt det. Sågodtsom enhver fremmed musikvirtuos, der optræder her, er i de senere år bleven hædret med danebrogsordenen. Og jeg må sige Dig at jeg er ligefrem grådig efter enhver anerkjendelse, der tilfalder mig fra Danmark. Du gjør Dig ingen forestilling om hvad virkning sådant gjør i Norge. – Men fra din egen parisiske diplomatiske periode ved Du ligeså godt, som jeg, at man må lade et ord falde; og det gjør jeg her. Du kjender jo ministre, som jeg tror er mig velvillige. Tag Dig af sagen. En udmærkelse fra Danmark vilde være en mægtig støtte for min stilling i Norge. Behørig diplomatisk forsigtighed behøver jeg ikke at bede Dig om; kun vil jeg, for så vidt Du i venskab for mig vil tage dig af dette anliggende, bede Dig erindre at jeg rejser allerede i næste uge.

Hvis jeg havde «Den honette Ambition» ved hånden, kunde jeg anføre en mægtig hoben argumenter endnu; men da Du jo kan din Holberg perfekt, gjøres det ikke fornødent.

Dog, i alt alvor; – sagen har sin betydning for mig. Kan og vil Du, så tag Dig af den efter bedste skjøn.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til ANTON KLUBIEN, KØBENHAVN 12. september 1870

Kjøbenhavn den 12te September 1870.

Kjære Klubien!

Forhast Dig ikke med det bevidste anliggende; jeg vil alligevel ikke kunne oppebie resultatet; thi jeg må rejse om nogle dage. Finder Du det hensigtsmæssigt, så opsæt sagen til Kongs-emnerne er bleven opført. – En omstændighed glemte jeg at omtale for Dig. Cancelliråd Hegel erholder om nogen tid St: Olafs-Ordenen for sine fortjenester af den norske literatur. Den Gyldendalske Boghandel har nemlig i år bestået i et århundrede, og herpå henledede jeg i foråret vedkommendes opmærksomhed gjennem Rektor Vibe i Kristiania, hvis oversættelse «Prometheus i Lænker» Hegel udgav ved juletider. Så snart et i anledning af jubilæet forfattet bibliografisk skrift er udkommet, vil udnævnelsen finde sted. – For øvrigt ser jeg op til Dig imorgen eller en anden Dag før afrejsen.

Din

Henrik Ibsen.

Naturligvis har Du frie hænder hvis Du alligevel finder at burde handle strax.

H. I.

Til WILHELM WIEHE, KØBENHAVN 12. september 1870

Kjøbenhavn den 12te September 1870.

Kjære Wiehe!

Tillad mig at frembære min hjerteligste tak for din mesterlige udførelse af Stensgårds rolle. Alt var fortræffeligt, og jeg ved ikke noget punkt, som jeg skulde ønske anderledes. Du har fattet min mening lige til det allerinderste og gengiver din opfatning med genial sandhed. Gid jeg med en ny rolle kunde vise Dig min taknemmelighed!

Jeg rejser om nogle dage. Farvel og tak!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 3. oktober 1870

Dresden, 3die Oktober 1870. –

Kjære svoger!

Tør jeg anmode Dem om med omgående post at sende mig en vexel for min gage i 3die kvartal dette år?

Jeg er nu kommen tilbage fra min udflugt til Kjøbenhavn. Det havde været min agt også at besøge Norge; men krigsforholdene stillede sig så tvivlsomme at jeg længe måtte befrygte at min tilbagerejse hertil kunde blive mig afskåren, og da denne frygt ikke længere var tilstede, så var årstiden så langt fremrykket at jeg besluttede at opsætte mit besøg indtil næste forår.

De kan tro det er alt andet end behageligt at leve her for tiden. Byen er opfyldt af fanger og sårede, og stemningen både ophidset og trykket.

Hvorledes går det med theatersagerne hjemme? Alt, hvad De kan fortælle mig derom, vil være mig af interesse. Skulde De se overlærer Løkke beder jeg Dem hilse ham og sige at han snart skal høre fra mig.

Vi befinder os alle vel og sender Dem vore bedste hilsener.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 10. oktober 1870

Dresden den 10de Oktober 1870. –

Kære Herr Hegel!

Nu sidder jeg da atter i mit hjem her i det fremmede, hvor jeg i vor egen kreds har fundet alt ved det gamle, medens omgivelserne og forholdene er intet mindre end behagelige. Byen er opfyldt af syge og sårede; til enhver tid er man viss på at møde militærbegravelser eller nye tilførsler til lazareterne. Nogle tusende franske fanger har vi også; de går tildels frit omkring, nyder god behandling, og lader til at trives vel. Begejstring for krigen er her ikke spor af; hvad bladene fortæller i denne henseende er helt og holdent opdigtet. Landet lider forfærdeligt; al virksomhed er så godt som standset; halvvoksne drenge og middelaldrende familjefædre kaldes under fanerne og skikkes til Frankrig; næsten hver eneste familje bærer sorg; der er mangfoldige, som har mistet alle sine udkommanderede slægtninge; og endnu kender man ikke tabslisterne for de sidste 6 uger. Som sagt, det er uhyggeligt at leve her.

Desto større er også kontrasten når jeg tænker tilbage på mit sommerophold i København. Jeg kan ikke noksom være taknemmelig for al den velvilje og det venskab, jeg der mødte, og at De i så henseende står i første række behøver jeg vel ikke at forsikkre Dem om. Hjertelig tak for al Deres godhed og forekommenhed. Hils Deres søn venligst og ligeså ved lejlighed enhver, med hvem jeg hos Dem kom i berørelse! –

Til overlærer Løkke har jeg skrevet angående mine digte og venter daglig svar samt den forlangte afskrift, som da uopholdelig skal blive Dem sendt i rettet og forbedret skikkelse.

Jeg ønskede gerne i det forestående lotteri at spille på to fjerdedels-lodder, såfremt jeg endnu tør besvære Dem med denne sag. Første trækning tror jeg finder sted den 14de dennes.

Mit nye arbejde, et skuespil i tre akter, har nu udformet sig så vidt i tanken at jeg en af dagene kommer til at lægge skriftlig hånd derpå.

Efterretninger fra København angående Holm-Hansens spil i «Axel og Valborg» har gjort mig urolig med hensyn til «Kongs-emnerne». Jeg vil skrive til fru Heiberg eller justitsråd Berner om den sag. Når den nye udgave kommer i boghandelen vilde det interessere mig meget at se bladenes udtalelser. Fra P. Hansen modtog jeg igår brev med anmodning om biografiske oplysninger. Dette skal uopholdelig blive besørget.

Endnu engang beder jeg Dem modtage en hjertelig tak og hilsen fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER HANSEN, DRESDEN 28. oktober 1870

Dresden den 28de Oktober 1870. –

Min kære ven!

Det var med de skønneste forsætter at jeg en søndags eftermiddag modtog og læste dit brev. Inden tre dage skal han have mit svar, tænkte jeg, – og nu er snart tre uger forløbne. En fordel er imidlertid derved opnået, den nemlig, at jeg nu for hastværks skyld må fatte mig i større korthed end fra først af påtænkt, og hermed tror jeg Du er tjent, da Du derved får desto friere hænder. –

Jeg har forresten, siden vi skiltes, angret på at jeg ikke fik tale mundtligt med Dig om disse sager; jeg føler at den skriftlige vej er mindre bekvem. Men lad gå!

De biografiske data vil Du i mindst forvansket form finde i en af P: Botten-Hansen skreven biografi i «Illustr: Nyhedsblad», om jeg mindes ret, for året 1862.

Men det er jo egentlig den indre historie, Du vil have. Her er den:

Alt, hvad jeg digterisk har frembragt, har havt sit udspring fra en stemning og en livssituation; jeg har aldrig digtet noget fordi jeg, som man siger, havde «fundet et godt sujet»; – nu skal jeg skrifte kronologisk.

«Catilina» blev skrevet i en liden spidsborgerby, hvor det ikke stod i min magt at give luft til alt det, der gærede i mig, undtagen gennem gale streger og optøjer, som pådrog mig uvilje hos alle de agtbare borgere, der ikke kunde sætte sig ind i den verden, som jeg der gik og tumlede med alene.

«Fru Inger til Østeråd» hviler på et hurtigt knyttet og voldsomt afbrudt liebschafts-forhold, til hvilket også refererer sig nogle mindre digte, såsom «Markblomster og potteplanter», «En fuglevise» , o. s. v., trykte i «Nyhedsbladet» (og hvorpå jeg i forbigående henleder din opmærksomhed). «Gildet på Solhoug» er en studie, som jeg ikke længere vedkender mig; men også dette stykke havde en personlig foranledning.

«Hærmændene på Helgeland» skrev jeg som forlovet. Til «Hjørdis» har jeg benyttet samme model, som senere til «Svanhild» i «Kærlighedens Komedie».

Først da jeg var bleven gift fik mit liv et vægtigere indhold. Den første frugt heraf var et længere digt «På vidderne». Den frigørelsestrang, som går gennem dette digt fik imidlertid ikke hele sit udtryk forinden i «Kærlighedens Komedie». – Denne bog gav anledning til megen snak i Norge; man blandede mine personlige forholde ind i diskutionen, og jeg tabte meget i det almindelige omdømme. Den eneste, som dengang billigede bogen var min kone. Hun er en karakter, som jeg netop behøver, – ulogisk, men med et stærkt poetisk instinkt, med et storsindet tænkesæt og med et næsten voldsomt had til alle smålige hensyn. Alt dette forstod ikke mine landsmænd, og jeg skøttede ikke om at skrifte for de karle. Så lystes jeg da i ban; alle var imod mig.

Dette, at alle var imod mig, – dette, at jeg ikke længere havde nogen udenfor stående, om hvem jeg kunde sige at han troede på mig, måtte, som Du let vil indse, fremkalde en stemning, der fandt sin befrielse i «Kongs-emnerne». Nok herom.

Just som «Kongs-emnerne» udkom, døde Fredrik den 7de og krigen begyndte. Jeg skrev et digt «En broder i nød». Det blev naturligvis virkningsløst, ligeover for den norske amerikanskhed, som havde slået mig tilbage på alle punkter. Så gik jeg i landflygtighed!

Da jeg kom til København, faldt Dybbøl. I Berlin så jeg kong Wilhelm holde indtog med trofæer og bytte. I de dage begyndte «Brand» at vokse som et foster indeni mig. I Italien var, da jeg kom did, enhedsværket fuldbragt ved en ubegrænset offervillighed, medens hjemme –! Læg hertil Rom med sin ideale fred, samlivet med den sorgløse kunstnerverden, en tilværelse, som ikke kan sammenlignes med noget andet end stemningen fra Shakespeares «As you like it», – så har Du forudsætningerne for «Brand». Det er en fuldkommen misforståelse, når man tror jeg har skildret Søren Kirkegaards liv og levnet. (Jeg har overhovedet læst meget lidet af S. K. og forstået endnu mindre.) At Brand er prest, er igrunden uvæsentligt; fordringen, intet eller alt, gælder på alle punkter i livet, i kærligheden, i kunsten, o. s. v –. Brand er mig selv i mine bedste øjeblikke, – ligeså visst som jeg ved selvanatomi har bragt for dagen mange træk både i Peer Gynt og i Stensgård. –

I den tid jeg skrev «Brand» havde jeg stående på mit bord en skorpion i et tomt ølglas. Fra og til blev dyret sygt; da brugte jeg at kaste et stykke blød frugt ned til den, som den med raseri kastede sig over og udgød sin gift i; så blev den frisk igen. Er det ikke noget lignende med os poeter? Naturlovene gælder også på det åndelige område.

Efter «Brand» fulgte «Peer Gynt» ligesom af sig selv. Den blev skreven i Syditalien, på Ischia og i Sorrento. Så langt borte fra den tilkommende læsekreds bliver man hensynsløs. Dette digt indeholder meget, som har sin foranledning i mit eget ungdomsliv; til «Aase» har, med fornødne overdrivelser, min egen moder afgivet modellen. (Ligeså til «Inga» i Kongs-emnerne)

Jordbunden har stor indflydelse på de former, hvorunder indbildningskraften skaber. Kan jeg ikke, omtrent som Christoff i Jakob v. Tyboe, pege på Brand og Peer Gynt og sige: «se, dette var en vinrus»? Og er der ikke i «De unges forbund» noget som minder om Knackwurst og Bier? Jeg vil ikke dermed stille stykket lavere; men jeg mener at synspunktet er blevet et andet, fordi jeg her står i et indtil kedelighed velordnet samfund. Hvad skal det så blive til, når jeg engang kommer helt hjem! Jeg må søge frelsen i det fraliggende, og da tænker jeg at tage fat på «Keiser Julian».

Valget af de digte, som skal optages, vil jeg helst overlade til Dig selv, hvem jeg tiltror den sikkreste dom, såvel i denne som i mange andre henseender. En væsentlig del af nævnte småting findes i «Illustreret Nyhedsblad» for årene 1858–64.

Og hermed har jeg i kort begreb givet det forlangte skelet; det står nu til dig at klæde det over med muskler og at indblæse det ånde. Benyt mine notitser efter behag; betragt dem som et tarveligt musikalsk thema, over hvilket Du frit kan fantasere. Hvordan Du end griber det an, er jeg viss på at Du får det mest mulige ud deraf; brug hvilke instrumenter Du lyster, – jeg ved jo «samme karl blæser stærkt på alle instrumenter». –

Til slutning hjertelig tak for samværet i København! Jeg er kommen tilbage som fra et foryngende bad. Tak alle vore fælles venner herfor! Specielle hilsener til Hr: og fru Bille, til hvilke jeg senere selv vil skrive, samt til Prof: Høedt! Lev vel!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til OSCAR VON KNORRING, DRESDEN 2. november 1870

Dresden den 2den November 1870. –

Min kære hædersven!

Nu sidder jeg da i Dresden igen og har daglig alle krigens ulykkelige eftervirkninger for øje. Ingen kan forestille sig, hvad Tyskland lider i denne tid. Al fabrikdrift er så godt som standset; al virksomhed ligger nede; alle mennesker går i sørgeklæder. Det er uhyggeligt alt ihob.

Så er det da ganske naturligt at min tanke gerne vender sig bort fra alt dette, og til hvem skulde den da nærmere vende sig, end til Dig, med hvem jeg har levet så ublandet glade dage når og hvor vi mødtes, i nord og syd!

Tak, hjertelig tak, også for samværet i København! – Jeg håber at Du kom i god behold hjem til Stockholm og at Du fandt alt efter ønske der. Lad mig nu snart høre fra Dig; det vil være mig en stor glæde her i min ensomhed; thi under disse forholde kan Du vel tænke at jeg er endnu mere ensom end ellers.

Hvorledes går det med dine literære arbejder? Fortæl mig omstændeligt herom; det interesserer mig i høj grad. Og hvorledes er nu forholdet til visse allerhøjeste personer? Det er vel nu altsammen godt igen. Jeg tænker ofte på disse ting, og beundrer dit ridderlige handlesætt; men jeg er også overtydet om, at nobel adfærd lønner sig bedst i længden.

Hvad mig angår, så er jeg endnu ikke kommen rigtig i gang med mine mange påtænkte planer; tidsforholdene lægger alt for meget beslag på min opmærksomhed. Og hvem ved, om ikke det samme er tilfældet også med Dig? Du står jo rigtignok mere fjernt fra skuepladsen; men så er Du jo til gengæld militær, og har så mange slags berøringspunkter med Frankrig.

Her i Dresden ligger flere tusen fanger. Officererne går frit omkring. Jeg spejder altid efter om jeg blandt dem ikke skulde kunne opdage nogen af vore medrejsende fra Egypten; men endnu har jeg ikke truffet på nogen.

Hvor skal vi så næste gang sætte stævne? Bliver det her i Dresden? Højligt skulde det glæde mig om jeg kunde få anledning til at vise lidt gengæld for al din forekommenhed og alt dit venskab.

Dette skriver jeg i al hast; thi indleveringstiden er snart forbi. Jeg er viss på at der er en hel del, som jeg har forglemt at skrive om; men det får være til næste gang.

Da vi skiltes i København sagde Du så smukt at Du havde min adresse i hjertet. Lad mig nu snart i virkeligheden se at et brev fra Dig finder rette vejen hid.

Med mange ærbødige hilsener til din ærede familje tegner jeg mig

Din stedse hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 6. november 1870

Dresden den 6te November 1870 –

Kære hr: Hegel!

I al hast nogle ord til svar på Deres sidste venlige brev.

Jeg er tilfreds med hvad De tager, enten to fjerdedels, to halve, eller et helt lod til lotteriet. Jeg håber på lykken! Næste trækning foregår den 11te.

Det var mig en stor beroligelse at erfare den forandrede rollebesætning i «Kongs-emnerne». Det slemme derved er at opførelsen nu måske bliver noget forsinket.

Jeg er fuldkommen enig med Dem i det hensigtsmæssige i at udsætte med udgivelsen af mine digte indtil foråret.

I denne bevægede tid kan jeg ikke samle min tanke på noget dybere. Derimod er der overkommet mig en stor lyst til at komponere en opera for Heise. Stoffet skulde være «Sigurd Jorsalafar». Men jeg mangler her de fornødne historiske kilder. Nu vil jeg gøre Dem et spørgsmål. De er jo hovedejeren af Munchs store Norgeshistorie. Skulde der i oplaget findes defekte exemplarer, hvoraf enkelte bind sælges? Og vilde De i så fald overlade mig det bind, hvori Sigurds saga behandles? Findes intet defekt expl:, så kan jeg fra Norge forskrive Snorre Sturleson; men hans fremstilling er jo betydelig magrere.

Når De får tid og lejlighed, håber jeg at høre fra Dem om denne sag.

En hjertelig hilsen til Dem og Deres søn fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 21. november 1870

Dresden den 21de November 1870.

Kære svoger!

For ordens skyld vil jeg ikke undlade herved at erkende modtagelsen af Deres seneste brev med deri indlagte vexel. Til overlærer Løkke skrev jeg i begyndelsen af Oktober, men har til dato intet svar fået; skulde De træffe ham, så gør De mig måske nok den tjeneste at spørge om han har modtaget mit brev.

Nu begynder jo den politiske himmel at se truende ud også i øst. Hvad skal enden blive? Stemningen her er meget trykket, og selv overgivelsen af Metz vakte ikke spor af glæde. Dresden har efter officielle angivelser 15,000 fanger at forsørge, og nu er der anmeldt en ny tilførsel af 4000. I lazaretterne ligger 2000 syge og sårede. For kejsergarden er der opbygget en storartet barakkelejr strax ovenfor vor bolig, og vi ser dem daglig passere forbi på deres for sundhedens skyld anordnede promenadeture. Ikke kan man se på disse folk, at de har lidt nogen nød i Metz. De er klædte som til en festparade. De hjemsendte syge og sårede Sachsere ser ganske anderledes medtagne ud. Franskmændene behandles her meget godt og bærer fangenskabet med en utrolig sorgløshed; jeg har fået det indtryk at mange af dem er vel tilfredse med at være sluppet for så godt køb fra affærerne. På ølhusene fører navnlig underofficererne det store ord, river ned på kejseren, på generalerne og på alt muligt undtagen på sig selv. Situationen i Frankrig synes ikke at bekymre dem. Alt dette er imidlertid ganske naturligt for en revolutionær nation uden tugt og uden disciplin. Vi Normænd burde uddrage en lære heraf; thi netop mod en lignende indre opløsning er det at karle som Jaabæk, Johan Sverdrup o. s. v. søger at drage vort folk. –

Tør jeg bede Dem godhedsfuldt at fornye mit abonnement på «Morgenbladet» når tiden kommer? Og kan De gøre det fornødne pengeudlæg dertil mod ved nytår at tage Dem betalt af renterne af mine penge i kreditkassen? Jeg håber De fører nøjagtigt regnskab over Deres udtællinger, postporto, m. m, for mig, så at jeg ikke foruden det meget bryderi også påfører Dem tab.

Den nye udgave af «Kongs-emnerne» er nu udkommen og 1ste Januar skal stykket gives i Kjøbenhavn. I Kristiania arbejder vel begge theatre henimod sin undergang. Adsplittelsen af vore få kunstneriske kræfter kan ikke føre til andet.

Skulde jeg mod formodning ikke endnu engang lade høre fra mig inden nytår, håber jeg at De ligefuldt sender mig den sædvanlige vexel når tiden kommer. – Mange hilsener fra os alle!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til OHAN DEMIRGIAN, DRESDEN 23. november 1870

Dresden den 23de November 1870. –

Herr hofstallmäster Demirgian!

Da jeg for nogle dage siden har erfaret Deres tilbagekomst til Sverge, så tillader jeg mig herved med nogle ord at sende Dem min hjerteligste og ärbödigste tak for den indbydelse til Egypten, som jeg ved Deres bistand havde den äre at modtage.

Jeg tiltror mig ikke dygtighed nok til at skrive det franske sprog fejlfrit, og De vil derfor tillade mig at benytte mit modersmål.

Opholdet i Egypten har väret den interessanteste og lærerigeste periode i mit liv, og jeg vil derfor aldrig kunne glemme den tjeneste, De ved denne lejlighed har vist mig, og heller aldrig skal jeg glemme den taknemmelighed, jeg skylder Dem.

Men der er et punkt, hvorom det er mig af vigtighed at erholde oplysning, og denne kan jeg ikke erholde af nogen anden end Dem.

Sagen er fölgende:

Under opholdet i Cairo forevistes mig en billet fra Dem, hvoraf jeg erfarede at jeg, som Norges repräsentant ved åbningen af Suez-canalen, var blandt dem, der skulde dekoreres af Hs: Höjhed Khediven . End videre forevistes mig i sommer i Köbenhavn flere senere breve fra Dem til den samme person, hvori De erklärer at udnävnelsen allerede havde fundet sted og at De selv vilde medbringe dekorationerne til Sverge.

Denne äre var mig i höjeste grad smigrende ligesom den vilde väre af höjeste nytte for min literäre position i Norge. Den vilde tillige have väret mig en oprejsning for den tilsidesättelse jeg har lidt hjemme, idet man har skänket St: Olafs-ordenen til flere kunstnere, malere og musikere, medens jeg er bleven forbigået, – og det uagtet jeg trofast står på regeringens side og stötter den med min pen og alle mine evner.

Da jeg havde set Deres skriftlige ord for den sag, så har jeg ikke taget i betänkning at omtale den for mine venner, og De vil indse at jeg nu er bragt i en ubehagelig stilling, som kun kan afhjälpes derved at Deres löfte bliver indlöst eller der skaffes mig et äqvivalent for samme.

Jeg tänker mig muligheden af at nogen misforståelse ligger til grund for at den mig lovede dekoration er udebleven, og skylder derfor mig selv at oplyse at jeg ingen del har i de korrespondancer, som i sin tid sendtes fra Egypten til de svenske og norske blade. Den svenske korrespondent kender De; den norske korrespondent, der skrev under signaturen J-s var Dr: Johannes Lieblein. Jeg har for mit vedkommende ikke skrevet et eneste ord fra Egypten.

Jeg tvivler ikke på at De på en eller anden måde vil vise mig den velvilje at ordne denne sag således at jeg kan väre tjent dermed.

Muligvis er der grunde for udsättelsen, hvilke jeg ikke kender. Det er mig i al fald af höjeste vigtighed at erfare sagens sammenhäng. Dekorationen vilde i mit fädreland väre bleven opfattet som et bevis på min konges nåde og netop derfor väret mig dobbelt dyrebar. Hvad der nu kan göres, overlader jeg i Deres händer, i det jeg stoler på det venlige sindelag, hvorpå De allerede i fjor i Stockholm gav mig så uforglemmelige beviser.

De vil ikke vredes over denne uforbeholdne henvendelse, og tillader jeg mig at henleve i håbet om snart gennem nogle linjer fra Dem at erholde den visshed, som jeg så meget attrår.

Deres ärbödige og forbundne

Henrik Ibsen.

Adr: Königsbrücker-Strasse, No 33. Dresden.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 2. desember 1870

Dresden den 2den December 1870. –

Kære herr Hegel!

Hjerteligst tak for den tilsendte bogpakke, og ligeså en venlig tak og hilsen til herr Gundorph for hans forekommenhed! De lånte bøger skal jeg til rette tid tilbagelevere. Andre historiske kilder behøver jeg ikke. «Lervognen» har jeg læst med megen interesse; hvorvidt den vil blive udbredt i nogen stor kreds, ved jeg jo ikke; men allerede at en bog af en så speciel natur kan finde sin forlægger i et mindre literatursamfund, er et talende vidnesbyrd om at den danske boghandel står på et meget højt standpunkt.

Rollebesætningen i «Kongs-emnerne» var det mig en stor tilfredsstillelse at erfare; jeg tror også at tiden for opførelsen må siges at være heldigt valgt. Gid nu den nye udgave må finde en rigtig rivende afsætning. Udstyret er overmåde smukt.

Idag skriver jeg Dem hovedsagelig til fordi jeg mangler penge og beder Dem derfor godhedsfuldt at ville sende mig 200 Rdlr: i preusiske sedler eller veksel.

Afskrivningen af mine digte foregår for tiden i Kristiania og man har lovet mig at sende det meste om ikke alt i denne måned. Det gælder da at rette, forbedre og gøre et skønsomt udvalg.

Fra Stockholm har jeg modtaget brev fra en ven, som siger at han er forvisset om at den i Kongs-emnerne brugte retskrivning i overordentlig grad vil bidrage til at skaffe vore bøger udbredelse i Sverig. Jeg tror han har ret heri.

Med mange hilsener til Dem, Deres søn og alle andre gode venner tegner jeg mig

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, DRESDEN 20. desember 1870

Dresden den 20de December 1870 –

Kjære og højstærede herr etatsråd!

Ved at oversende indlagte brev, som jeg håber De med sædvanlig velvilje vil lade besørge, griber jeg anledningen til at underrette Dem om at jeg både personligt og skriftligt har gjort hvad der stod i min magt for at få udbetalt Deres tilgodehavende hos hr: tom Dick, – men alt forgjæves. Hjemme har han ikke været at træffe og på mit brev har han ikke svaret. Dersom han ikke direkte har afgjort sagen med Dem, så er det mit råd at De henvender Dem til vor herværende generalkonsul, baron Kaskel, som muligens kunde bringe den i orden.

Hvad restbeløbet af min gjæld til lånekassen angår, så skal den uopholdelig blive berigtiget når jeg ved årets udgang har fået bestemt at vide fra Christiania hvor meget «Morgenbladet» har kostet. –

Både min kone og jeg længes stærkt efter det gamle kjære Rom, og det er sandsynligt at vi på ny tager vort blivende ophold dernede. Det eneste, som volder os betænkeligheder, er uvisheden om hvorvidt der i Rom findes nogen ordentlig protestantisk skole. Skulde De ved lejlighed kunne og ville give mig nogen oplysning herom, så vilde jeg være Dem uendelig forbunden.

For øvrigt må jeg idag fatte mig i al korthed. Hvis det går an gjennem Herr Spithöfer at få min bogpakke hertil, så ønskede jeg det snarest muligt.

En glad jul og et lykkeligt nyt år ønsker jeg Dem af ganske hjerte. Mange hilsener til mine venner og bekjendte blandt Skandinaverne. En forbindtligst kompliment til Dem fra min kone.

Deres altid forbundne og hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 20. desember 1870

Dresden den 20de December 1870. –

Kjære Georg Brandes!

Hver dag har De været i mine tanker i denne tid. At De var syg, havde jeg fået at vide både af cancelliråd Hegel og gjennem de norske aviser; men jeg frygtede at De endnu var for svag til at modtage breve, og derfor skrev jeg ikke.

Nu føler jeg mig så beroliget siden jeg igår modtog Deres venlige linjer. Hjertelig tak, at De har tænkt på mig!

De spørger, hvad De i fremtiden bør foretage Dem. Jo, det skal jeg sige. I den nærmeste fremtid skal De slet ikke foretage Dem noget. De skal give både fantasien og tanken ferie på ubestemt tid; De skal ligge stille og forædles; thi det er just det velsignede ved slige sygdomme, – således som man går ud af dem! Der forestår Dem en herlig tid når De begynder at komme til kræfter. Jeg ved det af egen erfaring; alle onde tanker var vegne fra mig; jeg vilde kun spise og drikke hvad der var fint og let; alle grove ting, syntes jeg, vilde smudse mig. Det er en ubeskrivelig tilstand af taknemmelighed og velvære.

Og når De så er bleven stærk og dygtig igjen, hvad skal De så gjøre? Jo, da skal De gjøre, hvad De må gjøre. En natur som Deres vælger ikke. –

Jeg vil ikke skrive langt; thi det har De ikke godt af. Og De bør slet ikke skrive for det første. –

I sommer var jeg i Kjøbenhavn. De har mange, mange venner og tilhængere der; flere kanske, end De selv tror. Bliver De nu fraværende en tid, så er det desto bedre; man står sig altid på at lade sig savne.

Så har man da nu taget Rom fra os mennesker og givet det til politikerne. Hvor skal vi nu hen? Rom var det eneste fredlyste sted i Europa; det eneste sted, der nød den sande frihed, friheden for det politiske frihedstyranni. Jeg tror ikke, jeg vil gjensé det efter hvad der er passeret. Alt det dejlige, umiddelbarheden, smudset, vil nu forsvinde; for hver en statsmand, som opstår dernede, vil der gå en kunstner tilgrunde. Og så den herlige frihedstrang, – den er nu forbi; ja, jeg må i al fald sige, at det eneste jeg elsker ved friheden, er kampen for den; besiddelsen bryder jeg mig ikke om. –

En morgen for nogen tid siden gik mit nye arbejde klart og slående op for mig, og i øjeblikkets overstrømmende glæde skrev jeg et brev til Dem. Det blev ikke afsendt; thi stemningen bar ikke længe, og da den var over kunde jeg ikke bruge det.

Verdensbegivenhederne optager for øvrigt en stor del af mine tanker. Det gamle illusoriske Frankrig er slået istykker; når nu også det nye faktiske Preussen er slået istykker, så er vi med et spring inde i en vordende tidsalder. Hej, hvor ideerne da vil ramle rundt omkring os! Og det kan sandelig også være på tiden. Alt det vi til dato lever på, er jo dog kun smulerne fra revolutionsbordet i forrige århundrede, og den kost er jo dog nu længe nok tygget og tygget om igjen. Begreberne trænger til et nyt indhold og en ny forklaring. Frihed, lighed og broderskab er ikke længere de samme ting, som de var i salig Guillotinens dage. Dette er det, som politikerne ikke vil forstå, og derfor hader jeg dem. De mennesker vil kun specialrevolutioner, revolutioner i det ydre, i det politiske o. s. v. Men alt sligt er pilleri. Hvad det gjælder er menneskeåndens revoltering, og der skal De være en af dem, som går i spidsen. Men først skal De få feberen fra halsen.

Deres hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til FREDRIKA LIMNELL, DRESDEN [24. desember 1870]

Dresden, i December 1870. –

Til Fru Fredrika Limnell!

Ja, jeg frister det idag,

jeg, som ved min tausheds længde,

tvert mod alle løfters mængde,

frygter, jeg har tabt min sag, –

jeg, som foer fra landet, bunden

af en takskyld uden lige,

gæsted Faraonens rige,

løfted Isis-slørets flige, –

og til dato kunde svige,

hvad med hånden og med munden

jeg på «Lyran» sidste kvelden

både loved og besvor, –

nemlig: med et skrevet ord

at betale lidt på gælden.

Tør jeg? Har jeg endnu ret?

Ak, Gud-nå’s, hvem spør om retten?

Nu omstunder skilles tretten

af et magtsprog ret og slet.

Altså, kort og godt: jeg vil;

men på anti-preussisk måde, –

ej i kraft af ret for nåde.

Vær mig stumme flygtning mild!

Her jeg lever på en vis,

som de lever i Paris.

Svære tyske floskelhelte,

som med vold vil verden vælte,

pral og skrål og flag på stang,

«Wacht am Rhein», som kaldes sang, –

det er mit cernerings-belte.

De kan tro at mangen gang

kendes kredsen krap og trang.

Ølhus-snak, politisering,

er min køterstegs servering;

og i stadsavisens spalter,

hvor den tyske verskunst halter,

diskes op den kost, mig gotter,

som en fransk ragout af rotter.

Værre dog, når genlyds-toner

fra vort Nord hid over slår;

når mit håb mod lys og vår

skydes ned af plebs-kanoner;

når i råheds-kravet hviner

fremtids himmelsprængte miner,

og jeg våbenstækket står

på en brusten drøms ruiner. –

Altså er, for ej at lyve,

nøden det, som nu mig drev

til at sende Dem et brev, –

og jeg lar ballonen flyve.

Duer har jeg ingen af;

duer er jo håbets fugle,

og i denne klamme grav

bygger bare ravn og ugle.

Men per ravn, per ugle skikke

brev til damer, duger ikke.

Nu da – som De ved, ifjor,

dengang Mälar-himlen mulned,

frosten skar og løvet gulned,

ned til Deltas vang jeg foer.

Der var sol og sommerdage.

Lyset slog med blink tilbage,

som hos os en bræ fra fjorden.

Palmelunden, sykomoren

skygged blågrøn over jorden;

Beduinen og hans mage,

båren højt på dromedaren,

så vi gennem ørknen drage.

Første gang en uerfaren

nordbo så det, skreg han studsende:

Mine herrer, ser De strudsene?

Fra Cairo opad Nilen

fløj vi på «Ferus» som pilen,

gæsted Cheops-pyramiden,

hvor Napoleon proklamerte,

medens sfinxen mediterte

både før og da og siden.

Beni Hassans kongegrave

krøb vi ind i på vor mave.

Seklerne har hærget stygt dem;

hver en tidsberegning brister;

kun så meget får man ud, –

tør man tro egyptologer, –

og, ej sandt, vi tror jo trygt dem –?

de blev til i fortids tåger,

dengang Farao var gud

og herr Potifar minister, –

samt at herr ministrens svoger,

Josef Jakobsen, har bygt dem.

Memnonstøtten, stenkolossen,

han, De ved, som sang et stykke,

gæsted vi en morgenstund;

men den gamle holdt sin mund.

Det er nu en skaldenykke

fra den tid Kambyses dømmende

gik ham efter lidt i sømmene,

og måske for ubehændigt

recenserte ham indvendigt.

Sligt gør mangen sanger frossen,

og så svigter mælet tossen.

Men så er beundrings-stolen

vederlag for sang mod solen.

Sådan gubben Memnon troner

på sit ry for brustne toner,

stryger ind tributens mynt,

gir i al sin oldtidspynt

audiens, ej blot til stormænd,

men sågar til norske Normænd,

som min ringhed og Peer Gynt.

Dog, hvem mægter gøre rede

for en 6–7 ugers drøm?

Derfor beder jeg Dem, tag

disse løse pennedrag

fra min færd i lys og hede

opad krokodillens strøm.

Gal mands værk at spilde ord

på vort pascha-liv ombord

i de fire Noæh arker; –

vi var fire, skal De vide, –

og desuden to par barker

for et genus, kaldt det blide.

I «Ferus» var sat på foer

bjørne tre fra gamle Nord,

elve haner af de franske,

fire hingster, – de var spanske,

lutter fyr- og flamme-foler,

drevne stærkt i kaprioler

og med gester som El Ol’er.

Tar vi med vor skibsbetjening,

fandtes efter fælles mening

flere dyr af slægten: asen.

Et slags buk fra Schweitzerlandet,

et amfibium af racen,

der skal bo «lidt under vandet», –

samt naturligvis en skok

olden- eller old-germanske

vildsvin, næsten ganske tamme,

og, som afart af de samme,

et par militære rovdyr;

et entrüstungs-fæigt skovdyr;

et af de brasilianske

bogmøl og en hel hob smådyr

under fællesnavnet rådyr;

item –, nej, nu er det nok!

Tænk Dem så, når dragomanen,

snart mod øst og snart mod vest,

førte hele karavanen

til en oldtids kæmpe-rest.

Over ørknens gule slette

fløj vi som på vinger lette,

skønt i virkligheden toget

gik til æsels, og tildels,

for de kække, til kamels.

Hvilken jubel, hvilken broget

stim og stimmel i vor barne-

glade flok! Hin uerfarne

strudse-seer var den eneste,

som for skydsen gjorde styr,

råbte: Æsler! Er det dyr

for en mand i pressens tjeneste!

Jeg vil hae en rigtig ilhest; –

finds her ingen fuldblods Nilhest?

Luxor, Déndera, Sakkara,

Edfu, Assuan og Phile

vil i fart forbi jeg ile

og kun foreløbig hvile

ved en skildring fra Sahara.

De har sikkert engang hørt

at når karavanen rykker

gennem ørkenhavets bølger,

sandets flom, af samum ført,

viser frem hvad dybet dølger, –

og den ser stillebens-stykker.

Eller rettere, den vader

gennem endeløse gader,

hvor den levende natur

har med døden sig forenet,

og i tiden sig forstenet

til en vild arkitektur.

Ribben, ryggehvirvler, knokler,

rager op som søjlesokler;

hjerneskaller af kameler

er de faldne kapiteler;

tænders gule, gisne rader

er balkongers balustrader;

fingre, som ivejret vimser,

er de brustne loftgesimser,

og som mølne ridderfaner

svajer pjalter af kaftaner.

Tænk Dem så det hele billed,

dirrende i sol og stilhed,

vokse, vokse, fylde fange,

højnes, højnes tusend gange;

tænk Dem denne gravens verden,

som en oldtids karavane

brat forstenet på sin bane, –

og De har Egypter-færden.

Ja, så er det. I en tidens

morgenstund drog ud et tog;

prester forrest med sin videns

hieroglyfbeskrevne bog;

gudekonger, kongeguder,

red henover seklers vidder; –

Isis og Osiris sidder

i sin stumheds pragt og luder

på de høje sadelpuder;

Horus, Hathor, Thme og Ptah,

Amon Re og Amon Ra,

kaster glans til alle sider,

der de midt i skaren skrider;

Apis med den gyldne pande

ledes langsmed flodens vande

fulgt af slavers millioner, –

og hvor følget slår sin lejr

rejses sfinxer og pyloner.

Over grav og over sejr

mindetavler, obelisker

står i billedskrift og hvisker;

tusend templers søjlerader

pæler karavanens gader;

tusend pyramiders belte

er dens efterladte telte.

Se, da kom et pust fra nord,

steg til storm på ørkenhavet,

pisked karavanens spor.

Prester tumled, konger raved,

hele guder sank i grus;

Faraonen og hans hus

lå i glemsels sand begravet.

Der, hvor sværmen frem var dragen,

faldt den livløs, stum og stur; –

tusend år i sarkofagen,

gemt for lyset og for dagen,

mumien lig i svøbets bur,

smuldred bort en dømt og slagen

fire tusend års kultur.

Denne karavanes rester

var det, vi, Khedivens gæster,

drog forbi til Nubiens grænse.

Fellah-flokken så vi lænse

ørkenbølgen om Abydos,

og lidt længer op mod syd os

mødte Karnaks skog af sokler

som en urtids kæmpeknokler.

Rhameseums kapitæler

lå som skaller af kameler.

Luxors hal med hundred søjler,

slavers arme lig i bøjler,

vidned stumt om stormens stund i

et «sic transit gloria mundi!»

Dette billed har mig fulgt,

hvor jeg siden gik i landene;

og som ånden over vandene

aned jeg en mening dulgt.

Thor i juleskreden tuder

forrest i det vilde lag;

Grækerfolkets faldne guder

lever jo den dag idag.

Zeus bor end på Kapitol,

hist som «tonans», her som «stator».

Men Egyptens livs-idol?

Hvor er Horus? Hvor er Hathor?

Intet mærke, intet minde;

ej en sagnstump er at finde.

Svaret ligger ganske nær.

Hvor personligheden mangler,

hvor ej formen i sig bær

hadet, harmen, jublen, glæden,

pulsens slag og blodets skær,

der er hele herligheden

kun en benrads tørre rangler.

Hvor er ikke Juno sand,

bleg og høj i vredens brand,

når hun gubben overrasker?

Hvor er ikke Mars en mand –

under garnets gyldne masker?

Men hvad var Egyptens guder?

Tal i rækker og i ruder.

Hvad var deres kald i livet?

Blot og bart at være til;

sidde malet, strammet, stivet,

på en stol ved altrets ild,

En fik høgenæb at bære,

og en anden strudsefjære;

en var gud for dag og nat,

en for dit og en for dat; –

ingen fik det kald at leve,

ingen det at synde, famle,

og af synden sig at hæve.

Derfor ligger nu det gamle

fire tusend års Egypten

som et navnløst lig i krypten. –

Ser De vel, min kære frue, –

i belejrings-ringen spændt

lukker jeg min lune stue

for at leve indadvendt.

Ude flyver fra mig trøsten,

som en flytfugl-flok om høsten;

men med øjet mod det indre

ser jeg håbets løvspring tindre.

På begravne karavaner

bygger jeg vor fremtids baner.

Lovfast er jo slægtens gang

ad en evig vindeltrappe;

kredsen blir den samme krappe,

vejen altid lige trang;

viljen blir den samme higende; –

punktet kun bestandig stigende.

Og så står vi nuomstunder

lodret over Faraonen.

Atter er kong Gud på tronen,

atter flyder bort personen

i et mylr, som kaver, stunder,

bryder, bygger, grubler, grunder

rundt omkring og nedenunder.

Atter rejses pyramiden,

som produkt af hele tiden;

atter svulmer alle årer,

atter flyder blod og tårer

for at verden stort skal se

kongegudens Mausolé.

Det er samtids-karavanen

med sin Hathor, med sin Horus,

og, for alting, med sit chorus,

der i blinde svær til fanen.

Hvilke storværk bygges ej

langs den lige sejers-vej!

Hvilken magt i folkestormen!

Hvor egyptisk hver og en

fuger ind sin lille sten

på dens plads i helheds-formen!

Hvor uklandrelig er tegningen,

og hvor sikker er beregningen!

Ja, i sandhed, det er stort; –

stort, så verden står og gaber.

og dog dirrer der et «aber»

midt i gabets åbne port.

Tvivlen kommer lindt til orde:

Er det rigtig stort, det store?

Ja, hvad gør vel stort et værk?

Ikke værkets store følger, –

men personen, klar og stærk,

som i værkets ånd sig dølger.

Godt! Men nu Germanner-skaren

på sin stormgang mod Paris?

Hvem står hel og klar i faren;

hvem bær enligt sejrens pris?

Når slog ud i glans personen,

så at millioners munde

bar ham hjemmet rundt i sang?

Regimentet, eskadronen,

staben, – anonymt spionen –

koblets slupne flok af hunde

sporer vildtet på dets gang.

Derfor ved jeg, glorien svigter.

Denne jagt får ingen digter;

og kun det kan evigt leve,

som en digters sang kan hæve.

Tænk på Gustaf Adolf bare,

forrest i sin svenske skare;

husk den fangne mand i Bender, –

Peder Wessel på fregatten,

som et lyn i mørke natten;

tænk på Dybbøls sejge helte; –

over dem sig mindet spænder,

som et kor, der høres vælte

sine tonebølgers belte,

under klap af tusend hænder,

fra en vårfests smykte telte.

Og så tænk Dem dagens mænd, –

disse Fritzer, Blumenthaler,

og de andre generaler

nummer den og nummer den!

Under Preussens dødning-farver,

sorgens sorte-hvide klud,

bryder dådens lodne larver

ej, som sangens fjæril, ud.

De kan sagtens silke spinde

til en tid, men dør derinde.

Just i sejren bor forliset;

Preusens sværd blir Preuser-riset.

Aldrig svulmer der en løftning

af et regnestykkes drøftning.

Intet dåds-digt lar sig tolke

fra den stund af, da en folke-

rejsning, skønhedsfyldt og fri,

blev et stål-maskineri,

spækket ud med sværd og dolke, –

fra den stund, da herr von Moltke

myrded kampens poesi.

Så dæmonisk er den magt,

som fik verdens gang at råde:

sfinxen på sin visdoms vagt

dødes af sin egen gåde.

Ziffer-sejren får sin dom.

Øjeblikkets blæst slår om;

lig en storm på ørken-sletten

vil den fælde afguds-ætten;

Bismark og de andre gubber

vil, som Memnons søjle-stubber,

sidde sprød på saga-stolen

uden sang mod morgensolen. – –

Men som vi, Khedivens gæster,

efter færden blandt de døde,

under lys og klang af fester

drog en nyfødt tid imøde, –

ja, som vi, med flag på stang,

under verdens-korets sang

fejred hist kanalens åbning,

og som vi fra Suez’ strand

fik et glimt af løftets land, –

så vil åndens livs-forhåbning,

ad det vordendes kanaler,

i et verdens festtogs-møde,

under hymner og choraler,

under skønheds-lampers brand,

styre frem til morgenrøde

på sejlads mod løftets land.

Thi mod skønhed hungrer tiden.

Men det ved ej Bismarks viden.

Skal vi med til festen, frue?

Ja, hvem ved når budets due

bringer kortet. Vi får se.

Indtil da jeg i min stue

går med handsker af glacé;

indtil da jeg søger fredning,

digter fornemt på velin; –

det vil ærgre slægt og slæng, –

jeg blir sagtens skældt for hedning;

men jeg har en skræk for sværmen,

vil ej stænkes til af bærmen,

vil forvente tidens nærmen

i en pletfri bryllupsklædning.

Og med disse ord, farvel!

Flyv, ballon! På farten held!

Luften er en digters rige; –

styr mod nord, og sænk dig lige

ned på Mælarstadens strande; –

der er fuldt så nemt at lande,

som på Telemarkens fjeld!

Alfen i gondolen spanker.

Gid nu snart mig bud blir bragt,

at han med sin lette fragt –

lette vers og lette tanker –

har på Norrmalm kastet anker!

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 25. desember 1870

Dresden, 25de December 1870. –

Kjære svoger!

Overensstemmende med Deres ønske skynder jeg mig at besvare Deres venskabelige skrivelse af 17de dennes, hvilken først indløb hertil igår middag.

«Peer Gynt» er for tiden under bearbejdelse af en dansk æsthetiker, der har erholdt min tilladelse til at indrette stykket til brug for skuepladsen. – Hvis imidlertid det norske theater ønsker at opføre det efter et originalt og selvstændigt scenearrangement, så har jeg intet herimod at indvende.

Som honorar ønsker jeg bruttoindtægten af 1ste forestilling, der bliver at give på en af theatrets ordinære spilledage, og således at theatrets styrelse i bindende form tilsikkrer mig et minimums-beløb af 150 Spdlr. Herr Bjørnson selv, som dramatisk digter, vil finde mine fordringer billige, og jeg holder principmæssigt fast derpå for at betage vore skuespillere den gængse idé at forfatterne kan afspises med en bagatel. –

Da jeg intet har på samvittigheden ligeoverfor herr Bjørnson, så vilde jeg heller ikke kunne have noget imod at forhandle direkte med ham; men da De så velvilligt og på en så fortræffelig måde tager Dem af mine øvrige anliggender, så ønsker jeg naturligvis helst at De også i denne sag vil være min stedfortræder.

Hvad mit nye dramatiske arbejde angår, så kan jeg endnu intet tilsagn give. Det er en selvfølge at jeg indleverer stykket til det theater, hvis kræfter garanterer den bedste udførelse. Experimentet med «Peer Gynt» vil måské i så henseende kunne afgive den fornødne målestok.

Foranstående ønskes i sin helhed meddelt rette vedkommende. –

Jeg takker Dem om De for min regning vil udbetale herr Nandrup 50 Spdlr:

Til Deres eventuelle udnævnelse til bureauchef gratulerer vi alle af ganske hjerte. Vi har naturligvis ansét det for en selvfølge at så vilde ske. Jeg har i disse dage skrevet et længere digt, et såkaldt «Ballonbrev» til en svensk dame, hvilket snarest muligt kommer i Morgenbladet.

Her er i denne tid bidende koldt; men i vort smukke og lune hjem havde vi igår en hyggelig julaften. Vi befinder os alle vel, og ønsker Dem et godt og glædeligt nytår i alle måder.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

1871

Til JOHAN BRAVO, DRESDEN 6. januar 1871

Dresden den 6te Januar 1871. –

Højstærede herr etatsråd!

Uagtet jeg i disse dage befinder mig noget upasselig, skynder jeg mig dog at besvare Deres venlige og meget ærede skrivelse, som jeg modtog imorges.

Årsagen, hvorfor jeg anser et hurtigt svar nødvendigt, er denne:

I Deres brev af 8de Juni 1870 melder De mig at Skandinaverne i Rom fra nævnte års udgang ikke længere ønsker Morgenbladet, samt at herr Grieg fra samme tid af vil skaffe det norske Aftenblad istedet. Da ingen kontra-besked indløb fra Dem måtte jeg henimod årsskiftet tilmelde Morgenbladets expedition at man fra 31te december skulde standse forsendelsen.

Hvorvidt man i Rom er tjent med at få en indholdsløs avis istedetfor en indholdsrig, vedkommer ikke mig; men da jeg dog tænkte mig muligheden af at det Griegske anstaltmageri af en eller anden grund kunde komme til at strande, så har jeg efter evne søgt at betage sagen det for Morgenbladet krænkende udseende; og dersom De fremdeles ønsker at beholde dette blad, så vil sådant hurtigst og bekvemmest kunne ske ved en henvendelse til mig, som da uopholdelig skal besørge det fornødne.

Hvis de norske Skandinaver i Rom for tiden er uden aviser fra hjemlandet, så må jeg forlange at man gør dem udtrykkelig opmærksom på, hos hvem skylden ligger, nemlig hos herr Grieg og ikke hos mig.

Brevet til herr tom Dick skal snarest muligt blive besørget.

Den medfølgende regning forstår jeg fuldkommen; men renteberegningen finder jeg i to punkter ubillig:

1.) jeg må højlig betvivle at lånekassens øvrige midler gøres frugtbringende til 5 p. ct; efter italienske forholde må 3 p: ct: ansees for god rente.

2.) det går ikke an at beregne rente for året 1870 af Morgenbladets kostende; havde foreningen selv skullet bestille og betale bladet, så måtte beløbet været erlagt forskudsvis, og at jeg ifølge mit literære forhold til bladet kan arrangere mig anderledes er en privatsag, som ikke berettiger Skandinaverne i Rom til nogen slags pengefordel på min bekostning.

For øvrigt beder jeg Dem, kære herr etatsråd, at bringe mine romerske venner en venlig hilsen. Dem selv beder jeg modtage forsikkringen om min hjerteligste hengivenhed, og med ønsket om et godt og glædeligt nytår tegner jeg mig

Deres stedse ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ANTON KLUBIEN, DRESDEN 8. januar 1871

Dresden den 8de Januar 1871. –

Min kære Klubien!

Det er ikke andet for; jeg må skrive Dig til medens det endnu er tid.

Da jeg i sommer var i København, så nær mit eget land, stod det for mig som noget så over alt andet ønskværdigt at kunne komme hjem under forholde, som jeg anså nødvendige, at jeg yttrede et ønske, hvilket jeg, hvis roligere overlæg havde været muligt, vilde have tilbagetrængt.

Det står mig nu klart for at det ikke kan være lykkets mig at fremstille denne sag for Dig i et sådant lys, at jeg går fri for at betragtes som et ganske almindeligt forfængeligt menneske. Og følgelig har heller ikke Du kunnet vække anden forestilling om mig hos vedkommende.

Denne sag har derfor siden pint mig; jeg har havt en følelse, som om jeg var gået uvasket ud på gaden.

Jeg kan ikke bære dette; jeg må hæve mig igen i min egen bevidsthed. Og derfor beder jeg Dig, lad hele historien dø hen, og sørg for at hjælpe mig tilvejrs igen i de mænds omdømme, som jeg føler at jeg ikke kan undvære. Alt øvrigt må, lige over for dette hensyn være en bisag. –

Tak for alt Dit venskab, og for alle beviser derpå i København! Og når så «Kongs-emnerne» er opført, så skriver Du mig et langt brev til og fortæller mig om udfaldet. Jeg har i denne tid skrevet et længere digt, betitlet: «Ballonbrev» til en svensk dame; det står rimeligvis i «Morgenbladet» for idag. Læs det; Du vil deraf se mit syn på tidsforholdene.

Se så! Nu føler jeg mig lettet. Optag mig nu igen i din erindring som din gamle romerske carissimo og hengivne ven

Henrik Ibsen.

P. S. Et glædeligt nytår og en ærbødigst kompliment til din ærede familje!

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 8. januar 1871

Dresden den 8de Januar 1871. –

Kære herr Hegel!

Efter en nu vel overstået 8 dages forkølelse og anden upasselighed skynder jeg mig at sende Dem og Deres søn min hjerteligste nytårshilsen, med hjertelig tak for det forløbne og alle gode ønsker for dette år!

De få linjer, jeg sendte til festen den 30te, håber jeg er kommet Dem ihænde, og jeg kan forsikkre Dem at jeg her i frastand fejrede dagen så godt som omstændighederne tillod.

Min bedste taksigelse for bogpakken og festsangene. Chr: Richards digt er et mesterværk i sit slags og Bjørnsons er jo også meget smukt. – Men hvad skal man sige om det store pragtværk i to bind? Det står vel uden sidestykke! Der har De i sandhed rejst Dem selv og den Gyldendalske Boghandel et værdigt monument. Jonas Lies bog har jeg allerede læst; den indeholder meget der er fortræffeligt, om end kompositionen er mangelfuld.

Afskriften af mine digte har jeg modtaget; det er en tyk bog; men foreløbig kasserer jeg de tre fjerdeparter og den fjerde omarbejder jeg. Jeg er allerede begyndt.

På opførelsen af «Kongs-emnerne» er jeg meget spændt. Vil De ikke bevise mig den godhed at sende et expl: af dette stykke til min ven, højesteretsadvokat Klubien, indbundet og for min regning. Han bor Holmens kanal No 4.

I December har jeg skrevet et langt digt: «Ballonbrev» der kommer i Morgenbladet og bør optages i samlingen.

Vi har her havt en forfærdelig kulde i denne tid og, hvad der var værst, i en hel uge mangel på alt brændematerial. Nu er endelig tilførselen begyndt igen.

Stemningen er forøvrigt meget trykket og her spores slemme anelser om krigens udfald. Gid de måtte vise sig vel begrundede!

Lev hjertelig vel for denne gang!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 13. januar 1871

Dresden, 13de Januar 1871. –

Kjære svoger!

Med forbindtligst tak erkender jeg modtagelsen af Deres brev af 31. 12. f: år, med deri indlagte vexel.

Hr: Bjørnsons tilbud angående honoraret for «Peer Gynt» vil jeg efter Deres råd modtage.

Dette i al hast som svar på Deres sidste brev, der indløb i dette øjeblik.

Hjertelig hilsen fra os alle!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til LAURA PETERSEN (G. KIELER), DRESDEN 14. januar 1871

Dresden, 14de Januar 1871. –

Frøken Laura Petersen!

Deres brev af 6te dennes indløb først idag; som svar sender jeg den forlangte erklæring. Den er kort, men der behøves ikke lange historier. Hvor meget har De tænkt at søge om? Hvis De overhovedet får noget, så tvivler jeg på at det bliver over 100 Spd. De er naturligvis upraktisk i slige ting. Hør nu hvad De skal gøre. Ønsker De at få 100 Sp, så skal De søge om 150. Der er mange ansøgere; ingen får det fulde ansøgte beløb. Husk nu på dette!

Jeg har egentlig to breve fra Dem at besvare, men har aldeles ingen tid, da jeg sidder midt i ordningen af mine spredte digte, der skal udgives. Det er mig imidlertid altid kært at høre fra Dem, og jo længere breve des bedre.

Hils den Limnellske familje! Har fru Limnell fåt min vidtløftige skrivelse, der afgik herfra julaften?

Deres ansøgning må indeholde en kortfattet rejseplan med angivelse af rejsens omtrentlige varighed. For øvrigt ingen vidtløftigheder, alt kort og klart. Ansøgningstiden er forøvrigt ikke, som De skriver, ude om 3 uger; den udløber først med udgangen af Februar.

Gid det så må gå efter ønske! – Dette sidder jeg her og skriver ved midnatstider.

venskabeligst Deres

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK WINKEL HORN, DRESDEN 20. januar 1871

Dresden, 20de Januar 1871. –

Hr: Fr: Winkel-Horn!

Uden anden adkomst, end vort gensidige bekendtskab som medborgere af den literære republik, tager jeg mig dog den frihed at tilskrive Dem et par linjer.

Støttende mig til forskellige grunde – ikke mindst til den for dagen lagte detalj-kendskab til Norges historie – tror jeg nemlig at jeg i Dem har at takke forfatteren til den velvillige og for mig så smigrende omtale af «Kongs-emnerne», der har været optagen i «Fædrelandet», en omtale, der måtte være mig dobbelt glædelig, fordi den fremkom i et blad, hvor jeg ikke tidligere har været vant til en så venskabelig behandling.

Idet jeg altså beder Dem modtage min skyldige og forbindtligste tak, benytter jeg anledningen til at berigtige et punkt, som for mig er af vigtighed.

Det er nemlig en vildfarelse, når De tror at jeg har været uvillig til at underkaste stykket en forkortelse. Tvert imod. Under mit ophold i København i sommer erklærede jeg for theatrets chef at stykket hverken kunde eller burde opføres i sin helhed. Med hans billigelse foretog jeg derefter en sammendragning, hvorved navnlig bispens dødsscene blev ganske betydeligt forkortet, og gav forøvrigt mit udtrykkelige minde til under prøverne yderligere at lade stryge, hvad man fandt fornødent.

Har man nu ved theatret alligevel ikke benyttet det af mig indleverede forkortede exemplar, så har man behandlet mig meget ilde, og jeg kan da forklare mig, hvad ellers vilde være mig uforklarligt – den lange tid, opførelsen kræver. At så er tilfældet, må jeg næsten antage, når jeg ser at bladet «Hejmdal» i sin anmeldelse anker over et virkelig smagløst udtryk i stykkets første oplag. Dette udtryk findes nemlig slet ikke i den ny udgave, og det var et exemplar af denne, jeg indgav forkortet, medens man allerede før min ankomst havde ladet rollerne udskrive efter det gamle Christiania-oplag.

Hvad skal jeg nu gøre? Som fremmed finder jeg det naturligvis upassende at optræde offentligt mod det kgl. theaters direktion, men dersom det virkelig forholder sig så at man ikke har benyttet mine forkortninger og min bemyndigelse til at forøge disse efter behag, så vilde det unægtelig være mig meget kært om det rette forhold kunde blive oplyst, og direktionen derved bevæges til ved fremtidige forestillinger at give mit arbejde i en både for theatret og for mig fordelagtigere skikkelse.

Kan og vil De tage Dem lidt af denne sag, så vilde jeg, om muligt, føle mig Dem endnu mere forbunden.

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Adr: Königsbrücker-Strasse, No 33. –

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 21. januar 1871

Dresden, 21de Januar 1871. –

Kære herr Hegel!

Hermed følger en del manuscript til digtsamlingen; jeg skal hver uge sende Dem en lignende skreven portion. Digtet « På vidderne» ønskes delt i afsnit, således som antydet, altså med et større mellemrum mellem partierne. På dette digt og på «Terje Vigen» ønskede jeg gerne at læse en revision for mulige forbedringers skyld. Hvis De så synes, så tænker jeg vi gør samlingen mellem 8–9 ark stor. Jeg har materialier til meget mere, men det kan ligge indtil videre. Formatet bør helst være som Richardts eller Plougs digte, og ligesom i disse bør hvert digt begynde på en ny side. Ønsker De imidlertid et andet arrangement, så har De naturligvis fri hænder. Megen pris vilde jeg sætte på at sætteren nøje iagttog at verskolonnerne altid kom lige midt under sidetallet, således at der ikke blev mere blankt papir på den ene end på den anden side; dette påagtes ikke altid i trykkerierne og udseendet skades derved. Samlingen havde jeg tænkt at kalde «Spredte digte», eller, hvis De tror det bedre, simpelt hen «Digte». Herom håber jeg at høre Deres mening. De i tryk medfølgende tre digte vil blive anbragte langt ude i samlingen, men kan jo altid foreløbig sættes. Af smådigtene i mine andre bøger tager jeg intet med; Bjørnson har gjort det for grovt i denne henseende. – Er ikke papiret i «Arnljot Gelline» tyndere end i vore andre bøger? Eller er det de nye typer, der er skarpere og derfor skærer mere igennem? Hvis tykkere papir ikke forøger bogens pris, vilde jeg henstille til Dem at benytte sådant; men kun under den nævnte forudsætning.

Det glæder mig meget at den norske regering har påskønnet Deres store fortjenester af den norske literaturs udbredelse; den har netop derved hædret samtlige os norske forfattere, der arbejder sammen med Dem. – For de tilsendte anmeldelser takker jeg forbindtligst. Men jeg må desværre befrygte at theaterdirektionen ikke har benyttet de af mig foretagne forkortelser, ellers kunde umuligt opførelsen medtage så lang tid. Det lader også til at theatret ikke har påagtet de forandringer, der er foretagne i 2den udgave; ialfald anker Dr: Rosenberg over et udtryk, som jo ikke findes i denne. Var det muligt at skaffe mig oplysning om disse ting, vilde det meget berolige mig.

Med hjertelig hilsen

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til KARL BOMHOFF, DRESDEN 22. januar 1871

Konvolutt

An den

Herrn Cand: pharm: K: Bomhoff.

Adr: Herrn Apotheker Bruun

Drontheim.

(Norwegen).

fr:

Dresden, 22de Januar 1871. –

Kære herr Bomhoff!

Efterat jeg nu i lang tid forgæves i «Morgenbladet» har spejdet efter oprettelsen af den mellem os ofte omtalte fabrik, erfarer jeg nu ad privat vej at De foreløbig har indladt Dem på en anden affære, hvoraf jeg både ønsker og håber alt godt for Deres fremtid. Med andre ord, jeg hører at De er bleven forlovet. Modtag derfor vor hjerteligste lykønskning og forsikkringen om vor oprigtigste deltagelse i denne glædelige begivenhed! –

Dernæst takker jeg Dem venligst for det brev jeg havde den fornøjelse at modtage efter Deres afrejse herfra. Jeg skulde jo for længe siden efter pligt og skyldighed have svaret Dem, men, desværre, som De ser er det til dato blevet ved det gode forsæt. Dog, jeg ved nok, De tager ikke sligt så nøje.

Hvis De ikke har havt brev fra herr Sørensen, så kan jeg fortælle Dem at han i December afrejste til New-Orleans, hvor han på ny havde fåt en fordelagtig ansættelse med fri rejse, o. s. v. – Herr Gehe holdt en smuk afskedstale til ham, hvori han udtrykte sin særdeles tilfredshed med at blive alle oprørske hoveder kvit. Bemeldte herr Gehe har forøvrigt siden slaget ved Sedan havt sin gårdsplads liggende fuld af de mest storartede apparater til en arkitektonisk illumination, der skal finde sted når Paris har overgivet sig. – Andet nyt herfra ved jeg ikke at fortælle Dem. Byen er fuld af franske fanger. Nogen begejstring for krigen er der ikke at spore blandt den store mængde. Tvertimod lider alle næringsdrivende forfærdeligt under de politiske forholde. Hertil er siden nytår kommet en fuldstændig kulmangel, som har bevirket standsning af en hel mængde fabriker. Den store stentøjfabrik på Leipziger-Strasse standsede således i forrige uge.

Idet jeg nu endelig gør alvor af mit længe nærede forsæt at skrive Dem til, får jeg af min kone en anmodning om at trække en veksel på Deres venskab. Dresden er, som De ved, et fiskeløst sted og vi striler lider stærkt under savnet af denne nationalret. Trondhjem er derimod hjemstedet for en ganske delikat fisk, der kaldes rødfisk, uver, uer, eller lignende. Nu er det vor forenede bøn til Dem: skulde De ikke velvilligen vilde sende os en kvart tønde deraf over Hamburg så snart lejlighed gives? Var det muligt, så ønskede jeg fisken, af bedste kvalitet, direkte expederet hertil og skal på opgivende af Deres havte udlæg gennem min svoger og forretningsfører i Kristiania tilbagebetale samme når og til hvem De måtte ønske det. – Kan jeg på nogen måde være Dem til gentjeneste her, skal det være mig meget kært.

For øvrigt er hos os alt ved det gamle. Mine damer og Sigurd tilbragte feriemånederne ved Teplitz; jeg selv var i København. For tiden er jeg sysselsat med at udgive et bind digte, der kommer om en måneds tid.

Tag nu ikke min anmodning ilde op; og vær fra os alle hjerteligst hilset gennem

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Königsbrücker-Strasse, 33.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 31. januar 1871

Dresden, 31te Januar 1871. –

Kære herr Hegel!

Forbindtligst tak for alle gode efterretninger om «Kongs-emnerne»! Den tvivl jeg ytrede med hensyn til forkortninger o. s. v., er nu fjernet ved et brev fra Justitsråd Berner; alt er i orden. Arrangementet i slutnings-scenen er fru Heibergs idé.

Hermed følger atter en del manuskript. Indholdsfortegnelsen sender jeg først næste gang, da den, når bogen skal være 10 ark stor, må omarbejdes. Trykningen kan påbegyndes nårsomhelst indtil digtet «Bergmanden» inclusive; men derfra begynder indfletningen af de digte, som nu kommer til. Ønsker De et andet format, end det af mig nævnte, så er det naturligvis ganske overladt til Dem. – En titelvignet vil jeg gerne have; men jeg tør ikke påtage mig selv at give idéen til den; min ven P: Hansen er manden til at finde det rette. Udførelsen bør for nemheds skyld, om ikke også af andre grunde, overdrages til en dansk kunstner.

I de store franske typer er jeg aldeles forelsket; jeg har ikke set noget smukkere for en digtsamling; og, hvad der er det vigtigste, de svarer, synes mig, aldeles til karakteren af mine digte. Trykte med disse typer vil digtene blive dobbelt så gode! – Men kan det ikke i digtet «Byggeplaner» lade sig gøre at undgå brud på de tre linjer (drag, Nord, galt)? Versets konstruktion blir ellers forrykket for øjet, og derved også for forestillingen; men det er måske umuligt.

Af to digte ønskede jeg mig afskrifter fra København. Det ene er «Abraham Lincolns mord» der stod i «Fædrelandet» i Marts eller April 1865. Det andet er en sang, digtet ved Skuespiller Jørgensens og frues afrejse fra Norge. Fru Jørgensen vil på anmodning skaffe Dem et expl: til afskrift. Hun bor hos sin broder, kgl: solodanser Gade. Begge disse digte må, ligesom de øvrige, affiles og gennemarbejdes. Drikkevisen af «Kærlighedens Komedie» ønsker jeg også efter nærmere overvejelse at tage med, og beder om en afskrift, da jeg ikke har bogen. Fra min hånd vil alting mageligt kunne være leveret i den tredje uge af Februar.

For det modtagne regnskab takker jeg i alle henseender, – og ikke mindre for de gode vilkår betræffende digtsamlingen!

Med venlige hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

P.S.

Er professor Molbech fremdeles literatur- og theateranmelder i «Dagbladet»? I så fald bedes han ved lejlighed takket for hans velvillige omtale af «Kongs-emnerne». Under alle omstændigheder bedes han hilset.

Til ANTON KLUBIEN, DRESDEN 1. februar 1871

Dresden den 1ste Februar 1871.

Kære ven!

Hjertelig tak for dine to sidste breve! – Da Du har ladet den bevidste sag have sin gang, så vil jeg slå mig til ro med den tanke at Du har fundet det kunde ske på en anstændig måde.

Idag kun dette. – Jeg sidder i denne tid midt oppe i udgivelsen af en digtsamling, der om kort tid udkommer; nu er imidlertid snart den værste møje overstået, og i næste uge skal Du høre nærmere fra mig.

Lev vel sålænge! Tak og hilsen fra

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER HEISE, DRESDEN 7. februar 1871

Dresden den 7de Februar 1871. –

Kære Heise!

Hvad må De tænke om mig, som først nu lader høre fra mig, og det uagtet al den venlighed, som De og Deres viste mig under opholdet i København! Tillad mig da nu at frembære min hjerteligste tak for alt godt, og en bøn om tilgivelse for min forsømmelighed!

Grunden, hvorfor jeg først nu skriver, er den at jeg i vinter bogstavelig har arbejdet dag og nat med en digtsamling, som forberedes til udgivelse. Denne sag har således optaget alle mine tanker, at jeg på en højst uforsvarlig måde har skudt ethvert andet anliggende tilside.

Men netop under al denne møje har De stadig været i mine tanker, og det har altid stået for mig som noget højst glædeligt om bemeldte samling kunde give anledning til fortsat samarbejde mellem os. Jeg tror nemlig at adskillige af digtene egner sig til musikalsk behandling, og der gives ingen i hvis hænder jeg heller ønskede dem overgivne, end i Deres. Når bogen kommer, får De imidlertid selv dømme.

Dog, i spidsen for alt skulde jeg vel takke Dem for musiken til «Kongs-emnerne», der så væsentligt har støttet stykket ved opførelsen. Ja, hundrede gange tak herfor; og min lykønskning tillige!

At jeg mener det alvorligt med «Sigurd Jorsalafarer» vil De bedst kunne overbevise Dem om ved at erfare at jeg har forskrevet og modtaget de fornødne kildeskrifter fra København. Men når jeg kommer til at tage fat på dette arbejde, ved jeg endnu ikke. Jeg beder Dem indstændigt ikke at skyde noget andet til side for den sags skyld. Det vilde være uforsvarligt mod Dem selv, og volde mig samvittighedsnag. Længere ude på foråret skal jeg nærmere meddele Dem min plan, som er udkastet i det store taget og tillige for adskillige enkeltheders vedkommende. At emnet helt igennem egner sig til en operatekst, derom er jeg forvisset; ja, det må endog kunne blive en pragtopera, i dobbelt betydning. Veksling af dekorationer, blanding af nordens og sydens liv, fester og optog gennem det hele, – alt dette, som da ender i kongens mørke vanvid højt oppe i norden, er, synes mig, lagt ligesom tilrette for musikalsk dramatisk behandling. Gid vi blot var hinanden nærmere, så vi daglig kunde tale om den sag, holde den varm og aldrig slippe den af hænderne. –

Deres ærede frue med familje bedes venligst og ærbødigst hilset og takket. –

Kært skulde det være mig, når min digtsamling er udkommen, at erfare om De har fundet noget brugbart deri. –

Lev hjertelig vel så længe!

Deres

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 8. februar 1871

Dresden den 8de Februar 1871. –

Kære herr Hegel!

Hermed følger atter en del manuskript, samt en foreløbig indholdsliste. Denne sidste må naturligvis endnu ikke trykkes, da jeg jo ikke så ganske bestemt ved, om de på samme opførte digte netop vil udfylde 160 sider. Efter min beregning skulde de gøre det; men jeg kan let i et eller andet punkt have forregnet mig. De manglende digte skal efterhånden blive sendte; alt vil fra min hånd kunne være leveret om 14 dage, såfremt De kan skaffe mig en afskrift af digtet «Ørnulfs drapa» af «Hærmændene på Helgeland». I modsat fald må jeg skrive til Norge derom. Digtet må gennemsees og rettes som alle de øvrige. 16 af de bedste digte i samlingen har aldrig før været trykte; de fleste andre vil være ukendte for publikum selv i Norge. Efter nærmere overvejelse har jeg taget nogle digte med fra mine dramatiske arbejder. De hører åndeligt sammen med de øvrige og bør ikke udrives af denne sammenhæng. Det skulde interessere mig at vide om P: Hansen i «Nordiske digtere» har optaget noget af mine smådigte; – jeg skulde ønske han ikke havde gjort det; thi nu kommer de i en ny skikkelse.

Hvis 1ste ark ikke allerede er trykt, så ønskes i digtet «Kong Håkons gildehal» ordet «filler» forandret til ordet: klude.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til ANTON KLUBIEN, DRESDEN 13. februar 1871

Konvolutt

Hr: Højesteretsadvokat A: Klubien.

Holmens Kanal, No 4.

Kopenhagen.

fr:

Dresden 13de Februar 1871. –

Kære Klubien!

Idag modtog jeg med posten et overmåde skønt dokument, nemlig en skrivelse fra kultusministeriet indeholdende min udnævnelse til ridder af Dannebrog. Dekorationen vil blive mig tilstillet fra vicekantsleren for de kongelige ordener.

Gid jeg nu tilfulde kunde takke de mænd, der har været virksomme i denne sag! Går det efter mit ønske, så skal jeg besynge dem ved deres respektive diamant-jubilæer. Da dette tidspunkt imidlertid ligger temmelig fjernt, så beder jeg Dig privatim være min tolk så længe. Hvad Dig selv angår behøver jeg ikke at sige mere!

Men nu må Du tillige sige mig hvad jeg officielt har at gøre. Skal jeg sende en skrivelse til excellentsen Hall og en do til kultusministeriet? At jeg i sin tid til ordenskantsleren taknemmeligst erkender modtagelsen af dekorationen, er vel en selvfølge? Men i hvilken af disse skrivelser skal jeg udtale min tak til Hs: Majestæt? Thi dette må dog vel gøres. Jeg er ubekendt med danske vedtægter i denne henseende. Råd mig derfor med et par ord.

Gentagende tak! Denne æresbevisning er en stor sag for mig; større, end jeg for tiden kan sige! –

Jeg er fortiden i fuldt arbejde med udgivelsen af min digtsamling, der kommer om kort tid i et voldsomt stort oplag og mod et mere end tilsvarende honorar. Det skal være mig magtpåliggende at sørge for at carissimo bliver en af bogens første læsere.

Forhåbentlig er nu postgangen igen så vidt genoprettet over Belterne at dette brev i nogenlunde rimelig tid vil kunne komme Dig ihænde.

Hjertelige hilsener!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

P. S: De korrekte titler til udskrifter på de fornødne skrivelser vilde jeg også gerne modtage en underretning om, hvis sådant ikke skulde volde Dig særligt besvær.

H. I.

Til CHRISTIAN FREDERIK SCHWARTZKOPF, DRESDEN 15. februar 1871

Dresden den 15de Februar 1871 –

Som gensvar på Deres Velbårenheds skrivelse af 7de dennes tillader jeg mig at bemærke, at det vil være mig meget kært at modtage den mig allernådigst tildelte dekoration her i Dresden under den af Deres Velbårenhed benyttede adresse.

Når jeg endnu ikke pligtskyldigst har erkendt modtagelsen af det Kgl: ministeriums skrivelse af 30de f: m:, der først kom mig ihænde den 13de dennes, så hidrører dette fra at jeg har troet det nødvendigt forinden, fra København, at indhente privat oplysning om de i så tilfælde brugelige former, en oplysning, der forhåbentlig ikke længe vil udeblive.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til Herr Exped: sekret: Schwartzkopf!

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 16. februar 1871

Dresden den 16de Februar 1871. –

Kære herr Hegel!

Igår havde jeg den fornøjelse at modtage Deres venlige brev med det indlagte digt, som hermed tilbagesendes i forbedret skikkelse. Nu fattes kun, så vidt jeg kan se, to digte, nemlig «Hilsen til Svenskerne», der er forlangt fra Christiania, og «Ørnulfs drapa», som jeg håber at få fra Dem. I medfølgende afskrift findes to nye digte, der ikke står på indholdslisten, og som derfor bedes opførte på samme på de i manuskriptet angivne pladse. Disse digte må jeg endelig have med; jeg troede dem tabte og huske dem kunde jeg ikke; endelig fandt jeg dem blandt mine rejsepapirer. De har aldrig været trykte. Plads tror jeg ikke det vil skorte på; thi jeg tror jeg har forregnet mig lidt i mit omtrentlige overslag og ved heller ikke aldeles nøjagtigt hvor meget Ballonbrevet fylder. Skulde det imidlertid blive lidt for meget, så kan de enkelte afsnit af «På vidderne» rykkes lidt tættere sammen; derved vindes i al fald en side.

Vignetten har jeg siden tænkt over. Jeg vil igrunden helst være den foruden, såfremt De ikke allerede har truffet foranstaltninger, og hvis De forøvrigt ikke tror at den vil hjælpe på bogens afsætning. Jeg tror nemlig at de smukke franske typer vil på titelbladet tage sig bedst ud alene, – dog, dette overlader jeg naturligvis ganske og aldeles til Deres bedre skøn.

For underretningen om «Kongs-emnerne» takker jeg Dem meget. Jeg var noget ængstelig for at theatret efter de store omkostninger ved stykkets udstyr skulde lide noget tab.

Og så min udnævnelse til ridder af Dannebrog! Jeg vil aldrig kunne være noksom taknemmelig mod de mænd, der har bevirket dette! Nu vil mine landsmænd finde min digtsamling dobbelt så god som ellers!

Jeg må dog fortælle Dem at for et par dage siden modtog jeg fra den mod mig utrættelig forekommende og elskværdige statsminister Sibbern i Stokholm et brev til ham fra vor gamle udenrigsminister, grev Manderström, som var kommen i henrykkelse over mit «Ballonbrev». Jeg ved ikke om De har hørt at jeg i Rom engang havde en temmelig slem historie angående grev M: eller hans politik, en historie, som min ven Bjørnson skaffede en ganske ufornøden udbredelse hjemme. Nu samler den gamle mand gloende kul på mit hoved, på en i sandhed rørende måde! –

De klager over frosten i Danmark; men her har vi havt indtil 21 grader! Nu er tøvejr indtrådt og vi kan hver dag vente oversvømmelse af Elben.

Hjertelige hilsener til Dem, Deres søn og alle gode venner forresten.

Deres inderlig hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Tak for «Kærlighedens Komedie»! Tør jeg tage Dem på ordet, og, ved lejlighed, bede Dem om et expl: af «Brand» og et do af «Peer Gynt», så har jeg mine bøger komplet. Vor literatur er ikke ganske ubekendt her; og derved er mine bøger kommet på vandring; men det skal nu sættes en stopper for.

H. I.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 17. februar 1871

Dresden 17de Februar 1871. –

Kære Brandes!

Jeg har jo nok tænkt mig at min lange taushed vilde bringe Dem i vrede; men jeg håber trygt på at det står således imellem os, at ingenting brister for den sags skyld. Ja, jeg har en bestemt følelse af at en livligt vedligeholdt brevveksling mellem os snarere kunde medføre en sådan fare. Når vi først engang personligt var stødt sammen, vilde meget stille sig anderledes; meget vilde da blive klaret på begge sider. Indtil da løber jeg virkelig fare for gennem mine løslige spredte ytringer at stille mig i et galt lys for Dem. I filosofer kan raisonnere fanden et øre af; og jeg sporer ingen lyst til pr: correspondence at lade mig reducere til en sten eller en hane, – selv med den mulighed for øjet, efter en mundtlig forklaring at blive ophøjet til menneske igen. I Deres forrige brev beundrer De ironisk min sindets ligevægt under de nuværende forholde. Der har vi stenen! Og nu, i Deres sidste venlige (?) linjer gør De mig til en hader af friheden. Hanen! – Sagen er at mit sind befinder sig så nogenlunde i ligevægt fordi jeg anser Frankrigs nuværende ulykke for den største lykke, der kunde times denne nation. Og hvad frihedsspørgsmålet betræffes så antager jeg det indskrænker sig til en tvist om ord. Jeg går aldrig ind på at gøre friheden ensbetydende med politisk frihed. Hvad De kalder frihed, kalder jeg friheder; og hvad jeg kalder kampen for friheden er jo ikke andet end den stadige, levende tilegnelse af frihedens idé. Den, der besidder friheden anderledes end som det efterstræbte, han besidder den dødt og åndløst, thi frihedsbegrebet har jo dog det ved sig at det stadigt udvides under tilegnelsen, og hvis derfor nogen under kampen bliver stående og siger: nu har jeg den, – så viser han derved at han netop har tabt den. Men netop denne døde sidden inde med et visst givet frihedsstandpunkt, er noget karakteristisk for statssamfundene; og det er dette jeg har sagt ikke er af det gode. Ja, visstnok kan det være et gode at besidde valgfrihed, beskatningsfrihed, o. s. v.; men for hvem er det et gode? For borgeren, ikke for individet. Men det er aldeles ingen fornuftnødvendighed for individet at være borger. Tvertimod. Staten er individets forbandelse. Hvormed er Preussens stats-styrke købt? Med individernes opgåen i det politiske og geografiske begreb. Kellneren er den bedste

soldat. Og på den anden side Jødefolket, menneskeslægtens adel. Hvorved har det bevaret sig i isolation, i poesi, trods al råhed udenfra? Derved at det ikke har havt nogen stat at trækkes med. Var det forblevet i Palæstina, vilde det for længe siden være gået under i sin konstruktion, ligesom alle andre folk. Staten må væk! Den revolution skal jeg være med på. Undergrav statsbegrebet, opstil frivilligheden og det åndeligt beslægtede som det ene afgørende for en sammenslutning, – det er begyndelsen til en frihed, som er noget værd. Ombytning af regeringsformer er ikke andet end pusleri med grader, lidt mere eller lidt mindre, – dårlighed altsammen. Ja, kære ven, det gælder blot, ikke at lade sig skræmme af hævdens ærværdighed. Staten har sin rod i tiden; den vil få sin top i tiden. Der vil falde større ting end den; al religion vil falde. Hverken moralbegreberne eller kunstformerne har nogen evighed for sig. Hvor meget er vi igrunden forpligtet til at holde fast ved? Hvem borger mig for at ikke 2 og 2 er fem oppe på Jupiter?

Disse antydninger kan og vil jeg ikke skriftligt udføre vidre. Hjertelig tak for Deres digt! Det vil ikke blive det sidste De skriver, thi kaldelsen taler ud af hver linje! At De overvurderer mig, skriver jeg på venskabets regning; tak, tak! Bevar mig således; jeg skal visselig ikke svigte!

Og kom så snart til kræfter igen! Og kom så til Dresden på to sunde Ben. Ja, den benhistorie! Følte De det ikke som en Nemesis? De foer engang så voldsomt frem mod en anden filosof fordi han stod på to ben. Gud ske lov, at De ikke fik praktisk bevise muligheden af at en filosof kan hjælpe sig med et. – Jeg forudsætter at al fare er forbi, ellers spøgte jeg visst ikke dermed.

Af «Kritiker og Portraiter» har jeg til dato fra Hegel kun fået første halvdel; men selv om jeg havde fået det hele, vilde jeg have indskrænket mig til et varmt tak for bogen. Jeg er en yderst dårlig kritiker; enkelte værker forstår jeg ikke at udtale mig om, og hvorledes De står for mig i det hele, som afsluttet personlighed, det ved De.

Med udgivelsen af min digtsamling har jeg næsten nat og dag været beskæftiget siden jul. Det har været et forbandet stykke arbejde at skulle gennemgå al den mængde standpunkter, hvormed jeg forlængst var færdig. Tilsammen danner de dog noget helt; og jeg er spændt på at høre hvad De vil sige om bogen.

De tusende ting Deres brev kunde give anledning til at skrive om, vil jeg denne gang lade ligge. Først vil jeg nu erfare om jeg kan vente snart at se Dem her. Da skal vi tage for os til forhandling både biskop Arius og de syv churfyrster; De skal se, jeg har ikke for intet levet to år i nærheden af Gert Westphalers fædreland. – Hjertelige ønsker om sundhed og alt godt.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Så snart jeg kan overkomme et nogenlunde skikkeligt portræt, skal jeg sende Dem det; tag foreløbig til takke med indlagte. Jeg håber, De gør gengæld!

Til JOHAN BRAVO, DRESDEN 18. februar 1871

Dresden den 18de Februar 1871. –

Kære og højstærede herr etatsråd!

Herved har jeg i al hast den fornøjelse at meddele Dem at herr A: tom Dieck nu endelig har indbetalt de resterende 16 thaler 20 sgr.

Nu er det spørgsmålet på hvilken måde jeg skal sende Dem disse penge. At skikke postanvisning til Italien, og specielt til Rom, er ikke tilrådeligt. Kan jeg lade beløbet udbetale til nogen i København eller Kristiania, så underret mig derom. Hvis ikke, så opgiver De mig måske en Boghandler her, der står i forbindelse med herr Spithoever i Rom, eller en bankier der har forretninger med herr C: Kolb sammesteds.

Når tør jeg vente at få min bogpakke? Hils alle gode Venner! Jeg har idag ingen tid til at skrive mere, da et nyt literært arbejde lægger udelukkende beslag på mig.

Idet min kone og jeg anbefaler os i Deres venlige erindring og ikke opgiver håbet om endnu en gang at få anledning til at hilse på Dem i Rom tegner jeg mig

Deres altid hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til GOTTLOB BERNER, DRESDEN 18. februar 1871

Dresden den 18de Februar 1871. –

Herr justitsråd Berner!

Allerede for flere uger siden skulde jeg have takket for Deres forbindtlige skrivelse af 26de f: m:, men udgivelsen af et bind digte har helt og holdet lagt beslag på min tid; støttende mig til den velvilje, hvorpå jeg fra Deres side allerede har modtaget så mange beviser, håber jeg imidlertid at De tilgiver min forsømmelse.

«Fædrelandets» anmeldelse af «Kongs-emnerne» var således affattet, at jeg måtte tro stykket var på det kgl: theater givet uden forkortelser. Jeg tilskrev derfor anmelderen og oplyste ham om forholdet. Hvis han i den anledning har ulejliget Dem med nogen forespørgsel, så er det sket uden mit vidende og mod min vilje.

Jeg er Dem meget forbunden for de yderligere strygninger, som De har foretaget, og er forvisset om at disse i væsentlig grad vil bidrage til at holde stykket på repertoiret. Overordentligt kært skulde det være mig at erfare at De og theatret ikke må få anledning til at angre de store omkostninger, hvormed mit arbejde er blevet bragt på scenen.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERICK GOTSCHALK KNUDTZON, DRESDEN 19. februar 1871

Dresden den 19de Februar 1871.

Kære Knudtzon!

Idag har jeg endelig en ledig time tilovers, og den synes jeg ikke jeg kan anvende bedre, end til at sende Dem et par linjer.

Først og fremst hjertelig tak for al den elskværdige forekommenhed, hvormed jeg af Dem og Deres ærede familje blev mødt under mit ophold i Danmark, en opmærksomhed, som min hurtige afrejse forhindrede mig fra personligt at takke for ved en pligtskyldig afskedsvisit.

Nu sidder De vel i fuld forberedelse til disputatsen? At disputere er jo en af de stærkeste blandt Deres mange stærke sider, og jeg kan derfor ikke tvivle om at alt vil gå fortræffeligt. Hvad mig angår, så har jeg siden jul været beskæftiget med udgivelsen af min digtsamling, og om ikke før, saa dog når denne er udkommen, haaber jeg at høre fra Dem. Husk endelig på dette! Jeg lægger megen vægt derpå; thi De er en af de såre få, i hvem man på engang har en læser og en kritiker. Denne syslen med en hel del tilbagelagte standpuncter har været mig mindre end behagelig, men nu, da arbejdet er færdigt, finder jeg dog at alt det spredte tilsammen taget udgør et helt. Hovedspørgsmålet bliver imidlertid, om læseverdenen vil finde det samme.

Med vor fælles ven, G: Brandes, har jeg i denne tid stået i nogen, om end ikke fra min side meget livlig, brevveksling. Det bliver altid en mislig sag skriftligt at skulde udtale sig for en person, hvem man personligt ikke kender; det leder i almindelighed ind i misforståelser; man maa kunne forestille sig den skrivendes stemme, blik, betoning, o.s.v., for at få den sande menings-nuance ud af ordene. Brandes er unegtelig en rigt begavet natur; men jeg kan ikke værge mig mod en viss ængstelse for at han skal gå hen og gøre affærer med sin begavelse. Og sker dette, så er personlighedens sanddruhed fløjten. Den eneste opgave er jo dog at ville hvad man må. Publikum har også et mærkelig fint instinkt for dette, og ingen ideens udfører slipper helskindet fra en letfærdighed af det slags. De må ikke tro at jeg holder mig selv for lydefri paa dette felt; men jeg tør dog sige at jeg regelmæssigt vågner til erkendelse af situationen og rusker mig selv i ørerne.

Og hvad siger De så om den politiske tilstand? Med Preusserne har jeg det fornødne slægtskab til at kunne hade dem; men heri ligger ikke Frigørelse nok. Hovedlærdommen, jeg får ud af det moderne uvæsen, er at statsinstitutionen må falde. Ombytning af statsformer leder til intet. Den moderne stat henter sin styrke fra individets svaghed. Preussens udmærkede hær skyldes Preussernes kellner-natur. Derfor tror jeg den næste store revolution vil komme til at gå ud på at omstyrte selve statsbegrebet. Det har jo heller ikke sin rod i nogen indre altid gældende nødvendighed. – Under alle omstændigheder må jeg sige at jeg anfægtes på en højst ubehagelig måde af det bestående. Jeg kan ikke øjne nogen Lov deri; kun vedtægter, traditioner og alt andet utøj.

Ak, carissimo, der er tider, da jeg med længsel tænker tilbage på min romerske sturm- und drang-periode! Det var så inderlig nemt at kunne rase al verdens dårlighed fra sig. Men hvem kan tage livet bacchantisk sublimt her, hvor man åndeligt og legemligt lever af Knackwurst og Bier! Årsagen ligger dog nok forøvrigt dybere, deri nemlig, at ens eget væsen wurstificeres. Men ogsaa dette er en overgang, som jeg vil håbe.

Ja, kære ven, her sidder jeg nu i naboskabet af Gert Westphalers fødeland og snakker op og ned om mig selv. Lad mig nu se, at De følger exemplet. Jeg står i denne vinter næsten uden al forbindelse med livet i Danmark, da jeg ingen aviser får derfra. Men alt, hvad som foregår hjemme hos eder, omfatter jeg med den højeste interesse. Har De ikke, siden jeg reiste, skrevet noget i kritisk eller kunsthistorisk retning? Nekrologen over L. Schou var så klar, sand, og gribende anskuelig, at De umuligt kan lade det blive dermed. Jeg vil håbe at ikke nogen så sørgelig anledning igen skal frembyde sig; men De har jo dog hundrede emner for Dem. Der ligger også for en selv en stor frigørelse i produktionen. Hvad man har kastet fra sig på tryk, det tynges man aldrig mere af; men på noget andet vilkår slipper man ikke fra det, som man bærer fuldfærdigt og opgjort i sig. Hjertelige hilsener til Dem og Deres fra mig og mine!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Når De engang glæder mig med et brev, så er min adresse: Königsbrücker-Strasse, Nr 33.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 25. februar 1871

Dresden den 25de Februar 1871. –

Kære herr Hegel!

Hermed følger atter otte sider manuskript, og dermed er det hele færdigt og afleveret fra min hånd. Som De vil se, sender jeg også denne gang to ikke på indholdslisten opførte digte; deres plads har jeg imidlertid angivet, så der forhåbentlig ingen misforståelse vil finde sted; den hele liste kommer til at indeholde 54 digte.

Korrektur behøver jeg ikke. Jeg stoler ganske på herr Larsens noksom beviste dygtighed, og beklager kun at jeg under opholdet i København så skammeligt forsømte at takke ham for al god hjælp. –

Hjertelige hilsener til Dem og Deres søn fra

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Tak for Götheborgs-posten og hvad jeg ellers fra tid til anden har modtaget fra Dem!

H. I.

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSMINISTERIET I KØBENHAVN, DRESDEN 26. februar 1871

I det jeg pligtskyldigst erkender modtagelsen af det kgl: ministeriums 2de skrivelser, henholdsvis af 30te Januar og 20de Februar, den sidste medfølgende den for mig bestemte expedition med tilhørende dekoration, tillader jeg mig at frembære min ærbødigste tak for den af ministeriet nedlagte allerunderdanigste forestilling, der har bevirket den mig til del blevne allerhøjeste anerkendelse.

Den i det kgl: ministeriums sidstnævnte skrivelse forlangte underretning skal snarest muligt blive fremsendt.

Dresden den 26de Februar 1871. –

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til Ministeriet for Kirke- og Undervisnings-Væsenet.

Til CARL CHRISTIAN HALL, DRESDEN 27. februar 1871

Konvolutt

Hs: Excellence

Minister for Kirke- og Undervisningsvæsenet,

Geheimeråd C: Hall,

Storkors af Dannebrog, p.p. –

Kopenhagen.

fr:

Deres excellence!

Det er en kær skyldighed, jeg idag efterkommer, idet jeg udbeder mig tilladelse til at måtte frembære min ærbødigste taksigelse for min udnævnelse til ridder af Dannebrog, der er bleven bevirket ved Deres excellences afgørende initiativ.

Det mig tildelte ærestegn har jeg modtaget med stor glæde, og med stolthed over at Deres excellence har fundet mig værdig til en indstilling. Der ligger i denne min følelse noget andet og mere end den blotte menneskelige forfængelighed. I Italien har jeg opholdt mig længe nok til at optage i mig en vis fordring til skønhed i livsvilkårene, en fordring, som på mit nuværende opholdssted kun yderst tarveligt tilfredsstilles, og dette vil forklare at jeg begærligt griber efter det, der bærer en betydning og et skær af poesi i sig. Det føles som en støtte for en selv, helst her ude i ensomheden. Hører man nu til det norske statssamfund, så vil en sådan følelse i særlig grad gøre sig gældende. Vort folk danner en undtagelse; det er væsentligt et almuesamfund med sparsomt indsprængte civiliserede bestanddele. Den skønhed, som vort nationale liv i sin oprindelighed indeholdt, nedbrydes af en flad og idéløs politiseren, og hvis man ikke kan gå med på den nivellering af alt og alle, som nu finder sted hos os, så vender man sig med en vis energi derimod og værger sig, som man kan.

Også i en ydre henseende vil jeg komme til at blive Deres excellence takskyldig. For ikke ret længe siden, på en af mig literært given foranledning, blev der af et for øjeblikket indflydelsesrigt parti hos os ytret, at min statsgage, eller i al fald de rejsestipendier, hvormed jeg af vor regering hidindtil temmelig rigeligt er bleven betænkt, burde fratages mig. Nu er imidlertid heldigvis Danmarks overlegenhed på visse områder en af de få ting, som endnu imponerer og nyder autoritet hos os; og at man nu, efter den udmærkelse, Deres excellence har værdiget at lade mig blive til del, skulde tænke på at foretage noget skridt i den antydede retning, anser jeg for en umulighed. Men sker det ikke nu, så vil det forhåbentlig end mindre ske under en rimeligvis snart tilbagevendende større besindighed. –

Det var den danske læseverdens velvilje, som fra først af hjalp mig til at vinde sejr i mit eget fædreland; det var gennem forbindelsen med en dansk forlægger at jeg sattes i stand til bekymringsløst at leve for mit kald; det var fra den danske scene at mine dramatiske arbejder først opnåede en virkelig kunstnerisk fortolkning. Den mig tildelte æresbevisning skal end yderligere påminde mig herom, og i levende bevidsthed om en så mangesidig erkendtlighedsgæld beder jeg at måtte tegne mig som Deres excellences

ærbødige og stedse taknemmelige

Henrik Ibsen.

Dresden den 27de Februar 1871. –

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 1. mars 1871

Dresden den 1ste Marts 1871. –

Kære herr Hegel!

Tilgiv at jeg i denne rimeligvis travle tid igen ulejliger Dem. Jeg trænger nemlig til penge og beder Dem derfor vise mig den tjeneste at lade hæve mit honorar for «Kongs-emnerne» ved det kongelige theater samt deraf at sende mig 200 Rdlr på sædvanlig måde.

De to længere digte, hvis tekst jeg har fremsendt på tryk, anbefales særligt til korrektørens opmærksomhed. Jeg er nemlig ikke ganske viss på at de er fri for trykfejl. Findes sådanne, vil de dog let bemærkes.

I de sidste dage har vi her havt fuldstændigt forårsvejr; hjemme i Norden begynder vel også vinteren at vige.

Hjertelige hilsener til Dem og Deres søn fra

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. I breve fra hjemmet fortælles mig at en norsk tysker skal have oversat mit «Ballonbrev» og sendt det til de «preussiske autoriteter»!!

Til LORENTZ DIETRICHSON, DRESDEN 2. mars 1871

Dresden den 2den Marts 1871.

Kære gamle ven!

Det var mig i flere henseender en stor glæde og en overraskelse at modtage dit venskabelige brev, hvilket jeg naturligvis foresatte mig straks at besvare, – et forsæt, som naturligvis ikke blev noget af. Idag skal Du dog høre fra mig.

Først ønsker jeg Dig nu af ganske hjerte til lykke med den fremgang, Du i vinter har havt også på scenen. Det var imidlertid noget jeg altid havde ventet, og jeg spår Dig alt godt af at blive ved på den vej.

Om din østerlandske rejse skriver Du da naturligvis en bog? At rejsen har havt den tilsigtede virkning på din sundhed, tør jeg vel antage for givet; og efter hvad jeg fra mange forskellige kanter har havt anledning til at erfare, må Du jo føre en meget behagelig tilværelse i Stockholm. Du har mange venner og megen indflydelse; – ingen af delene er at foragte.

Hvad mig angår så har jeg i vinter arbejdet på min digtsamling, der nu er under pressen og om nogen tid vil udkomme i et voldsomt stort oplag (og mod et do do honorar). Planer til dramatiske arbejder går jeg omkring med; men denne forbandede krigstid virker forstyrrende på mig, som Du nok kan tænke.

Vær så god, ved første lejlighed at hilse den Limnellske familje og takke fruen for hendes brev, som jeg snart skal besvare.

Excellencen Sibbern beder jeg Dig også bringe min forbindtligste tak. Ja, det var rigtignok en overraskelse, hvad Du overbragte mig fra ham. Glad er jeg at man ikke har nogen anelse om historien fra Rom. Det var nu i vor Sturm-und-Drangperiode, carissimo! Nu er vi begge to ude over det standpunkt. Men det hørte med til udviklingen; jeg ønsker ingenting ugjort.

Også alle andre gode venner må Du bringe min hjerteligste hilsen og tak for alt godt. Hofmarskalken og theatrets øvrige vedkommende ikke at forglemme!

Til Stockholm må jeg tilbage, det er visst. Går alting efter ønske, så spekulerer jeg på en Norgesrejse til sommeren, og da kan begge dele slåes sammen. – Og så skal vi passiare om vore resp: rejser fra Haderslev til Kiel, carissimo! Ja, vi har dog virkelig flakket temmelig vidt omkring, siden vi kamperede i Stockholm. I Egypten var jeg, som Du kanske ved, med på den store expedition, 24 dages Nil-rejse, lige ind i Nubien; ligeledes var jeg en af dem, der trængte frem lige til det røde hav; de fleste vendte om ved Ismailia. Men gamle Rom fik jeg dog ikke gense! Håbet om at komme did, har jeg dog ikke opgivet; og da træffes vi kanske der. Jeg forudsætter nemlig at Du stedse har i baghånden et visst håb om i en viss officiel stilling at kunne slå Dig ned der.

Dersom jeg ikke vidste at Du i brevskriver-vejen præcist var af samme stykke, som jeg, så vilde jeg bede Dig fortælle mig lidt om personer og forholde deroppe. Hvorledes går det eders Gambetta på rigsdagen? Han interesserer mig meget; – hils ham fra mig. Har Malmström sin store Bråvalla-tavle færdig? Og gubben Kjellberg? Han sukker vel også efter de romerske kødgryder? Udgav ikke Carl Snoilsky sine digte forrige jul? Og var ikke modtagelsen sådan, at den måtte opmuntre ham til at vedblive? Han er dog virkelig en lyriker af meget høj rang. – Skulde Du træffe ritmester R: v. Kock, så spørg ham om han har modtaget mit brev. Stjernströms må Du ikke glemme at hilse.

Mine damer sender eder sin bedste tak for samværet i Dresden. Dine hilsener, kærlighedserklæringen inclusive, er med stor tilfredsstillelse blevne modtagne. Bring til gengæld din frue tusende hilsener fra os, din lille pige ligeså; hende fik jeg da sletikke se i Stockholm.

Og hermed, enten vi om kort eller længe, personligt eller skriftligt, mødes, så lev hjerteligt vel og glem ikke

Din hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til DEN GYLDENDALSKE BOGHANDEL, DRESDEN 5. mars 1871

Dresden, 5te Marts 1871. –

De igår modtagne korrekturark tilbagesendes herved. Jeg har ikke fundet andre fejl, end den af mig selv begåede, Side 3, 5 og 6. På alle andre steder beholdes bogstaveringen ks, – altså undtagen i de ord, der stammer fra det latinske. Strilen med stort S; Schweigård med å; hærmod er rigtigt (i lighed med hærværk, hærmænd, hærfærd, o. s. v.)

På titelbladet skulde jeg ønske bogstaverne i mit navn lidt mere sammentrængte, ligeså for- og efternavnet rykket lidt nærmere sammen; (se omslaget til Bjørnsons digte, hvor samme typer er benyttede.)

Forbindtligst tak for nøjagtig og kyndig korrekturlæsning!

ærbødigst

Henrik Ibsen

Til Den Gyldendalske Boghandel!

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 23. mars 1871

Konvolutt

Hr: cancelliråd Hegel.

Dresden den 23de Marts 1871. –

Kære herr Hegel!

Med tak erkender jeg modtagelsen af Deres venlige brev af 3die dennes, hvori indlagt 150 thaler: pr:. Fuldmagt til at hæve mit honorar ved det kgl: theater har jeg ikke sendt, da jeg antog det overflødigt. Fejler jeg heri, beder jeg mig derom underrettet.

Det var en virkelig elskværdig opmærksomhed af Dem at sende mig det smukke ordensbånd, som jeg ganske visst ikke her vilde kunne have erholdt. Hjertelig tak også herfor!

Mange hilsener til Dem og Deres søn!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, DRESDEN 30. mars 1871

Dresden den 30te Marts 1871. –

Kære herr etatsråd!

Da der nu er hengået så lang tid uden at jeg har modtaget noget svar på mit sidste brev, hvori jeg meldte Dem at herr tom Dieck nu har indbetalt restbeløbet af sin gæld til Dem, så begynder jeg at frygte for at enten mit brev eller Deres svar derpå kan være gået tabt, og jeg fornyer derfor mit spørgsmål til Dem om hvad jeg skal gøre med Deres penge. Beløbet er for lidet til at omsættes i en veksel, og at sende postanvisninger til Italien fraråder man mig her, som noget, der er i høj grad usikkert. Kan De opgive mig en herværende boghandler, der står i forbindelse med herr Spithöver, eller en bankier, som har forretninger med herr Kolb? Eller gives der i København eller Christiania nogen, til hvem jeg kan indbetale summen? Herpå er De nok så god at give mig et svar, da jeg gerne vil have den sag fra hånden.

Herr Georg Brandes bedes venligst hilset; jeg tilskriver ham om kort tid. Mine bedste hilsener også til alle andre gode romerske venner!

Det gjorde mig meget ondt at erfare Fladagers død. Jeg vil dog håbe at han under sin sygdom ikke har lidt nogen mangel?

Her har vi siden månedens begyndelse havt fuldstændigt forårsvejr; men nu er der igen antydninger til et omslag.

Tør jeg gøre mig noget håb om snart at modtage min bogpakke?

Og når får vi så høre Deres ophøjelse til generalkonsul for kongeriget Italien? Rom bliver jo nu landets residens-stad, og da må vel en sådan forandring i vore rigers repræsentation indtræde.

Med hjerteligst tak og hilsen fra os alle, og i håb om snart at høre fra Dem, tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 7. april 1871

Dresden den 7de April 1871. –

Kære herr Hegel!

Vedlagt tilbagesendes de i forgårs modtagne korrekturark; ligeså følger den forlangte fuldmagt.

Jeg vilde være Dem særdeles forbunden, dersom De, gennem Deres forbindelser i Stockholm, vilde for min regning lade indbetale 12 rdlr: dansk til kunsthandler Christian HammerFredsgatan, Stockholm. dersteds. Tilgiv at jeg ulejliger Dem hermed!

Forhåbentlig kommer digtsamlingen dog i denne måned? Jeg er meget spændt på at erfare hvorledes den vil blive modtaget; men håber det bedste.

Hjertelige hilsener til Dem og Deres søn.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til KONG KARL 15., DRESDEN 13. april 1871

Til Kongen!

Ifølge det danske kultus-ministeriums skrivelse af sidstleden 30te Januar har det under 24de samme måned behaget Hans Majestæt, Kongen af Danmark, som en allerhøjeste anerkendelse af min forfattervirksomhed, at benåde mig med Dannebrogs-ordenens ridderkors.

Som følge heraf ansøger jeg herved om Deres Majestæts tilladelse til at anlægge og bære bemeldte ordensdekoration.

Dresden den 13de April 1871.

underdanigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 15. april 1871

Dresden den 15de April 1871. –

Kære herr Hegel!

De ønsker et digt over den afdøde dronning; men det er mig for tiden umuligt at skrive et sådant. Jeg blev imidlertid meget glad ved at erfare at De intet har imod at få digtsamlingens 11te ark fyldt og sender Dem derfor indlagte, der netop vil passe. Der mangler to sider, som jeg skal sende på mandag. Digtet bør opføres umiddelbart efter digtet «Ballonbrev» og hede på indholdslisten: Rimbrev til fru J. L. Heiberg . Hvis De sender mig korrektur, så udbeder jeg mig to aftryk, for derefter at kunne beholde det ene; mit koncept er mangelfuldt, og jeg har endnu ikke skrevet til fru Heiberg, hvilket jo bør ske før bogens udkomst. Vil De, for hurtigheds skyld, ikke oppebie mit gennemsyn af korrekturen, så lad kun trykkes væk; jeg stoler på herr Larsen, og på min renskrift, der, som jeg tror, er fejlfri. Men et aftryk ønskede jeg dog gerne, for derefter at kunne tage en korrekt afskrift til fru H: –

Blade med påskrift til de forskellige, som jeg vil sende bogen, skal jeg efter Deres venlige tilbud snart sende Dem.

Jeg håber at det ny-tilkomne digt ikke skal gøre samlingen skam eller skade – tvert imod!! Dette forresten i al hast. Mange hilsener til Dem selv og Deres søn fra

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHANNE LUISE HEIBERG, DRESDEN 15. april 1871

Konvolutt

Fru Etatsrådinde Heiberg.

Rosenvænget.

Kopenhagen.

Dresden den 15de April 1871.

Til fru etatsrådinde Heiberg!

Havde jeg på engang sendt

alle takkens små billetter,

i de vågne vinternætter

sammenskrevne,

sønderrevne,

skulde, lig en snesky spændt

over himlen,

hele vrimlen,

stumpen, strimlen,

hver bemalet

med et magtløst takkens ord,

som et prosa-snefog dalet

over Rosenvængets flor.

Kunde jeg på engang sendt,

uden bur af skrift og prent,

alle tankens løse fugle, –

ind dem smugle

skulde jeg, hvor stilhed råder,

under Rosenvængets tag,

der, hvor åndens dunkle lag,

der, hvor skønheds glade gåder

op imod forklaring stunder

og, som knop en forårsdag,

foldes ud i et vidunder. –

Brydes skulde stuens fred,

der min fugleflok slog ned;

lytte skulde børn derinde,

som i skog til jagten fjern; –

bag usynlighedens værn

mine fugle skulde tvinde

i en anings trillers rad

takkens kvad,

kredse let og vinger ryste

om den store seers byste.

Løse tanker,

tørre breve

slår ej til; jeg vælger vers.

Op fra daglig-dækkets planker

må jeg hæve

synet vidt og rundt fra mers.

Prosa stil er for ideer,

vers for syner;

sindets lyst og sindets veer,

sorg, som på mit hoved sneer,

harm, som lyner, –

fyldigst liv jeg friest skænker

just i versets lænker.

Men når takken, som mig brænder,

nu jeg sender, –

mon det da er blot mit stykkes

scene-lykkes

skaberinde,

hvem jeg fletter

disse versets små buketter?

Nej, et glansfuldt større minde

lægger ordet på min mund,

mindet om en skønhedsfyldig

højtids-stund,

mindet om en rad af timer,

langt tilbage,

da jeg så Dem sejrrig drage,

smykket, gratie-fulgt og sand,

gennem kunstens under-land; –

da just blev jeg takken skyldig;

derfor er det nu jeg rimer.

Se, da jeg ifjor Dem gæsted,

var jeg stum;

skønheds-gældens runde sum

bar jeg, i mit hjerte fæstet,

med tilbage;

nætter, dage

har med renter summen øget,

og trods alt, hvad her jeg maler,

får jeg, som en slet betaler,

aldrig denne gældspost strøget.

Underligt til Danmark bundet

står De altid for mit øje, –

bundet til en dag ved Sundet,

mellem bøgekroner høje.

Sol i luften, sol på fladen.

Sejler-gaden

fures af en blålig krusning;

sommer-susning,

født i «Skoven»,

dirrer lig et digt foroven.

Det er søndag; glade klynger

ler og synger;

både gynger

under ly af kystens skrænt;

lyse kjoler

blinker, soler

sig, hvor klokker og violer

har sit danske tæppe spændt.

Men derude,

helt fra nord, hvor Kronborg troner,

indtil syd, hvor fjernt Tre Kroner

synet raner, –

hvilken rad af ranke svaner,

hvilken stimmel,

hvilket tog af hvide sejl!

Skude slutter sig til skude;

lysglans i de hvalte klude,

vimplers vrimmel,

højdens himmel

ser sig selv i dybets spejl.

Slank og smekker,

drømfyldt jomfru mellem snekker,

glider en mig just forbi.

Hun er lig et sagn, der bæver

bag det slør, det hylles i;

hun er lig et syn, der hæver

sig og svæver

ad en lukket gåde-sti.

Ellepiger

vinker, viger,

svøbt i skum om bougens stavn;

alfer følger

kølens bølger;

men i flagets folder dølger

sig «Agnetes» navn.

Og se der, – et modsat billed!

Hvilke kække kast i dansen!

Lunets gratie-bundne vildhed

bær dog kransen.

Vimpler vinder sig langs riggen;

flag fra stranden hilser briggen;

halvvejs hjemlig, halvvejs fremmed,

halvt en havfrue, halvt et tæmmet

barn fra heden,

svajer «Dina» op på reden.

Som iblinde

ledet frem af milde vinde, –

som i drømme

løftet af de lette strømme,

se felukken!

Al Provences adel taler

i dens stigen, i dens dukken; –

elskovs sukken,

dæmpet båren

citharklang, fra dækket maler

sjæle-våren;

madrigaler

over stumme klynger daler,

som på strandens grønne hynde

vugges i «Jolanthes» ynde.

Hvo kan tælle

hele flåden,

som i solskin følger efter,

som for medbør skummer frem!

Over fråden

«Ragnhild» hælder,

som om dybets dulgte kræfter

lokked hjem; –

lotos lig på strømme stride,

hist «Ophelia», den fagre,

ses at flagre,

ses at glide; –

rang-fregatter,

klipper-skarer,

hjemad farer

under landets klap og latter. –

Sådan De til Danmark bundet

står i mindet for mit øje, –

bundet til en dag ved Sundet,

mellem bøgekroner høje.

Stundom har jeg spurgt mig selv:

mon vel slægten

engang, i sin travle fægten

og fornægten,

sænke skal i glemsels elv

denne skat af geniers nåde?

Skal en tid, hvem afstand døver,

rane, lig en engelsk røver,

denne danske stormagts-flåde?

Se, vi andre,

farve-, form- og ord-poeter,

arkitekter,

og hvad vi for resten heder,

vi, som fik det kald at bygge

vore skønheds-skuders rygge

af lidt mer solide lægter, –

vi tør ej vor skæbne klandre,

om vor flåde

ej blir hver en tid til måde.

Mangen klipper, mangen studser,

rigget til med sang og klang,

får engang

plads og rang

mellem skibs-Jeronimusser; –

mangt et skrog af form og toner,

af sin samtid assureret,

engang, på de våde veje

havareret,

hales ind i flådens leje,

uden takkel og kanoner,

til de andre Magdeloner.

Der vi prise kan vor lykke,

hvis en nykke

vore værfters mesterstykke

venligst sparer

for de herrer antikvarer.

Man har sagt, at scenens kunst,

født og bunden

kun til stunden,

må, som sæbeboblers dunst,

må, som mørkets meteor,

blænde, briste,

og så friste,

uden spor,

hænders værkers lod på jord.

Sving Dem som en fugl i luften

op fra denne trange tanke!

Just fordi

Deres kunst er barn af duften,

af beånden,

af en stemning,

af person og fantasi, –

ej et værk af sten og planke,

ej en tanke,

klistret fast med sort på hvidt,

men en alf på skønheds ranke,

hvor den evig gynger frit, –

just fordi den fattes form,

som med hånden

gribes kan, der sættes dæmning

for hvert bid af ældens orm.

Underfuldt til Danmark bundet

skal De stå for slægters øje, –

bundet til en nat ved Sundet,

under mindets stjerner høje. –

Hvilke sagnets syner vide!

Hele flåden,

fra fregatten

ned til båden,

ser jeg glide

gennem natten

langsmed landets lune side;

tågen slører sejl og master,

halvlys kaster

over stang og rå tilsammen

svanehammen;

hvad i afstand øjet svigter,

ind man digter;

kvinder, som fra stranden drømmer,

mænd, som dømmer

efter egen fordrings lov,

slægt, som efter slægt befolker

kyst og skov, –

synets skønheds-form fortolker

efter skiftende behov.

Og se det er livet just,

liv i mindet,

det, at stå for folkesindet

ren for ældens møl og rust;

det er livet, det, at bøje

eget indhold, åndigt, rigt,

i den form, som folkets øje

kræver for sit eget digt;

det er livet:

mythe-vorden,

vekselfuld som alfepigen,

følge slægten i dens stigen,

følge tiders krav og orden, –

og se, denne lod på jorden

blir Dem givet. –

I en skønheds-fattig tid

har det kvæget mig at følge

Deres færd på kunstens bølge,

under sol og medbør blid, –

kvæget mig at stirre did,

hvor, i skær af svale nætter,

sagnet sig om færden fletter.

Tag, som tak for synets trøst,

råbet af en seers røst:

underfuldt til Danmark bundet

skal De stå for slægters øje, –

bundet til en nat ved Sundet,

under mindets stjerner høje!

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 23. april 1871

Dresden den 23de April 1871. –

Kære herr Hegel!

I henhold til Deres venlige tilbud sender jeg Dem nogle løse blade til indheftning. Hvis jeg til eget brug tør udbede mig to expl, hvoraf det ene uindbundet, så takker jeg Dem meget.

I det sidst modtagne korrekturark har man pag: 165 linje 14 sat et bindetegn mellem ordene anings og triller, ligeså pag 169, linje 14 et colon mellem «folder» og «dølger»; jeg håber dette er rettet; – forøvrigt vil det jo ikke kunne vildlede nogen. Afskriften til fru Heiberg har jeg allerede sendt.

Mange hilsener fra

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 25. april 1871

Dresden, 25de April 1871. –

Kære herr Hegel!

Tillad mig i al hast at anmode Dem om at lade indlagte brev ledsage det for justitsminister Krieger bestemte exemplar af digtsamlingen.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS FREDERIK KRIEGER, DRESDEN 25. april 1871

Dresden den 25de April 1871. –

Til hs: eccellence, herr justitsminister Krieger.

Som et ringe tegn på det taknemmelige sind, hvormed jeg erkender alt, hvad jeg skylder Deres exellences velvilje for mig, beder jeg om tilladelse til at måtte sende Dem medfølgende exemplar af min digtsamling.

Bogen indeholder digte fra de forskelligste tidspunkter i mit forfatterliv. Der vil findes meget modsigende deri, og meget, som jeg selv ikke længere kan godkende; men det hører altsammen med til en fortsat udvikling.

Mit ønske og mit håb er at en lejlighedsvis gennemlæsning af disse småting ikke må svække den interesse for min virksomhed, som jeg fra Deres excellences side indtil nu glæder mig ved at turde forudsætte.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til KARL BOMHOFF, DRESDEN 26. april 1871

Konvolutt

Hr: cand: pharm: K: Bomhoff.

Drontheim.

(Norwegen.)

fr:

Dresden den 26de April 1871. –

Kære herr Bomhoff!

Idet jeg på det hjerteligste takker for Deres to venlige, hidtil ubesvarede breve kan jeg nu melde Dem at vi i forgårs havde den glæde at modtage de længselfuldt ventede uer. Den 25de Marts er fustaget expederet på Hamburgs banestation, og De kan heraf danne Dem en forestilling om hvorledes militærforholdene endnu lægger vanskeligheder i vejen for handel og omsætning. Fisken var forøvrigt i en udmærket forfatning og smager, efter en idag i større målestok foretagen prøvespisning, fortræffeligt. Det er en sand og stor tjeneste, De har vist os, og vi kan ikke noksom takke Dem! Beløbet af Deres pengeudlæg håber jeg De snarest muligt er så god at opgive for mig, og skal da den sag straks blive bragt i rigtighed. Mit fotografi skal det være mig en fornøjelse at sende Dem, så snart jeg kommer i besiddelse af et sådant, hvilket forhåbentlig snart vil ske. Min svigerinde indfrier herved sit løfte, og beder hilse. Fra Mr: Mouthon har jeg ligeledes en hilsen at overbringe.

Af nyheder herfra ved jeg intet at fortælle. Jo, det er sandt, jeg så for nylig i bladene at hans «greise Majestät» har havt et besøg af sin kollega, gamle kong Johan, der tog hans etablissement i øjesyn. Hvorvidt bemeldte «Majestæt» efter dette besøg er bleven endnu hovmods-galere, end han, efter herr Sørensens beskrivelse allerede var, skal jeg ikke kunne sige.

Ja, lev nu for denne gang hjertelig vel! Min kone hilser og takker specielt. Jeg håber snart at høre fra Dem.

venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 1. mai 1871

Dresden, 1ste Maj 1871.

Kære herr Hegel!

Af et avertissement og en notits under redaktionsartiklen i «Morgenbladet» for 25de April erfarer jeg at skuespiller Isachsen i Kristiania agter at oplæse nogle digte af min «nye, ikke udkomne samling», hvoraf han «fra København har forskaffet sig de færdigtrykte ark».

Tillad mig at spørge Dem om dette er sket med Deres vidende og vilje? I så fald er jo sagen i sin orden. Hvis ikke, så agter jeg både for Deres og min skyld offentlig at påtale hr. Isachsens færd.

Undskyld at jeg besværer Dem med dette; et par ord vil være tilstrækkelige.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 9. mai 1871

Dresden den 9de Maj 1871.

Kære herr Hegel!

I torsdags var det en sand festdag for os, idet jeg da havde den glæde at modtage Deres venlige brev tilligemed bogpakken. Min hjerteligste tak herfor!

Hvad der for øjeblikket mest måtte glæde og interessere mig, var imidlertid det overordentlig smagfulde og smukke udstyr, De har givet min digtsamling. Typer, papir, bind med vignet, – alt er fortræffeligt; jeg kan ikke se at der står noget tilbage at ønske. Et stort fortrin ved de benyttede typer er deres ganske overordentlige tydelighed; med disse typer vil min ortografi umuligt genere nogen, og det er en stor fordel.

Særdeles kært var det mig også at erfare at der tiltrænges et nyt oplag af «Brand». Jeg griber med stor glæde Deres tilbud om til denne udgave at benytte de nye typer, hvorved bogen i høj grad vil vinde i udseende. Jeg er i disse dage beskæftiget med at rette det modtagne exemplar og skal i løbet af ugen sende Dem samme. Rettelserne blive imidlertid næsten kun ortografiske; selve teksten er jeg bange for at røre ved.

Må jeg tillade mig gennem Dem at frembære min forbindtligste tak til herr Larsen for den uovertræffelige dygtighed og omhu, hvormed korrektur-arbejdet er blevet ledet. – Herr Krohn er jeg meget erkendtlig for den smukke vignet. – Det var mig meget kært at erfare at min gamle ven, skuespiller Isachsen ikke på nogen Dem uafvidende måde var kommen i besiddelse af digtene; jeg kunde jo ikke vide det; mine kære landsmænd har, som De selv vil have erfaret, et temmelig tåget begreb om mit og dit i bogverdenen; – selve oplæsningen har jeg, ligesom De, kun betragtet som ønskelig.

Og så til slutning en hjertelig tak til Dem selv, en tak for hver dag jeg har stået i forbindelse med Dem, en tak til Dem både som forlægger og ven. Gid nu dette vort nye foretagende må blive os til glæde i alle måder!

Hvad de penge angår, som De har havt den godhed at indsætte for mig i Sparekassen, så vilde jeg være Dem meget forbunden, – (hvis sådant ikke er skeet), ved lejlighed at lade dem overføre på den længst mulige opsigelses-frist, da derved formentlig en højere rente opnåes. Det er nemlig ikke min agt igen at udtage disse penge; – jeg er jo nu, – tak være Dem – bleven kapitalist!

Med de venligste hilsener til Dem og Deres Søn er jeg

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P: s: En nyhed, som jeg erfarer i dette øjeblik, må jeg dog fortælle Dem. Samtlige af vicekongen af Egypten til Suez-kanalens åbning indbudne svensker og normænd er blevne dekorerede (med tyrkiske ordner; thi vicekongen har selv ingen at uddele). Jeg, for min part, har erholdt Medjidie-ordenens kommandørstjerne, en pragtfuld tingest, som jeg idag modtog tilligemed et stort, ulæseligt diplom fra stortyrken selv!! Da jeg havde erholdt indbydelsen til Egypten, troede man i Norge at grunden var den, at jeg i «Peer Gynt» for en del havde henlagt scenen til Nilens land; havde jeg nu været den eneste dekorerede, vilde man formodentlig have troet at mit «Ballon-brev» var blevet oversat på egyptisk! Den sande årsag er imidlertid den, at vi var overbringere af en hel del svenske og norske dekorationer til egyptiske stormænd, og det er denne høflighed, som nu gengældes. Vor vicekongelige vært har således givet et nyt bevis på sin generøsitet; thi han må selv levere dekorationerne, og rekvirerer kun diplomerne fra Konstantinopel.

Deres H. I.

Til OSCAR VON KNORRING, DRESDEN 10. mai 1871

Konvolutt

An den

Herrn Hauptmann Oscar von Knorring.

Commandeur, Ritter, etc. etc –

Drottnings-gatan. 98. –

Stockholm.

fr:

Dresden, 10de Maj 1871. –

Min kære hædersven!

Og Du, som kunde rejse Dresden forbi når Du var det så nær! Jeg havde så sikkert ventet og glædet mig til at se Dig her hos os, for endnu en gang personligt at takke Dig for alt dit venskab og for alle de uforglemmelige dage, vi har levet sammen! – Og så drager Du på grænserydning op til Finmarken. Man kan nu snart spørge: hvor er den afkrog i hele den gamle verden, som Du ikke har besøgt; – fra Nubien til Ishavet! – Men en ting vil jeg gøre Dig opmærksom på; myggen eller mosqitoen er slem i Finmarken; tag alle forholdsregler for at beskytte Dig; dog, dette ved Du kanske besked om. Al god lykke til færden! Jeg håber den vil afgive et interessant emne for rejseskildringer fra din hånd.

Igår modtog jeg da kommandør-stjernen med diplom! Tak, tak, Du som førte mig til Egyptens land! Du selv har naturligvis for længere tid siden modtaget din dekoration. Lieblein skal have fåt officers-stjernen, som jo er en grad ringere. Hvem af landsmændene er forøvrigt dekorerede?

De øvrige affærer, som Egypter-færden førte med sig, håber jeg nu er ordnede; en så nobel og ridderlig adfærd, som din, må dog påskønnes.

Jeg havde tusende ting at tale med Dig om; skriftligt går det ikke. Hvad tid jeg kommer til Stockholm er endnu uvisst. Skriv mig endelig et par linjer til før Du rejser, og er venskabet med Demirgian igen oprettet, så hils ham fra mig og tak ham i den form, som Du finder passende.

Dit egyptiske værk glæder jeg mig til at få læse. Et sligt har godt af at udsættes en tid; desto grundigere blir det.

Jeg håber at din højst-ærede familje befinder sig vel, og beder at få fremføre min ærbødigste hilsen.

Og hermed et hjerteligt ønske om held og velgang for Dig og dine. Glem ikke din

altid hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, DRESDEN 13. mai 1871

Dresden den 13de Maj 1871. –

Kære herr etatsråd Bravo!

Jeg håber De ikke tager mig det altfor ilde op at jeg så længe har nølet med at sende Dem de hos herr tom Dieck indkasserede penge; men jeg har i den grad været optaget af literære anliggender, at jeg har måttet sætte næsten alt andet til side.

Summen var, som De ved, 16 thaler 20 sgr; jeg sender Dem herved 17 thaler i assureret brev, og fører Dem det overskydende samt omkostninger i regning. Min egen gæld skal senere hen blive berigtiget; for øjeblikket har jeg ikke disponible penge her; hvad jeg har opsparet, står fast i bankindretninger i København og Kristiania; men i årets løb skal den sag blive bragt i orden.

Bogpakken har jeg nu endelig modtaget; den faldt mig desværre temmelig dyr; men det måtte jeg jo vente, og jeg takker Dem forbindtligst for Deres ulejlighed i denne henseende.

Ligeledes takker jeg venligst for Deres lykønskning i anledning af min udnævnelse til ridder af Dannebrog, en udnævnelse, som jeg sætter megen pris på. Dette var forresten ikke den første udmærkelse af det slags, der er blevet mig tildel; allerede i forrige år erholdt jeg Wasa-ordenens ridderkors, og nu for nogle dage siden modtog jeg gennem vor udenrigsminister den tyrkiske Medjidieh-ordens kommandør-stjerne med diplom fra sultanen, – naturligvis i anledning af min rejse i Egypten. Herr Lieblein blev ridder af samme orden, og kaptein Knorring, der jo også var i Rom, kommandør, ligesom jeg.

Hvorledes går det min ven, Dr: Brandes? Tør jeg bede Dem hilse ham fra mig; jeg tilskriver ham om kort tid og håber han ikke er altfor vred, fordi jeg har forsømt det så længe. Mine gamle romerske venner, Ravnkilde, Budal, Börjesson o. s. v, må De ligeledes hilse, og sige dem at jeg ofte tænker på samlivet med de kære mennesker dernede.

Med et hjerteligt levvel, og navnlig med ønsket om en behagelig og forfriskende villegiatura efter vinterens anstrængelser, tegner jeg mig

Deres ærbødigst hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 13. mai 1871

Dresden den 13de Maj 1871.

Kære svoger!

Jeg har nu hele to breve fra Dem at besvare på engang, og en hel del ting at takke for. Først vekselen for min gage i Januar–Marts dette år; dernæst kassen med myseostene, der fremkom i god behold og befandtes at være af den allerfortræffeligste kvalitet, – i hvilken anledning vi også er herr Simonsen særdeles forbundne; og endelig den for nogle dage siden modtagne kommandør-stjerne med diplom. Khediven er en splendid og generøs mand i alle måder, det må man indrømme; jeg antager nemlig at han i Konstantinopel må betale ordens-dekorationerne og kun erholder diplomerne gratis. –

I Deres næstsidste brev oplyser De mig om noget, som det både var mig kært og ukært at komme til kundskab om. Jeg sigter herved til Maries plan at blive almueskole-lærerinde, en plan, hvorom jeg indtil da var bleven holdt i uvidenhed. Denne plan må jeg fuldstændigt misbillige. Hvad Marie væsentlig har lært hernede er Engelsk og Tysk; men disse fag vil ikke gavne hende i en sådan stilling. Det vigtigste har hun ikke lært, nemlig selve undervisnings-kunsten. Hvorledes skal hun i timevis kunne holde foredrag over de forskellige læregenstande? Og hvorledes vilde hun kunde udholde den rent fysiske anstrængelse derved? I Sverig, hvor jeg havde anledning til at studere disse ting temmelig nøje, erfarede jeg at mangfoldige lærerinder slides op på nogle få år, skønt man der i almindelighed vælger lærerinder af middelstanden med en langt kraftigere konstitution end Maries. Hertil kommer at lønnen er uanstændigt knap; hun vil ikke kunne leve deraf, og i al fald vil der ikke være tale om at lægge noget op. Er det så ikke meget bedre at hun bliver hos os? Når vi flytter til Norge, kan hun da måske få nogle timeinformationer i Kristiania, og når hun ikke har kost og logis at sørge for, behøver hun ikke at overanstrænge sig. At vi overordentlig nødigt vil miste hende, er en selvfølge; men jeg kan forsikre, at det først og fremst er af hensyn til hendes eget bedste at jeg betragter sagen på denne måde. Tilbød der sig en virkelig fordelagtig og passende stilling for hende, vilde jeg visselig ikke sætte mig derimod. Jeg håber De ikke er ganske uenig med mig i ovenstående; under alle omstændigheder takker jeg Dem fordi De har ladet mig få nys om sagen. Til hende selv har jeg hidtil af flere grunde kun udtalt mig med varsomhed.

Det glædede mig meget, i Deres sidste brev at læse Deres udtalelser om visse af vore poeters ansvar lige over for den nu grasserende bonde-forgudelse deroppe. Vi samstemmer fuldkommen i det punkt. Men når talen er om den beklagelige politiske tilstand i Norge, da må jeg sige at jeg væsentligt ser årsagen dertil i en over alle måder svag og viljeløs regering, en regering, der aldrig vover at sætte en bestemt modstand mod overgrebene, en regering, der ligesom synes at bede om forladelse, fordi den er så dristig at være til. Vil virkelig ikke unionsforslagets forkastelse fremkalde et ministerskifte?

Særdeles behageligt har det været os at erfare det held, Thomas har havt med sit stykke. Jeg vil håbe at han som forfatter har fundet sin rette hylde. At hr: M: Bruun må fjernes fra theatrets øverste artistiske ledelse, men vedblive som arrangør og regissør, forekommer mig mere og mere klart. Dog, herom en anden gang. – Hjertelig hilsen fra os alle.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 18. mai 1871

Dresden den 18de Maj 1871. –

Kære Brandes!

Gennem vor gamle konsul håber jeg at De i den sidst forløbne tid har modtaget en hilsen fra mig; i al fald har jeg fremsendt en sådan, og fra København har jeg med glæde hørt at De nu er rask igen og for længe siden uden fare. Ja, faren har jeg nu egentlig ikke troet på; man dør ikke i expositionen; den store verdens-dramaturg behøver Dem til en hovedrolle i den «Haupt- und Statsaction», som han vel nu snart belaver sig på at lade opføre for et højstæret publikum.

Hjertelig tak for portrætet! Det har hjulpet mig et stort skridt fremad til forståelse, eller egentlig til tilegnelse af Deres indre personlighed. At denne ligger klar nok i Deres værker, er utvivlsomt; men jeg vil altid gerne have en personlig form at knytte forestillingen til. Derfor slår jeg mig heller ikke til ro før jeg har truffet Dem, og jeg tænker det da vil vise sig at vi samstemmer i noget mere end forkærlighed for fløjelsfrakker.

I denne temmelig lange mellemtid har jeg ikke kunnet bekvemme mig til at tilskrive Dem. Af Deres sidste breve fremgik at De var en smule vred på mig, og da nu udgivelsen af mine digte stod for døren, vilde jeg ikke gøre noget skridt, der kunde se ud som et forsøg på at få Dem forsonet før gennemlæsningen. At Deres opfatning ikke lader sig bestikke, ved jeg meget vel; men en vis takt bød mig at undgå ethvert skin af at have troet noget sådant. Kære ven, De vil forstå dette.

Jeg håber at Hegel for længe siden har sendt Dem bogen. Der er både nyt og gammelt deri, og meget, som jeg ikke lægger vidre vægt på; men det hører dog altsammen med til min udviklingshistorie. Sig mig så Deres dom derom; jeg lægger den allerstørste vægt på at få denne at vide.

Og hvad bestiller De så dernede i det dejlige varme Italien? En fordel har måske Deres sygdom bragt Dem, den nemlig at De får leve en sommer dernede. Jeg tænker daglig på Dem; jeg ser Dem snart i Frascati snart i Albano eller Ariccia. Hvilket er nu det rette? Og hvad forberedes dernede af nyt for vor åndelige fremtid? Thi at noget sådant er modnet under Deres lange sygdom, det tror jeg sikkert. Det er et af goderne ved en afkræftelse, at den giver renhed, og vækst til så meget, som ellers ikke får udfolde sig. Jeg har kun en eneste gang været rigtig syg; men just derfor har jeg måske aldrig været rigtig frisk. Chi lo sa!

Er det ikke nederdrægtigt af «Communen» i Paris at den har gået hen og fordærvet mig min fortræffelige stats-theori – eller rettere – ikke-stats-theori! Nu er ideen ødelagt for lange tider, og jeg kan ikke engang anstændigvis fremsætte den på vers. Men den har en sund kerne i sig, det ser jeg så klart; og engang vil den nok blive praktiseret uden al karrikatur. –

Jeg har ofte tænkt på, hvad De engang skrev, at jeg ikke havde tilegnet mig videnskabens nuværende standpunkt. Hvorledes skulde jeg også kunne overkomme dette? Men fødes dog ikke enhver generation med samtidens forudsætninger? Har De aldrig i en portrætsamling fra et af de foregående århundreder bemærket en forunderlig familjelighed mellem de forskellige personer af samme periode? Således også i det åndelige. Hvad vi profane ikke har som viden, det tror jeg vi til en viss grad har som anelse eller instinkt. Og en digters opgave er jo også væsentlig at se, ikke at reflektere; navnlig vilde jeg for mig selv se en fare heri.

Kære Brandes, – det er mig altid en lettelse at udtale mig for Dem, og en stor, stor glæde at høre Dem tale, selv blot på papiret. Glæd da nu snart

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, DRESDEN 23. mai 1871

Til repræsentantskabet for Kristiania theater!

Med udgangen af Maj måned afslutter theatret rimeligvis sin sæson, og lang tid vil da ikke kunne gå hen før bestyrelsen må begynde at lægge planer for indretningens virksomhed i det kommende spille-år; den må altså vide, hvilke kræfter den har at råde over.

Men vi dramatiske forfattere må også vide besked om den ting. En digter vil neppe føle sig hendragen mod det dramatiske felt, hvis der ikke i hans fædreland findes en kunstanstalt at samvirke med.

For øjeblikket findes en sådan ikke, og det har allerede havt sine følger. Jeg for mit vedkommende har i mismod henlagt påbegyndte arbejder; det tør hænde at andre har gjort det samme.

Alt i alt taget findes der ikke hos os skuespillerkræfter for mere end et ordentligt theater; heller ikke kan Kristiania med omegn præstere et publikum, der forslår for mere end et sådant.

Nu ivår tilbød der sig en lejlighed til at samle alle kræfter og alle interesser. Den inden theatret rådende administrative og økonomiske dygtighed, kunde anvises en mere beskedent begrænset plads, hvor den hører hjemme, og hvorfra ingen bør ønske den fjernet. Et element, som ingen virkelig kunstanstalt kan undvære, vilde igen kunne tilføres theatret, og skulde da, stillet under indflydelse af en passelig modvægt, sikkerlig ikke undlade at øve sin gode og højst fornødne virkning på det hele.

Vil man så alligevel lade lejligheden gå unyttet? Vedkender theatrets repræsentantskab sig et moralsk ansvar lige over for trivselen og udviklingen af vor dramatiske literatur, så skulde det ikke gøre det. Jeg kan rigtignok ikke tale i vore forfatteres navn; jeg står ikke i brevveksling med nogen af dem; men hvad mig selv angår, så må jeg erklære at for Kristiania theater i dets nuværende skikkelse og stilling hverken kan eller vil jeg arbejde.

Den nuværende theaterbestyrelse blev dannet ved en hastværks-foranstaltning, der i al fald her på frastand tog sig ud som en overrumpling. Jeg ved ikke på basis af hvilket princip den er bleven sammensat; men hvis dens vedbliven skulde være ensbetydende med fortsættelsen af den nuværende splittede tilstand, så må jeg, som forfatter, ærbødigst og indtrængende ansøge det ærede repræsentantskab om snarest muligt at sammenkalde en generalforsamling til nyt valg af direktion for det kommende år. Hvad der er mig af højeste vigtighed, er, at få det spørgsmål besvaret: har jeg hjemme et theater at arbejde for, eller har jeg det ikke?

En ved en noget lignende lejlighed indvunden erfaring bringer mig til at foretrække en offentlig henvendelse fremfor privat brevskriveri. Det meget ærede repræsentantskab vil derfor godhedsfuldt tilgive at disse linjer fremkommer gennem pressen.

Dresden den 23de Maj 1871.

Henrik Ibsen.

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSMINISTERIET I KØBENHAVN, DRESDEN 6. juni 1871

Til Ministeriet for kirke- og undervisningsvæsenet.

I henhold til det kgl: ministeriums skrivelse af 20de Februar dette år giver jeg mig den ære at meddele, at det ifølge underretning fra den norske statsminister er bleven mig tilladt at anlægge den mig tildelte dekoration som ridder af Dannebrog.

Dresden den 6te Juni 1871.

Ærbødigst

Henrik Ibsen, norsk stats-stipendiat.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 26. juni 1871

Dresden den 26de Juni 1871. –

Kære svoger!

Ved at læse om festlighederne ved jernbanens åbning kommer jeg ganske naturligt tilbage til en gammel idé. Der er nu direkte forbindelse overland mellem Kristiania og Malmø. Fra København går der for yderst billig fragt dampskib til Stettin, samt jernbane over øerne og Slesvig. Skulde De så ikke ville glæde os med et besøg i sommer? Et værelse skal jeg skaffe og forøvrigt tager De venligst tiltakke i al tarvelighed hos os. Vi forlader ikke byen i sommer, og jeg tror De kunde have glæde og gavn af et ophold her. Både byen og omegnen er meget smuk; til kortere og længere udflugter er der rigelig anledning. – Jeg tror ikke at vi bliver udenlands mere end et år til. Tænk nu over denne sag!

Jeg har nu påbegyndt mit store drama «Kejser Julian», der forhåbentlig bliver færdigt til jul. En ny udgave (6te oplag) af «Brand» er under pressen, og derhos skal jeg foretage en omarbejdelse af mit ældre skuespil «Fru Inger til Østråt», bestemt til udgivelse og indrettet til opførelse på det kgl: danske theater. Jeg arbejder rivende hurtigt men kun få timer om dagen, og det vilde derfor være mig en stor fornøjelse om vi kunde færdes sammen i nogen tid hernede. Købmand Vollmann, som i vår besøgte os, vil kunne give Dem de bedste råd og oplysninger om rejseroute, m. m. Billetpriserne på jernbaner og dampskibe er i de sidste år blevne meget billige, og ikke i nogen måde at sammenligne med priserne i Norge. Den smukke årstid varer her til begyndelsen af Oktober.

Dette var, hvad jeg i al korthed vilde sige Dem til velvillig overvejelse. Ved næste måneds begyndelse håber jeg De godhedsfuldt sender mig den sædvanlige veksel, og kanske får jeg da tillige at høre hvad De mener om rejsen.

Hils Thomas, Dorothea og hendes mand venskabeligst fra os. Alle venner og bekendte ligeså! Vi befinder os alle vel, men vejret har til dato været ubehageligt.

Hvad kan man udbringe penge til i Norge? Jeg har en opsparet kapital i Sparekassen i København; men Hegel råder mig til at købe for 2–3000 daler i kgl: obligationer, der for tiden står i 84 og forrentes med 4 p:ct. Tror De at man kan gøre det fordelagtigere i Norge? Pengene kunde gerne sættes fast; men naturligvis mod absolut sikkerhed. Det nordiske telegrafselskabs aktier, der vel er de fordelagtigste papirer for tiden hos os, kan man vel ikke længere få. Kunde De lejlighedsvis, det haster jo ikke så meget, give mig oplysning i denne sag, vilde jeg takke Dem meget.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 12. juli 1871

Dresden den 12te Juli 1871. –

Kære herr Hegel!

I det jeg tager Deres sidste venlige brev for mig, ser jeg til min forskrækkelse at det er hele to måneder gammelt og til dato ubesvaret! Jeg håber imidlertid at De i mellemtiden har modtaget et par livstegn fra mig, nemlig det rettede exemplar af «Brand», og dernest en hilsen gennem herr R: Kaufmann, med hvem jeg tilbagesendte de af herr bibliothekar Gundorph lånte bøger, for hvilke jeg herved beder om at måtte frembære min hjerteligste og forbindtligste taksigelse.

Ikke mindre taknemmelig er jeg Dem, kære herr Hegel, for de til forskellige tider modtagne blade med anmeldelser af digtsamlingen. I det hele taget kan jeg jo være tilfreds med bedømmelserne og ønsker blot at bogens udbredelse må gå raskt fra hånden.

Og nu grunden til min lange taushed: Jeg er i fuldt arbejde med «Kejser Julian». Denne bog vil blive mit hovedværk, og den optager alle mine tanker og al min tid. Den positive verdensanskuelse, som kritikerne så længe har afkrævet mig, skal man her få. Men nu har jeg en bøn til Dem! I foråret 1866 skrev pastor Listow en gennem 3 nummere af Fædrelandet gående skildring af Julians liv. Skulde det være Dem muligt at skaffe mig disse tre nummere tillåns, så viste De mig en overmåde stor tjeneste. Endvidere et spørgsmål. Findes der på dansk nogen anden historisk fremstilling af dette emne, hvori det faktiske er nogenlunde udførligt behandlet? Hvis så er, beder jeg Dem for min regning at købe og sende mig værket. Neanders tyske værker om denne genstand har jeg; D: Strauss har jeg også; men hans bog indeholder kun raisonnerende galskab, og den kan jeg selv præstere. Det er fakta, jeg behøver. Tag ikke ilde op at jeg besværer Dem med denne sag!

Hjertelig tak, hvis De vil købe mig for 2000 Rdlr i kgl: obligationer, som De i Deres sidste brev godhedsfuldt foreslog.

Skulde Jonas Lie på sin udenlandsrejse komme over København, da må De sige ham at han på touren til Italien endelig må lægge vejen over Dresden, såsom jeg ønsker at skælde ham ud og forøvrigt give ham gode råd og formaninger m. m, hvilket alt kun kan ske mundtligt.

Vi har hidtil havt et afskyeligt sommervejr her; jeg vil håbe at det i Danmark har været bedre.

Tusende hilsener til Dem og Deres søn!

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 3. august 1871

Dresden den 3die August 1871. –

Kære svoger!

Tillad mig herved at gratulere til Deres udnævnelse til bureauchef, som jeg nu af aviserne erfarer er officiel. Jeg både ønsker og håber imidlertid at dette trin opad på departements-stigen ret snart vil bringe Dem til at bestige et endnu højere.

Det var mig særdeles behageligt at høre at min digtsamling er falden i Deres smag. Overlærer Løkke, til hvem jeg også sendte bogen, har bevaret en fuldstændig taushed.

Jeg erindrer ikke om jeg har erkendt modtagelsen af min gage for 2det kvartal dette år; hvis ikke, så sker det herved. Da jeg imidlertid trænger til flere penge, anmoder jeg Dem godhedsfuldt at udtage af Kreditkassen og sende mig en veksel på 100 Spd. – En større del af hvad jeg har stående i Danmark har Hegel anbragt for mig i statspapirer på en både sikker og fordelagtig måde.

Marie ligger for sin helbreds skyld på landet, og jeg håber det vil bekomme hende vel. For øvrigt er alt ved det gamle. Hjertelige hilsener fra os alle!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til KONG KARL 15., DRESDEN 30. august 1871

Til Kongen!

Efter at være vendt tilbage fra min rejse i Egypten, hvor jeg ifølge officiel indbydelse var tilstede ved Suez-kanalens åbning, har det behaget den kejserlig tyrkiske regering at udnævne mig til kommandør af Medjidiéh-ordenen, hvilken dekoration med dertil hørende diplom i afvigte Maj måned er bleven mig tilstillet gennem den kongelige norske regerings departement for kirke- og undervisningsvæsenet.

I henhold hertil ansøger jeg om at det nådigst må blive mig tilladt at bære bemeldte dekoration som kommandør af Medjidiéh-ordenen.

Dresden den 30te August 1871.

underdanigst

Henrik Ibsen.

Til HANS JAKOB JENSEN, DRESDEN 17. september 1871

Med den største Forbauselse modtog jeg idag Deres frække og uforskammede Brev, hvoraf jeg erfarer, at De agter at udgive et nyt Oplag af mine dramatiske Arbeider: «Fru Inger til Østeraad» og «Hærmændene paa Helgeland» . –

Det er en Selvfølge, at jeg paa det bestemteste modsætter mig dette Deres tilsigtede Attentat paa min Pengepung. –

De har ikke det fjærneste Skin af Eiendomsret til de nævnte Arbeider, der af mig i sin Tid kun solgtes til Brug for «Illustreret Nyhedsblad». –

Jeg lader Dem endvidere vide, at begge Bøger udkommer paa den Gyldendalske Boghandels Forlag i en fuldstændig omarbeidet Skikkelse og at Publikum uopholdelig vil blive underrettet herom, saa at Deres paatænkte Svindleri ikke vil indbringe Dem andet end Skam og Skade. –

For øvrigt har jeg idag lagt Sagen i en Jurists hænder, og vover De at fremture i Deres Forsæt, saa skal jeg saavel gjennem Pressen som for Domstolene vise Dem, hvad deslige Kæltringstreger fører efter sig. –

Den tilsendte Pakke remitteres uaabnet. –

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 24. september 1871

Dresden den 24de September 1871. –

Kære Brandes!

Det er altid med en underlig blandet følelse at jeg læser Deres breve. Hvad De skriver er mere digte end breve; det kommer til mig som et nødråb fra en der er bleven ene levende tilbage i et stort uddød strøg. Og så kan jeg jo ikke andet end glæde mig og takke Dem, fordi De retter dette råb netop til mig. Men på den anden side fylder det mig med bekymring idet jeg spørger mig selv: hvad skal en sådan stemning føre til? Jeg har da ikke andet at slå mig til ro med end det håb at det kun er en gennemgang. Det forekommer mig som om De nu står i den samme krisis som jeg i de dage jeg skred til at skrive «Brand», og jeg er viss på at også De vil vide at finde det lægemiddel, som driver sygdomsstoffet ud af kroppen. En energisk produceren er en fortræffelig kur. Hvad jeg først og fremst vil ønske Dem er en rigtig fuldblods egoisme, der kan drive Dem til for en tid at sætte Deres eget som det eneste, der har værd og betydning, og alt andet som ikke existerende. Optag ikke dette som et tegn på noget brutalt i min natur! De kan jo dog ikke gavne Deres samfund på nogen bedre måde, end ved at udmynte det metal, De har i Dem selv. Det solidariske har jeg egentlig aldrig havt nogen stærk følelse af; jeg har igrunden kun taget det sådan med som traditionel troessætning; – og havde man mod til fuldt og helt at sætte det ud af betragtning, så blev man kanske kvit den ballast som tynger værst på personligheden. – Overhovedet er der tider da hele verdenshistorien står for mig som et eneste stort skibbrud; det gælder at frelse sig selv. – Specialreformer lover jeg mig intet af. Hele slægten er på vildspor, det er sagen. Eller er der virkelig noget hold i den nuværende situation? Dette med uopnåelige idealer og sligt? Hele rækken af slægter forekommer mig som en ung mand der har forladt sin læst og er gået til theatret. Vi har gjort fiasco både i elskerfaget og i det heroiske fag; det eneste vi har vist en smule talent for er det naiv-komiske; men med den mere udviklede selvbevidsthed går heller ikke det længere. At det er bedre bevendt i andre lande, end hjemme, tror jeg ikke; massen står udenfor al forståelse af det højere både ude og hjemme. –

Og så skulde jeg forsøge på at stikke en fane ud! Ak, kære ven, det blev en historie som da L. Napoleon gik iland i Boulogne med en ørn på hovedet. Senere, da hans missions time slog, behøvede han ingen ørn. – Under beskæftigelsen med «Julian» er jeg på en viss måde bleven fatalist; men dette stykke bliver dog et slags fane. Frygt for øvrigt ikke for noget slags tendensvæsen; jeg ser på karaktererne, på de krydsende planer, på historien, og giver mig ikke af med «moralen» af det hele – forudsat at De ikke under historiens moral vil forstå dens filosofi; thi at en sådan kommer til at skinne frem som den endelige dom over det kæmpende og sejrende, er en selvfølge. Dog alt dette kan kun anskueliggøres praktisk.

Deres forrige brev om denne genstand gjorde mig ikke urolig, først fordi jeg fra Deres side var forberedt på deslige betænkeligheder, og dernæst fordi jeg tager stoffet anderledes, end De forudsætter. –

Deres bog har jeg modtaget; jeg kan kun sige Dem at den for mig er en læsning, som jeg atter og atter vender tilbage til. – Ja, kære fortræffelige Brandes, det er mig ufatteligt at De kan være mismodig. De har jo dog fået åndens kaldelse så klart og utvetydigt som kun få mennesker. Hvad skal så dette mismod til? Har De lov til det? Tro forøvrigt ikke andet, end at jeg godt forstår Dem.

De viser mig nok den tjeneste at fremsende indlagte visitkort til cand. mag. Fr: Knudtzon, Amaliegade; – skulde De personlig træffe ham etsteds, så hils ham fra mig; jeg sætter ham i mange henseender højt; – jeg kan også sige at han er en begejstret og ubetinget beundrer af Dem.

Og så tilsidst hjertelig tak for besøget i Dresden; det var fest-timer for mig. Lykke, mod, sundhed og alt godt!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 26. september 1871

Dresden den 26de September 1871. –

Kære herr Hegel!

Igår havde jeg den glæde at modtage den værdifulde bogpakke, for hvilken jeg hjerteligst takker. «Brand» tager sig jo fortræffelig ud i det nye udstyr. – Univ: bibl: bøger skal jeg om nogle dage tilbagesende. – Prof: Munchs besøg glæder jeg mig meget til; men da jeg er flyttet og frygter for at han ikke skal finde mig, beder jeg Dem godhedsfuldt sende ham indlagte adresse.

Deres breve af 20de og 22de Juli har jeg til dato ikke besvaret. Tilgiv denne forsømmelse! For indkøbet af jernbane-aktier er jeg Dem meget forbunden. Lige så for den tidligere tilsendte bogpakke. –

Med «Kejser Julian» går det raskt. 1ste akt ligger ganske færdig; men det hele vil neppe være afsluttet før udgangen af dette år. Det bliver under alle omstændigheder mit hovedværk!

Fra «Illustr: Nyhedsblad»s tidligere ejer, bogtr: H. J. Jensen modtog jeg for 14 dage siden et brev, hvori han er fræk nok til at underrette mig om at han til jul agter at udgive et nyt oplag af «Hærmændene på Helgeland» og «Fru Inger til Østeråd»! Jeg har imidlertid givet ham svar på tiltale, så jeg håber han frafalder sit forsæt. Begge bøger er nemlig kun solgt ham til optagelse i hans blad og han har ikke mere ejendomsret til dem end f: ex: redaktør Bille til Bergsøes «I Sabinerbjergene». For øvrigt har jeg overdraget til en jurist at varetage mit tarv. «Fru Inger» er det min agt at omarbejde og indsende til det kgl: theater, ligesom jeg tror at begge bøger bør udgives igen, hvis De så synes. Dog hermed har det nu ingen hast. –

Vi har havt den glæde at se mange Danske hos os i den senere tid. Jeg er nu flyttet ud i det elegante såkaldte fremmedkvarter af staden og trives særdeles vel her.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres søn er jeg

Deres altid hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. S.

For næste gang vil jeg gerne spille på to ¼ lodder.

H. I.

Til SAMTLIGE DANSKE BOGHANDLERE, DRESDEN 28. september 1871

Til samtlige danske boghandlere!

I disse dage har jeg modtaget underretning om at en i Kristiania bosiddende bogtrykker ved navn H. J. Jensen er ifærd med ulovligen at eftertrykke mine to ældre dramatiske arbejder «Fru Inger til Østeråd» og «Hærmændene på Helgeland». For dette attentat på min ejendom vil han blive dragen til retsligt ansvar. Men for det tilfælde at eftertryksudgaven i mellemtiden skulde forvilde sig til Danmark, er det at jeg udsender denne advarsel.

Med det Jensenske presse-produkt har jeg naturligvis ingen befatning havt. Som følge heraf vil dette udkomme enten med eftertrykkerens egne rettelser og forbedringer eller også i den i flere henseender ufuldkomne og ufærdige skikkelse, hvori hine to arbejder for første gang aftryktes for norsk «Illustr: Nyhedsblads» læsere.

Jeg selv derimod forbereder en gennemarbejdet og tidsmæssig udgave af mine to skuespil for den Gyldendalske boghandel. Lige over for denne udgave vil det kristianiensiske Eftertryk være fuldstændig værdiløst undtagen for makulaturhandlere.

Det bør derfor antages at jeg rammer, ikke alene mit eget men også alle andre vedkommendes tarv, når jeg retter nærværende linjer til den ærede danske boghandlerstand, som en venlig og indtrængende opfordring til hvert enkelt medlem af samme, om hverken ved bestillinger eller på anden måde at række hånden til denne spekulation.

Dresden den 28de September 1871.

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 29. september 1871

Dresden den 29de Septbr 1871. –

Kære herr Hegel!

Idet jeg takker Dem for det igår modtagne brev, håber jeg at min seneste skrivelse har sat Dem ind i situationen angående de Jensenske slyngelstreger. Min ret er så soleklar at det endelige udfald ikke kan være tvivl underkastet. Nogen kontrakt har aldrig existeret mellem os, – ikke et skrevet ord; kvittering fra min hånd findes heller ikke af den grund at personen endnu ikke har betalt mig fuldt ud den for stykkernes benyttelse i «Nyhedsbladet» stipulerede sum.

Jeg håber De intet har imod at jeg har bebudet en udgave af stykkerne på Deres forlag; tiden har jeg ikke angivet, og er således antageligen ikke gåt sandheden for nær; thi engang bør dog vel disse arbejder slutte sig til rækken af mine andre.

Indlagte beder jeg Dem godhedsfuldt tilstille herr Bille. Allerede idag skriver jeg en fremstilling til det norske justitsdepartement, bestemt til indrykkelse i «Morgenbladet», og hvori jeg opfordrer autoriteterne til ved beslaglæggelse at stoppe tyven indtil jeg kan få dom over ham.

Det er mig kært at De ikke har svaret advokat Heiberg; hvis De svarer ham, skulde jeg ønske De vilde indskrænke svaret til en meddelelse om at De har oversendt mig hans brev. –

I dette øjeblik modtager jeg brev fra min svoger, bureauchef Thoresen i Kristiania, hvori han anviser mig de forholdsregler, jeg har at tage. Min juridiske og moralske ret er lige utvivlsom.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til MICHAEL BIRKELAND, DRESDEN 10. oktober 1871

Dresden, 10de Oktober 1871. –

Kære Birkeland!

Hjertelig tak for dit brev, hvoraf jeg ser at Du har bevaret dit gamle venskab for mig. Jeg er vel tilfreds med at min opsats er bleven holdt tilbage. Det har været mig i højeste grad modbydeligt at tænke på at jeg skulde indlade mig i ordveksling med en karl som bogtrykker Jensen; udenforstående kan meget bedre gøre det. Min bøn til Dig er: enten i samråd med Thoresen at omkalfatre artiklen, således at den gør sin virkning uden at skade mig, eller – hvad der skulde være mig kærest – at benytte, hvad deri brugbart er, til en selvstændig opsats om sagen.

Nogle bemærkninger ved dit brev må jeg dog gøre. Du skriver som om det kunde være tvivlsomt på hvis side retten ligger. Hersker der virkelig i den grad barbari i den norske bogverden? Er et avisbidrag udgiverens ejendom? Hvorledes kunde jeg da upåtalt udgive 2den udgave af «Kærlighedens Komedie»? Hvorledes kunde jeg udgive min digtsamling hvis «Ballonbrevet» og mange andre stykker tilhørte doktor de Besche og «Ill: Nyhedsblad» ? Hvorledes kunde Bjørnson i sine «Småstykker» optrykke «Mellem Slagene» og «En glad gut», hvoraf det ene efter norske begreber skulde tilhøre «Kristianiaposten» og det andet «Aftenbladet»? I hele den civiliserede verden hersker der ingen tvivl om dette spørgsmål, og det er mig pinligt at tænke på at mit fædreland danner den eneste undtagelse. Hvis jeg har husket fejl og mit brev til Botten-Hansen om «Fru Inger» existerer, så beviser det jo til overflod at Nyhedsbl: kun erhvervede sig en vis begrænset ret, i modsat fald var det meningsløst at fastsætte noget om oplagets størrelse.

Ligeså enestående vilde det være om eftertrykker H. J. Jensen skulde kunne gøre affærer med mit private brev. Der forekommer kun to stærke udtryk deri, idet jeg kalder hans forehavende «en svindler-spekulation» og ytrer at «hvis han fremturer i sit forsæt skal jeg både gennem pressen og for domstolene vise ham hvad slige kæltringstreger fører til». Hvis Jensen ejer forlagsretten så øver han kæltringstreger mod sine kreditorer; ejer han den ikke så øver han dem mod mig. I begge tilfælde er hans spekulation efter europæiske begreber en svindler-spekulation. Skulde det virkelig være farligt at udtale dette hjemme? Ja, jeg forstår hvorfor det er farligt; det hænger sammen med hvad du antyder om «forholde og stemninger». Hvis Jensen var statsråd, embedsmand eller overhovedet et dannet menneske, så var der vist ingen fare; men en smudsig slyngel, der netop i kraft af sin smudsighed hører til «folket», må naturligvis ikke affærdiges med hån. Jeg går til min død ikke med på dette! Men jeg indrømmer at denne private sag ikke er den gunstigste lejlighed til at brændemærke råheden og dens forgudere. Og hvorledes skulde ellers den person vove at tænke på en injurieproces, da man dog har hele hans fallithistorie at true ham med?

Tak L. Daae fra mig for hans gode hjælp og bed ham fremdeles ikke at svigte mig. Dette er for mig en stor sag; thi skulde virkelig den Jensenske udplyndringsplan vinde sympati og understøttelse hjemme, så er det min agt, komme hvad komme vil, at sige mig løs fra ethvert forhold til Norge og aldrig mere sætte min fod der.

Her sad jeg nu i lykkelig sindsro og arbejdede på min nye digtning; fra Sverig, fra Danmark og hernedefra erfarer jeg ikke andet end hvad der må glæde mig; men fra Norge er det som alt ondt kommer over mig. Hvad vil de mennesker? Er jeg ikke tilstrækkelig langt borte?

Et falder mig ind. Skulde ikke stumper af min artikel kunne benyttes som uddrag af et privat brev fra mig? Gør, hvad Du og Thoresen finder for godt; men forebyg den skæbnesvangre mulighed at eftertryksudgaven af mine bøger får se lyset.

Endnu engang, tak for dit brev, og en venlig hilsen til din ærede frue. – Kommer jeg lykkelig ud over denne lurvede sag, så er det min agt til sommeren at komme hjem for at være med at fejre det 1000-årige rige. Det eneste der ved denne lejlighed skulde holde mig tilbage, var tanken om vore folkelige politiske Chiliaster. – Lev hjertelig vel!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Jeg skriver til Thoresen idag.

Til UKJENT MOTTAGER, DRESDEN 15. oktober 1871

Til Oplysning om Attentatet paa min literaire Eiendom.

I Begyndelsen af Aaret 1857 tilstillede jeg fra Bergen, hvor jeg dengang opholdt mig, norsk «Illustreret Nyhedsblad»’s daværende Redakteur P. Botten-Hansen Manuskriptet til mit Skuespil «Fru Inger til Østeraad», for ved hans Medvirkning at faae det trykt i Christiania. Som Svar paa min Henvendelse foreslog Botten-Hansen mig, imod et opgivet ubetydeligt Honorar, at lade Stykket trykke i «Nyhedsbladet», i hvis Spalter Arbeidet da ogsaa fremkom, samtidig med at Bladets Eier, Bogtrykker H. J. Jensen, lod tage nogle Hundrede Separat-Aftryk, der for hans Regning solgtes i Boghandelen. Af det tilbudte Honorar maatte jeg ved min paafølgende Ankomst til Christiania lade mig nøie med lidt over det halve, da Bladets Eier til enhver Tid, naar Betaling skulde skee, viste sig ude af Stand til at opfylde sine Forpligtelser.

Strax efter Nyaar 1858 indleverede jeg til Christiania Theater mit, da netop fuldførte, Skuespil «Hærmændene paa Helgeland», men fik det nogen Tid efter paa Grund af Omstændighederne tilbagesendt. Manuskriptet blev derefter af mig overladt til «Illustreret Nyhedsblad» for at benyttes til et Præmiehefte eller en Nyaarsgave for Bladets Abonnenter, hvorhos Bladets Eier begjærede og erholdt mit Samtykke til, imod det fastsatte Honorar, at trykke Bogen i et Oplag paa 2200 Exemplarer, deri iberegnet det Antal Exemplarer, som skulde tildeles Abonnenterne.

Foranstaaende er, for de to omhandlede Skuespils Vedkommende, den fulde og hele Sandhed betræffende mit literaire og juridiske Forhold til «Illustreret Nyhedsblad» og dets Eier. At Udgiveren af en Tidende, naar ikke anderledes er bestemt, ingensomhelst Ret har til at disponere over et literairt Bidrag udenfor Bladets Omraade og overhovedet udenfor den Begrændsning, hvorunder Bidraget er blevet ham overladt, vil være indlysende for Enhver og kan belægges med utallige Exempler fra det praktiske Liv. Jeg skal her anføre nogle faa. Mit Skuespil «Kjærlighedens Komedie» har i sin Tid været overdraget «Illustreret Nyhedsblad» i samme Øiemed som «Hærmændene paa Helgeland», og dog har jeg upaatalt kunnet foranstalte en ny Udgave af Bogen. Det Samme er Tilfældet bl. A. med mine to større Digte «Paa Vidderne» og «Terje Vigen». Heller ikke har «Morgenbladet» gjort Fordring paa Eiendomsretten til mit «Ballonbrev», som mod Honorar har været optaget i dets Spalter. Ligesaa uanfægtet af «Aftenbladet» og «Christianiaposten» har Herr B. Bjørnson i sine «Smaastykker» kunnet optage «En glad Gut» og «Mellem Slagene», hvoraf det ene fra først af udkom som Feuilleton og det andet som Tillægshefte til de nysnævnte Aviser. Endelig skal jeg nævne Herr V. Bergsøes «I Sabinerbjergene», der uden Forhindringer har kunnet gaae fra nærværende Blad over i Boghandelen. Og dog er det under aldeles analoge Forhold, at man for Tiden i Christiania eftertrykker mine Arbeider!

Men selv for det aldeles umulige Tilfælde, at «Nyhedsbladet»’s Eier ved de mellem mig og hans Blad foregaaede Transaktioner skulde have erhvervet en saa extraordinair Ret, vilde dog hans Foretagende være en grov Forgribelse paa fremmed Gods.

For nogle Aar siden gik nemlig Bogtrykker Jensen fallit. Eet af to maa altsaa være Tilfældet. Enten har han, da han overgav sit Bo til Skifteretten, opført Forlagsretten til mine Værker blandt Boets Aktiva, – og i saa Fald er Retten gaaet over paa andre Hænder; eller han har lagt Dølgsmaal paa denne Eiendomsgjenstand; men hans fuldstændige Mangel paa Ret er i begge Tilfælde lige klar.

Jeg tillader mig derfor at gjentage min tidligere Opfordring til samtlige danske Boghandlere, og særlig til den danske Boghandlerforening, om ikke at række Haanden til denne vistnok enestaaende Spekulation, der af mig vil blive indanket for de norske Domstole.

Dresden, den 15de Oktober 1871.

Henrik Ibsen.

Til MICHAEL BIRKELAND, DRESDEN 28. og 30. oktober 1871

Dresden, 28de Oktober 1871.

Kære Birkeland!

Det er meget slemt at mine venners råd om ikke at anlægge proces mod eftertrykker Jensen skal have havt det af Dig i dit sidste venskabelige brev antydede resultat. Jeg ser mig imidlertid herved bestyrket i min anelse om at eftertrykkeren kalkulerede rigtigt når han ved at udplyndre mig gjorde regning på bistand af det norske publikum. Det er mig derfor kært at jeg ikke har spildt et ord på dette publikum, men kun henvendt mig til det danske, hos hvilket jeg visselig ikke vil være udsat for en lignende behandling.

Jeg tror ikke at mine stykker i tre år har været ude af boghandelen. Men selv om så var er det dog umuligt at jeg skulde have tabt min ejendomsret. Du må forvexle bestemmelsen med noget andet. I de civiliserede lande gælder den regel at når en boghandler har tilkøbt sig forlagsretten til en afdød forfatters værker og i et længere tidsrum holder dem ude af handelen, så falder forlagsretten under visse omstændigheder i det fri. Anderledes kan det dog vel heller ikke være i Norge. Det har hidtil ligget i min og min forlæggers interesse ikke at foranstalte nye oplag af disse skuespil. I en rationel boghandel er det et princip ikke at overfylde bogmarkedet med en og samme forfatters værker, således at det ene går i vejen for det andet. Siden marts måned 1866 har jeg på Hegels forlag udgivet 13 forskellige udgaver af mine skrifter. Der har ikke været plads til mere; det var med vanskelighed at vi fandt tidspunkter for «Kærlighedens Komedie» og «Kongsemnerne», at kile flere gamle sager ind iblandt det nye har været en umulighed. Og over alt dette skulde ikke en forfatter selv være rådig! Jeg gentager det, det er umuligt; ikke engang i Norge kan barbariet og brutaliteten være drevet til en slig højde.

Indlagt sender jeg min svoger Thoresen en fuldmagt, som bedes udfyldt, og hvorefter han bemyndiges til at lade anlægge proces mod eftertrykkeren og hans bevislige hjælpers hjælpere. Til advokat foreslår jeg J. Ebbel. Taber jeg denne proces, så har jeg derved opnået at rejse den norske nation og navnlig dens lovgivning en vel fortjent skamstøtte.

Denne affære vil efterlade et ar i mit sind om jeg så blev hundrede år gammel. Det eventuelle honorar fra Hegel for disse to stykker havde jeg bestemt til anskaffelse af det nødvendige indbo for at kunne vende tilbage til hjemmet, hvilket jeg syntes jeg måtte af hensyn til min lille gut, der her går og blir udlænding. Og i det sted får jeg nu procesudgifter. Hvad jeg i Danmark og Sverig tjener, det går med til processer om min ubestridelige ret i hjemmet!! Fra nu af må jeg altså betragte mig som fuldstændig hjemløs. Jeg ved at det ikke vil være enkelte af mine venner imod. Jeg ved godt at enkelte mener jeg i deres interesse bedre kan forrette bulbidertjeneste her ude end hjemme, og at man derfor ikke ønsker mig hjem. Nu har man fåt det efter ønske.

Tak for din bistand i denne sag, og bring ligeledes min tak til de øvrige trofaste; vedlagte kort er Du nok så god at besørge

Din hengivne

Henrik Ibsen.

P: S: Jeg skriver til min svoger idag og sender ham derfor den nævnte fuldmagt direkte.

30/10. 71.

H. I.

Til OLE ANDREAS BACHKE, DRESDEN [28. oktober 1871]

Til assessor O. A: Bachke!

Kære Bachke! Tillad mig at takke Dig på det hjerteligste for dine to fortreffelige og venligt-sindede opsatser i Mgbl: Jeg havde troet at disse udtalelser skulde have standset den påtænkte plyndring; jeg har desværre taget fejl. – Skulde det ikke være gørligt at få en tidsmæssig lovgivning i literære sager hjemme? Loven beskytter laxen i vore elve og vildtet på fjeldene; forfatterne derimot synes man at sætte i klasse med rovdyrene; man gør sit bedste for at udrydde dem. –

Til UKJENT MOTTAGER, [DRESDEN 23. november 1871]

Eine Rechtfertigung.

Aus Dresden.

In Nr. 40 Ihrer Wochenschrift haben Sie einen Brief aufgenommen, in welchem ich, der unterzeichnete norwegische Dichter, als Einer genannt werde, welcher, obwohl seit langem die deutsche Gastfreundschaft in Dresden genießend, dennoch in einer Sammlung lyrischer Gedichte, die im Anfang dieses Jahres herausgegeben sind, sich über Deutschland und das deutsche Volk in einer Weise geäußert habe, die durchaus kränkend für den deutschen Leser sein müsse.

Indem ich Ihnen für die rücksichtsvollen Bemerkungen, mit welchen Sie in Ihrem Blatte den fraglichen Brief begleitet haben, meinen verbindlichsten Dank sage, ersuche ich Sie um die Erlaubniß Folgendes hervorzuheben.

Ihr Correspondent führte zwei Stellen als Beweise für seine Behauptung an. Zuerst nennt er einige Zeilen aus einem Gedichte, in welchem ich eine Nilreise schildre, die ich im Jahre 1869, auf die Einladung des Vicekönigs von Egypten , die Ehre hatte mit einer Anzahl Herren von verschiedenen europäischen Nationalitäten zu machen. Diese bunte Gesellschaft stelle ich scherzender Weise unter dem Bilde von Noahs Arche dar, und es ist mir unbegreiflich, daß meine harmlosen Aeußerungen für irgend einen der Reisegefährten hätten beleidigend sein können, ausgenommen vielleicht für mich selbst, den ich als einen Bären vom äußersten Thule bezeichne.

Auf diese Stelle scheint indeß der erzürnte Korrespondent kein sehr großes Gewicht zu legen, ein um so viel größeres aber auf eine andere aus meinen Gedichten, worin ich Deutschland «das Land der Lüge» genannt haben soll. Ja, in der That, wenn es sich so verhielte, hätte er vollen Grund entrüstet zu sein. Aber es verhält sich keinesweges so! Das fragliche, vor etwa sieben Jahren in Rom niedergeschriebene Gedicht redet durchaus nicht von dem deutschen Volke, sondern nur von einer Politik und einer Diplomatie, auf welche jenes damals wenig oder gar keinen Einfluß hatte, und welche eben einige Monate vorher meinem skandinavischen Vaterlande eine noch blutende Wunde geschlagen hatten. Ich wiederhole es: Nicht gegen das deutsche Volk habe ich meinen Zorn gerichtet. Ein Dichter haßt die Einzelnen nicht. Ein Dichter kann Ideen, Principien, Systeme hassen, doch nie Individuen. Ueberhaupt bitte ich Sie, das im Auge zu behalten, daß ich die Gastfreundschaft, die mir im Jahre 1871 zu Theil ward, durch Ausdrücke in einem Gedichte vom Jahre 1865 unmöglich habe verletzen können.

Drei Jahre meines freiwilligen Exils habe ich in Deutschland zugebracht. Meine Verhältnisse erlauben mir meinen Aufenthalt nach meinem Gefallen zu wählen; dennoch wählte ich Deutschland. Mein einziger Sohn wird in einem deutschen Gymnasium unterrichtet. Deutet das auf Deutschenhaß? Ich habe mein Bestes gethan um die deutsche Literatur in meinem Vaterlande auszubreiten, und will hier nur erwähnen, was gerade am nächsten liegt, daß die Dramen «Die Valentine» und «Graf Waldemar» in meinem eigenen Hause und unter meiner Aufsicht übersetzt worden sind, so daß sie auf unserem Nationaltheater mehrmals aufgeführt werden konnten und dazu beigetragen haben, dem deutschen Dichter auch in meinem Vaterlande einen hoch geehrten Namen zu schaffen. Ist dies Alles mit einer blinden Abneigung gegen die deutsche Nation zu vereinen? Während des letzten Krieges habe ich, wie andere Ausländer, nach Kräften dazu beigetragen, die Noth, welche die allgemeine Wohlthätigkeit in Anspruch nahm, zu lindern. Eine hiesige arme Wittwe, deren beide Söhne der Fahne folgten, bezog ihre wesentliche Privat-Unterstützung von mir. Nachdem der Krieg aufgehört, nahm ich mich eines verwaiseten Kindes an und bezahlte sein Schulgeld, denke auch noch fernerhin damit fortzufahren.

Keineswegs führe ich dies als etwas besonders Verdienstvolles an; ich finde es ganz natürlich. Aber einem mißdeuteten Ausdrucke in einem sieben Jahre alten Gedichte gegenüber, halte ich mich für berechtigt, Thatsachen von jetzt anzuführen.

Daß ich mich in gewissen, noch schwebenden, internationalen Fragen auf skandinavische und nicht auf deutsche Seite stelle, wird kein vorurtheilsfreier Deutscher mir vorwerfen. Vollkommen huldige ich dem Worte des deutschen Dichters: Es soll der Sänger mit dem König gehen! Würde ich aber, als ein Sohn meines eigenen Vaterlandes, Ihre Achtung bewahren können, wenn, in den eben erwähnten Fragen, der skandinavische Sänger mit dem König von Preußen ginge?

So hoffe ich eine genügende Erklärung gegeben zu haben, nicht allein Ihrem entrüsteten Correspondenten gegenüber – ich sehe mit Bedauern, daß ich in ihm einen sonst wohlwollenden Leser meiner Werke gekränkt habe – sondern auch gegenüber den vielen ausgezeichneten Männern, welche mir hier die Ehre erwiesen, mir mit Freundlichkeit entgegen zu kommen.

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS HORNBECK ISACHSEN, DRESDEN [1. desember 1871]

Om slige sager kan det ikke nytte at henvende dig til den G. boghd derom må du henvende dig til mig selv. Fru Inger er utilgængelig endnu – den skal slå ned som en bombe samme dag eftertrykker Jensen byder sine koster tilfals –

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 27. desember 1871

Dresden den 27de December 1871. –

Kære herr Hegel!

Herved tillader jeg mig at frembære vor hjerteligste taksigelse for den smukke og værdifulde gave, hvorved De i en så væsentlig grad har bidraget til at skaffe os alle en behagelig juletid. Fru Dunkers bog vil visst finde en stor læsekreds, navnlig i Norge, hvor jeg ved at den har været imødeset med stor forventning.

Mit nye arbejde går uopholdelig fremad. 1ste Afdeling: «Julian og visdomsvennerne» i tre akter ligger allerede færdig i renskrift. Den udgør netop 100 sider; men jeg sender Dem intet deraf, da jeg antager at De ønsker det hele forinden De lader trykningen begynde. På anden afdeling arbejder jeg nu flittigt, og denne vil gå raskere fra hånden og blive betydelig kortere; tredje afdeling bliver derimod noget længere; antagelig kommer det hele til at udgøre mellem 280–300 sider, altsammen i prosa, og i formen nærmest sluttende sig til «Kongs-emnerne».

Af de norske aviser erfarer jeg med glæde at Bjørnson nu endelig opgiver sin journalistiske virksomhed, der har gjort ham så megen skade; jeg hører desværre at det imidlertid skal være tvivlsomt hvorvidt han i pekuniær henseende vil kunne slippe helskindet fra «Folkebladet», der skal have pådraget sig en ikke ubetydelig gæld; dog, hvorledes det end går hermed, så er det alligevel bedre, end om han fortsatte denne for ham og andre fordærvelige trafik.

Jeg har i den senere tid været indviklet i en tysk polemik. Tidsskriftet «Im neuen Reich» der udkommer i Leipzig under redaktion af Alfred Dowe og Gustav Freitag, har anfaldt mig for nogle i mine digte forekommende ytringer om Tyskerne. Krigen er derfra gåt over i «Constitutionelle Zeitung» og nogle andre mindre betydende blade. Jeg har naturligvis måttet tage til genmæle og har værget mig så vidt at jeg håber min stilling her bliver holdbar i nogen tid idetmindste.

Tør jeg bede Dem være af den godhed at sende mig 36 Thaler preussisk? Jeg frygter nemlig for at komme i forlegenhed inden den sædvanlige kvartalsforsendelse fra Kristiania kan indløbe. – Forhåbentlig har De i sin tid modtaget universitets-bibliothekets bøger? Jeg har været noget i uro derover, fordi vedkommende postembedsmand hersteds sagde mig at indpakningen ikke var rigtig forsvarlig. Skulde dette have foranlediget nogen skade på indbindingen eller andet, så ønsker jeg naturligvis at erstatte samme; at pakken er fremkommen ved jeg deraf at jeg her har fåt tilbagebetalt et fejlagtigt beregnet portobeløb, hvorpå man ved Kbhvns postkontor havde gjort opmærksom.

Fru C: Collett opholder sig her i denne tid. Hun tænker på at begive sig til Rom; jeg tvivler imidlertid på at hun kommer videre; thi hun er uden alt begreb om hvorledes man skal indrette sig på en rejse.

Skulde De se G: Brandes, beder jeg Dem hilse ham fra mig; jeg tilskriver ham snart. –

Og hermed vil jeg hjerteligst takke Dem for alt godt i det forløbne år; og modtag, De og Deres søn, vore bedste ønsker for det kommende! Jeg håber temmelig sikkert at vore fælles foretagender i dette sidstnævnte vil løbe af til gensidig tilfredshed.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

1872

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 8. januar 1872

Dresden den 8de Januar 1872. –

Kære herr Hegel!

Bliv ikke vred fordi jeg atter ulejliger Dem med et par ord!

I mit brev af 27de December, hvilket De forhåbentlig har modtaget, tillod jeg mig at anmode Dem om godhedsfuldt at sende mig 36 Thaler preussisk. Da jeg imidlertid i denne anledning endnu intet har hørt fra Dem, begynder jeg at blive urolig og tænker mig muligheden af at pengene kunde være bortkomne undervejs.

Fra Kristiania har jeg, af mig uforklarlige grunde, heller ingen remisse modtaget, og befinder mig derfor i forlegenhed. Hvis De med omgående post vilde sende mig 75 Thaler, beviste De mig en stor tjeneste.

Undskyld, at jeg i denne travle tid volder Dem ulejlighed! Modtag de hjerteligste ønsker for Dem og Deres søn i det nye år!

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, DRESDEN 12. januar 1872

Dresden den 12te Januar 1872. –

Til direktionen for Kristiania theater!

Som dramatisk forfatter er det mig naturligvis af vigtighed under min fraværelse fra hjemmet at kunne, gennem pålidelige meddelelser, følge theatrets virksomhed og standpunkt betræffende dets præstationer, dets kunstneriske kræfter og andet lignende, om hvilket den offentlige bladkritik ikke altid kan være mig tilstrækkelig orienterende.

For et par år siden anmodede jeg derfor den daværende theaterbestyrelse om at der måtte holdes åben en friplads i parkettet til afbenyttelse for min svoger, bureauchef J. H. Thoresen, – en anmodning, på hvilken theatrets foresatte med beredvillighed indgik.

I disse dage har jeg af «Morgenbladet» erfaret at samtlige fribilletter fra nytår af er inddragne, for, som jeg må formode, kun delvis igen at fornyes.

Jeg tillader mig i den anledning at forespørge, om min fribillet hører blandt de inddragne og ikke igen fornyede?

Er dette tilfældet, vil jeg være theaterbestyrelsen taknemmelig for en meddelelse derom, da jeg i så fald må træffe andre foranstaltninger for at vedligeholde forbindelsen med vor scene under min fraværelse.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 19. januar 1872

Dresden den 19de Januar 1871. –

Kære herr Hegel!

Jeg takker Dem forbindtligst for de modtagne 75 Thaler og beder Dem gentagende om undskyldning fordi jeg har ulejliget Dem midt i den travleste tid.

Det beror på en misforståelse når De tror at «Julian» er så vidt fremskredet at trykningen skulde kunne påbegyndes i næste måned. Første afdeling er færdig; jeg arbejder på anden afdeling; men tredje afdeling er slet ikke skreven endnu! Dog vil denne sidste gå forholdsvis hurtigt fra hånden og når jeg regner tiden rummeligt, håber jeg visst at alt vil kunne være i Deres hænder i løbet af Juni måned. De franske typer vil passe ypperligt til dette antike sujet ligesom, efter hvad jeg synes, til mine bøger overhovedet.

En stor og glædelig overraskelse var det mig at erfare at 2det oplag af «Kongs-emnerne» allerede er udsolgt, og det vil være mig kært at se den nye udgave med de nysnævnte typer. Jeg skal med omhyggelighed gennemse mit exemplar af stykket, og skulde der, mod formodning, være noget at rette, så tillader jeg mig at tilskrive Dem derom. –

Professor Rovsings bog om retskrivningsspørgsmålet er særdeles godt skreven, men det vil være aldeles umuligt for ham eller for nogen anden at standse strømmen. Den nye retskrivnings indflydelse på det dansk-norske bogmarkeds udvikling i Sverig vil snart vise sig; næsten i hvert eneste brev, jeg modtager derfra, udtales under forskellige former den forsikkring at vore bøger i den nye dragt dersteds læses lige så let som svensk. Og hvad er så egentlig dette nye? Intet andet end en udrensning af de forvanskninger, som er kommet ind i tidernes løb, og en tilbagevenden til det oprindelige og sprogrigtige! – Når De forresten træffer Professor Rovsing, beder jeg Dem hilse ham og hans familje fra mig og takke for det behagelige samvær i Rom.

Fru Collett opholder sig fremdeles her og tilbringer tiden med at ærgre sig; hun agter sig til Italien, men når og om hun kommer afsted, ved jeg ikke. Hun er en meget begavet men højst ulykkelig natur. – Hvad Bjørnson angår, da frygter jeg for at han har noget nyt isinde. Af aviserne ser jeg nemlig at hans ven, Stjernström, tænker på at grundlægge et stort theater i Stockholm. Mon ikke Bjørnsons svenske rejse står i forbindelse hermed?

Hjertelige hilsener til Dem og Deres søn fra

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 7. februar 1872

Dresden den 7de Februar 1872. –

Kære herr Hegel!

Som svar på Deres venlige skrivelse af 4de dennes skynder jeg mig at meddele at jeg ingen rettelser finder at burde foretage i «Kongs-emnerne», hvorfor trykningen altså straks kan påbegyndes. Skulde muligens en eller anden trykfejl findes i 2det oplag, stoler jeg i så henseende på Deres omhyggelige og kyndige korrektør.

Til de i Deres brev nævnte venner beder jeg Dem overbringe min varmeste genhilsen. Jeg lever temmelig ensomt her, og glæder mig altid ved at erfare at man har mig i venlig erindring hjemme. «Den skotske Kvinde» har jeg læst med stor interesse, mest for de fortrinlige skildringer af tid, sæder og skikke; der er i alt dette en sandhed og nøjagtighed, som vistnok hidindtil står uovertruffen. Karaktererne forekommer mig derimod mindre ejendommelige, skønt vistnok fuldkommen svarende til tid og omstændigheder. Jeg kan imidlertid ikke nægte at jeg for mit vedkommende foretrækker Evalds romaner af nutidslivet, især «Johannes Falk» og «Familien Norby.» –

Tør jeg bede Dem vise mig den store tjeneste at lade købe for min regning og sende mig under korsbånd et exemplar af Bresemanns danske gramatik for tysktalende. Der er nemlig påkommet vor omgangskreds af damer et raseri efter at lære dansk, og et sådant hjælpemiddel savnes.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. Skulde mod formodning min hukommelse slå mig fejl og den ovennævnte bog ikke existere ønskede jeg gerne en anden til øjemedet svarende.

H. I.

Til JOHAN BRAVO, DRESDEN 16. februar 1872

Dresden den 16de Februar 1872.

Kære og højstærede herr etatsråd!

Under 22de f: m:, samme dag jeg havde den fornøjelse at modtage Deres sidste venlige brev, tilskrev jeg, overensstemmende med Deres ønske, det norske « Aftenblads» ejer og frembar for ham Deres og foreningens tak for den fra hans side viste opmærksomhed. Jeg har derefter givet min forretningsfører i Kristiania ordre til at betale portoen for bladet. Den sag er altså i orden.

Når jeg ikke allerede i forrige år har tilskrevet Dem og berigtiget restbeløbet af vort mellemværende, så er grunden den at jeg har forudset at De og foreningen vilde kunne behøve min mellemkomst i avisanliggender, da det vistnok er forbundet med mange vanskeligheder at skulle sende penge fra Rom til Norge.

Indlagt tillader jeg mig at fremsende et brev til fru C: Collett, der har opholdt sig nogen tid her og for et par uger siden afrejste til Rom, hvorhen jeg antager at hun nu må være kommen.

Det har gjort mig meget ondt at erfare den sorg, som har truffet Runebergs. Også her hersker forskellige epidemiske sygdomme; men til dato er vi heldigen blevne forskånede. – De kan tro jeg tænker ofte tilbage på de fire herlige år i Rom; men til næste år vender jeg dog rimeligvis tilbage til Kristiania; håbet om endnu engang at gæste Italien opgiver jeg imidlertid ikke.

Efter sidste krig er alting blevet forskrækkelig dyrt her i Tyskland. Heldigvis er mine indtægter i samme grad blevne forøgede, så at vi kan leve uden bekymring; nye oplag udkommer jævnlig af mine bøger, og jeg er stadig beskæftiget med noget nyt. I denne vinter arbejder jeg på et omfangsrigt dramatisk værk, der antagelig bliver færdigt i løbet af sommeren.

Jonas Lie med familje agter vel for længere tid at fæste bolig i Rom? Tør jeg bede Dem lade indlagte billet komme ham ihænde? Skulde professor Munchs være ankomne, håber jeg De viser mig den godhed at hilse dem; de besøgte os på nedrejsen her i Dresden.

Alle de andre gamle Romere må De heller ikke forglemme. Jeg bevarer dem alle i hjertelig erindring; men hvem der i den hele række indtager den første plads, – det, kære fortræffelige herr etatsråd, – det behøver jeg ikke at sige Dem.

Med de bedste ønsker tegner jeg mig

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 22. februar 1872

Dresden den 22de Februar 1872. –

Kære svoger!

Endelig, efter mange opsættelser, skrider jeg idag til at besvare Deres venskabelige brev af 3die f: m: der ankom samtidigt med postanvisningerne for min gage i 4de kvartal forrige år. Under de nuværende tyske pengeforholde vil det fremdeles falde mig billigst at modtage mine penge i nys nævnte form, – hvilket jeg i anledning af det forestående kvartalskifte tillader mig at bemærke.

Med Deres brev fulgte et detailleret opgør af de pengebeløb, De for mig har havt under forvaltning. Da jeg i forrige år bad Dem opgive mig hvor stort beløb der for mig endnu indestod i kreditkassen, lå det naturligvis ikke i fjerneste måde i min tanke at begære noget regnskab; et opgivende af summen vilde have været mig fuldkommen tilstrækkeligt. Jeg håber også at De heller ikke har opfattet min anmodning anderledes. Regnskabet viser mig forøvrigt først ret slående, hvilket arbejde og hvilken besvær, jeg i disse år har voldt Dem; jeg takker Dem hjerteligst, og intet skulde være mig kærere end hvis omstændighederne vilde føje sig så at det kom til at stå i min magt i gerning at vise min erkendtlighed. –

At engagere advokat Stang i processen mod Jensen, var en ypperlig ide, som jeg nu bagefter kun kan forundre mig over ikke straks faldt mig ind. Jeg er ganske enig i Deres hele betragtning, og lover mig meget af Stangs naturlige had til vedkommende person.

Sagfører Nandrup bør betales de foreslåede 100 Spd. Tillad mig imidlertid i denne anledning at stille en fortrolig forespørgsel til Dem. 30 Spd af min gæld til Nandrup hidrører oprindelig fra en af mig i sin tid for Hans indgået kautionsforpligtelse til en skrædder i Kristiania; andre 30 Spd har jeg udbetalt som min anpart på en for ham endosseret veksel-obligation. Jeg kender jo ikke så nøje til Hans’s økonomiske stilling for øjeblikket; hans funktion som konstitueret sorenskriver er vel ophørt, – men spørgsmålet er dette: tror De han er istand til og villig til at lade overføre på sig de nævnte 60 Spd af mine forpligtelser til Nandrup? Dette er en delikat sag. Jeg vil ikke for nogen pris såre Hans med et forslag, som han muligens måtte se sig nødt til at afvise; jeg henvender mig derfor i fortrolighed til Dem alene. Jeg beder Dem derhos om ikke at udtyde denne henvendelse som noget bevis på smålighed fra min side. De vil være enig med mig i at jeg lige over for mine allernærmeste har visse forpligtelser som jeg ikke kan eller tør bortsé fra. Den lille kapital, som det i disse år har lykkets mig at opspare, må fremdeles forøges, hvis Susanna og Sigurd skal være blot nogenlunde sikrede for alle mulige eventualiteter. Dette hensyn går mig for alt. Jeg kan jo heller ikke vide om ikke min literære produktionsevne med tiden vil aftage; nye oplag af mine bøger kan jeg ikke hvert år med fuld sikkerhed regne på; jeg må altså arbejde hen til, ved hjælp af en årlig rente, at supplere min gage således at jeg har en tilstrækkelig og sikkert påregnelig årsindtægt. Jeg lægger derfor sagen i Deres hænder, fuldkommen tilfreds med hvad De foreslår eller foretager, – og fuldt forvisset om ikke at blive mistydet.

Siden vi er kommet ind på dette slags ting vil jeg, som en absolut hemmelighed, og for Dem alene, gøre Dem en meddelelse, som jeg ofte har tænkt på ikke at burde forholde Dem. Angående de 30 Spd, som Deres moder i sin tid fik lånt af mine penge, har De været genstand for en liden mystifikation. Deres moder har nemlig aldrig erholdt eller kunnet erholde mit samtykke, efterdi hun aldrig med et ord har begæret et sådant. Sagen var mig fuldkommen fremmed, da De underrettede mig derom. Dette er naturligvis betydningsløst for så vidt som Deres moder jo har vidst, at jeg, på opfordring, vilde have indvilget; og det er derfor kun for fremtidige muligheders skyld at jeg har troet at burde indvie Dem i sagens rette sammenhæng. At dette må blive en lukket bog for enhver somhelst tredjemand forstår sig af sig selv! Kom blot den ringeste antydning deraf for Deres moders øre, vilde det umuliggøre enhver fri og ugeneret omgang mellem hende og mig; – altså taushed! –

Mit nye arbejde skrider raskt fremad. Af «Kongs-emnerne» er Tredje oplag under pressen i København. «Brand» er udkommet i tysk oversættelse i Cassel. «De unges forbund» lokaliseres for Wiener-theatret. En oversættelse af «Kongs-emnerne» har jeg i manuskript modtaget til gennemsyn. At jeg har været indviklet i en tysk polemik ved De måske. Forresten alt ved det gamle. Vinter har vi næsten ikke havt iår.

Hjertelige hilsener fra os alle, og gentagende tak for al Deres utrættelige hjælp og bistand!

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSDEPARTEMENTET, DRESDEN 24. februar 1872

Dresden den 24de Februar 1872. –

Til den kongelige norske regerings departement for kirke- og undervisnings-væsnet.

Ved i begyndelsen af året 1869 at indgå til det kgl: departement med en ærbødigst ansøgning om et rejsestipendium i det øjemed, under et ophold i Sverig, at gøre mig bekendt med de kunstneriske, literære og sociale tilstande dersteds, tillod jeg mig at give mit andragende form af en rejseberetning, hvoraf departementet således vil have havt anledning til at kontrollere den måde, hvorpå jeg indtil da havde benyttet de mig af statens midler tilståede gentagne rejsebidrag.

Efter at omhandlede stipendium for en del var blevet mig bevilget, begav jeg mig til Sverig, hvor jeg, navnlig i Stockholm, studerede de offentlige muséer og kunstanstalter, hvorhos jeg ved en overordentlig forekommenhed fra myndighedernes side sattes i stand til grundigt at lære at kende det svenske undervisningsvæsen, dets standpunkt, dets grundsætninger og dets hele indre og ydre sammenhæng med folkets ejendommelige karakter og historie.

I September måned erholdt jeg officiel indbydelse til at overvære Suez-kanalens åbning, og uagtet mit studium af de svenske tilstande og forhold endnu ikke var afsluttet, anså jeg det for uforsvarligt og uforenligt med grundplanen for hele mit lange ophold i udlandet at lade en sådan aldrig tilbagevendende anledning til belærelse gå unyttet forbi. Jeg begav mig derfor straks over Dresden og Paris til Egypten, hvor jeg indtraf henimod midten af Oktober måned og deltog i den af vicekongen for omtrent 60 europæiske herrer foranstaltede expedition opad Nilen indtil et stykke ind i de nubiske distrikter.

Expeditionen, hvis øjemed for vicekongens vedkommende var, gennem os indbudne at henlede de forskellige europæiske nationers opmærksomhed dels på landets mindesmærker fra oldtiden og dels på de af den nuværende regering i storartet målestok foretagne foranstaltninger til egnenes og befolkningens opkomst, lededes af samtidens mest fremragende egyptologer efter en af vicekongens direktør for de nationale kunstskatte, Mariette Bey, forud lagt plan. Her havde jeg således den rigeste og fyldigste anledning til at erhverve et grundlag for de studier af græsk og romersk arkitektur og skulptur, som jeg under mit fireårige ophold i Italien med forkærlighed havde hengivet mig til.

I midten af November vendte expeditionen tilbage til Kairo, hvorfra vi afgik til Port Saïd, deltog i kanalens indvielse, passerede denne indtil det røde hav, vendte atter tilbage til Kairo og afgik endelig derfra over Alexandria til Europa, på hvilken rejse jeg foreløbig standsede i Paris for at gøre mig bekendt med de derværende kunstsamlinger, og indtraf i løbet af vinteren igen her i Dresden.

Denne rejse foretog jeg vistnok, som nævnt, i egenskab af indbuden gæst; men det er en selvfølge at den ikke desto mindre forvoldte mig meget betydelige udgifter. Enhver, der kender de østerlandske forhold, vil vide at pengegaver, foræringer og lignende udtællinger under forskellige former og ved mangfoldige anledninger dersteds kræves i et omfang, hvortil man i Europa ikke har noget tilsvarende. Det selskab, jeg befandt mig i, de kredse, hvormed jeg kom i berørelse, og navnlig den egenskab, man dernede tillagde mig og min medrejsende landsmand, som repræsentanter for vort fædreland, nødte mig desuden til mere at indrette mig efter rigmandens end efter mine egne vilkår. Hertil kommer at jeg naturligvis for egen regning måtte bestride opholdet i Paris; thi indbydelsen og den dermed forbundne fri befordring gjaldt på tilbagerejsen kun dertil.

Denne min ærbødige skrivelse, hvis hensigt er at ansøge om et fornyet stipendium, skulde imidlertid alligevel ikke være fremkommet, såfremt ikke et i afvigte høst i Kristiania foretaget ulovligt indgreb i min literære ejendomsret havde foranlediget en gennemgribende forstyrrelse i de af mig og min danske forlægger trufne dispositioner, sigtende til udgivelse af mine ældre arbejder, og derved påført mig en meget betydelig og meget følelig forringelse af min sikkert påregnede indtægt såvel for indeværende som for næste år.

Endvidere tillader jeg mig at bemærke, at ihvorvel min egyptiske rejse har været af en for min udvikling, og navnlig for mit fri overblik over kulturhistoriens gang, uvurderlig betydning, – så vil dette åndelige rejse-udbytte dog ikke kunne siges at være fuldstændig nyttiggjort forinden jeg er bleven sat i stand til under et gentaget grundigt studium af det berlinske egyptologiske museum at udfylde, hvad der endnu mangler mig til hel og fuldstændig forståelse af den egyptiske arkitektur og skulptur samt af disses sammenhæng med de tilsvarende antike kunstformer i Europa.

Næste år vil familjehensyn nøde mig til at vende tilbage til hjemmet. Allerede iår havde jeg tænkt at kunne tiltræde hjemrejsen; men en ny omfangsrig digtning gør mig dette umuligt. Den sindets uro, som nødvendigvis er forbunden med ombytning af opholdssted og med genindtræden i omgivelser, der, efter et mere end otteårigt fravær, i mange henseender er blevne mig fremmede, vilde ikke kunne undgå at efterlade uheldige spor i et ufuldført arbejde, hvis indre struktur i særlig grad påkræver en hel og ensartet støbning.

I henhold til de i foranstående på forskellige punkter dels anførte dels antydede grunde, og under særlig påpegen af de med en hjemrejse og en bosættelse i hjemmet forbundne betydelige omkostninger, tillader jeg mig derfor herved at ansøge det kgl: departement om: at der af de for indeværende år af toldkasserer Schæffers legat til uddeling bestemte midler må blive mig bevilget et stipendium stort 450 Spd:, for derved at sætte mig i stand til at afslutte mine kunsthistoriske studier og derefter i sommeren 1873 at vende tilbage til hjemmet.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til JOHAN LORANGE, DRESDEN 29. februar 1872

I Anledning af Deres igår modtagne skrivelse, dateret 14de Febr, må jeg beklage at samme i flere fornødne punkter er for lidet oplysende til at jeg skulde kunne se mig istand til at afgive noget bestemt svar paa den fremsatte anmodning.

De henvender Dem til mig som medlem af Haralds-komitéen, men jeg får ikke vide, om henvendelsen er at betragte som udgaaet fra Dem personlig, eller i følge en fattet komité-beslutning. Jeg maa forudsætte det første, thi i modsat fald turde jeg have kunnet forvente en henvendelse fra den samlede komité.

Dernæst savner jeg kundskab om hvorvidt Haralds-komitéens kompetence strækker sig udenfor Anskaffelsen af monumentet samt udenfor den med sammes indvielse forbundne lokale festligheder, – med andre ord, om hvorvidt Haraldskomitéen er at betragte som festkomité for det hele land. – Hvis dette ikke er tilfældet indser jeg ikke at nævnte komité vil have den fornødne myndighed til at foranstalte en af mig muligens digtet kantate afsungen i landets samtlige kirker.

Endelig forstaar jeg ikke ganske hensigten med Deres yttring at De tror Herr Jonas Lie også vil indsende en sang. Hvis hermed skal antydes at man har henvendt sig til flere for gjennem et slags konkurrance at udvælge det formentlig bedste så tjener hermed til Underretning at jeg ønsker at forblive udenfor.

Under alle omstændigheder forekommer mig tiden for festforberedelserne og for programmets endelige vedtagelse nu at være rykket så nær, at jeg må reservere mig imod ethvert ansvar lige over for de ulemper, som en muligen fortsat og tilsidst muligen resultatløs korrespondence med mig om denne sag kunde foranledige.

Dresden den 29de Febr 1872.

Henrik Ibsen

Til Hr Joh Lorange Skudesnæshavn.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 2. mars 1872

Dresden den 2den Marts 1872. –

Kære herr Hegel!

Undskyld at jeg idag ulejliger Dem med et par ord. Jeg vilde være Dem meget forbunden, dersom De en af dagene vilde have den godhed at besørge mig tilsendt 100 Rdlr: enten i preussiske papirpenge eller i postanvisninger, hvis dette sidste nemlig skulde volde mindre ulejlighed.

Processen mod bog- og eftertrykker Jensen er i fuld gang. Den føres fra min side af højesteretsadvokat Stang, søn af statsråden, der ret con amore har grebet denne lejlighed til at komme Jensen tillivs; – Jensen er, som De måske ved, udgiver af «Dagbladet», hvilket blad nu i længere tid har forfulgt det Stangske ministerium med hadske angreb. Oprindelig var også boghandlerne Dybvad og Cammermeyer tiltalte, fordi de havde falholdt eftertrykket; men da det oplystes at de intet havde solgt og da de vedtog en forpligtelse til ikke mere at befatte sig med den Jensenske affære, så frafaldtes klagen for deres vedkommende.

Forresten alt ved det gamle. Jeg arbejder daglig på «Kejser Julian». «Brand» er, efter hvad jeg hører, udkommen på tysk; jeg har endnu ikke læst oversættelsen.

Hjertelige hilsener til Dem og Deres søn fra

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER FRIEDRICH SIEBOLD, DRESDEN 6. mars 1872

Dresden den 6te Marts 1872. –

Kære herr Siebold!

Det var mig en dobbelt glæde efter så lang tids taushed, at modtage Deres venlige brev. Jeg er aldeles viss på at jeg har tilskrevet Dem efter at biografien havde stået i «Illustr: Zeitung»; straks efter brød krigen løs, jeg rejste til København og interessen optoges helt og holdent af de storartede verdensbegivenheder. Jeg kan forsikkre Dem at jeg tænkte ofte på Dem i hine urolige tider; jeg vidste jo ikke om De måske stod som officer i landeværnet, – og jeg forestillede mig alle slags muligheder. Heldigvis var det altsammen kun indbildninger og jeg takker Dem fordi De nu har gjort alvor af Deres forsæt at indføre «Brand» i den tyske læseverden. Bogen har jeg endnu ikke modtaget; jeg længes meget efter den, men tvivler forøvrigt ingenlunde på at oversættelsen vil tilfredsstille mig. Det var forresten på høj tid, at Deres arbejde udkom; thi her i Dresden ligger en anden oversættelse færdig og skulde netop i disse dage være sendt i trykkeriet. Denne oversættelse er af romanforfatterinden

Julie Ruhkopf, der har sendt mig manuskriptet til gennemsyn. At hun under de nuværende omstændigheder ikke udgiver samme, anser jeg for en selvfølge. – I en berlinsk boghandlertidende bebudes en oversættelse af «Kongsemnerne» og «De unges forbund», samtidigt med at sidstnævnte stykke i Wien lokaliseres for theatret. – Jeg ved ikke om De har erfaret at jeg i vinter har været indviklet i en pennekrig med tidsskriftet «Im neuen Reich», der udkommer i Leipzig under ledelse af Dr: A: Dowe og Gustav Freitag. Anledningen hertil var nogle ytringer, som jeg i mine digte har brugt om den preussiske politik. Striden er imidlertid ført på en meget ridderlig måde, den forklaring, jeg har givet af mit standpunkt, har man fundet tilfredsstillende, og sagen, der i begyndelsen var mig meget ubehagelig, vil, som mine herværende literære venner forsikkrer, kun tjene til reklame for oversættelser af mine arbejder. – De tager fejl når De tror at jeg ikke anerkender det store ved en mand som Bismark; men jeg ser i ham en væsentlig hindring for et godt og venskabeligt forhold mellem

Tyskland og Skandinavien. Den nuværende spænding er unaturlig mellem to så nær beslægtede folk; en nærmere sammenslutning må og bør finde sted; begge parters interesse kræver det. Overhovedet har jeg under mit lange ophold i Tyskland i mange henseender forandret mine anskuelser; men dette bliver for vidtløftigt at behandle i et brev, jeg vil vente dermed indtil jeg atter får den fornøjelse personligt at træffe Dem. – Og hermed, for denne gang, et hjerteligt levvel fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til MICHAEL BIRKELAND, DRESDEN 13. mars 1872

Dresden den 13de Marts 1872.

Kære Birkeland, læs indlagte, vis det, om Du så synes, til mine andre venner, og sørg derefter for den nødvendige udskrift på konvolutten; jeg kender ikke herr Bjørnsons opholdssted for øjeblikket.

Venskabeligst din

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, DRESDEN 13. mars 1872

Dresden 13/3 72.

Til digteren herr Bjørnstjerne Bjørnson.

Vedlagte brev, som jeg igår modtog fra Norge, oversendes hermed.

Til FREDRIK GJERTSEN, DRESDEN 21. mars 1872

Dresden, den 21. Marts 1872.

Herr Fr. Gjertsen!

For nogen tid siden blev jeg i dobbelt henseende glædelig overrasket ved fra Deres egen hånd at modtage Deres oversættelse af Horats’s «Ars poetica». Det glæded mig at få et påtageligt vidnesbyrd om, hvor vel skikket vort sprog er, når det benyttes på rette måde, til at gengive de antike tankers indhold og form, – og ikke mindre glædeligt var det mig at erfare, at De i denne lange tid havde bevaret mig i venskabelig erindring.

At oversætte godt er en vanskelig sag. Det gælder jo ikke blot at oversætte meningen, men også til en viss grad at omdigte udtrykket og billederne samt endelig at lempe den ydre form efter det sprogs struktur og behov, hvori man oversætter. Jeg er således, for at tage et eksempel, meget i tvil om, hvorvidt Molbech i sin oversættelse af «Divina commedia» har gjort ret i at benytte lutter kvindelige rim. Havde det italienske sprog ejet mandlige rim, vilde Dante naturligvis have afvekslet dermed, og jeg finder det ikke rigtigt i en oversættelse til dansk at påbyrde oversættelsen en mangel, hvorunder det danske sprog ikke lider. Sandt nok, man kan sige, at de bløde rimendelser giver fordanskningen et slags italiensk anstrøg; men dette gælder kun for de enkeltes vedkommende, der kender originalen eller det italienske sprog overhovedet. Jeg mener, et digt bør oversættes således, som forfatteren selv vilde have digtet det, hvis han havde tilhørt det folk, for hvilket han oversættes.

I denne henseende forekommer det mig, at De har været ganske overordentlig heldig, og hertil bidrager ikke mindst den sikkre takt, hvormed De har truffet valget af det rette versemål. Heksametret er i vore nordiske sprog ubrugeligt. Både Meisling og Wilster har, i deres forøvrigt fortjenstfulde oversættelser, noksom bevist det. I dette fremmede versemål bliver meningen uklar og uoverskuelig; den fremmede klang, som derved meddeles sproget, lægger sig som en forstyrrende melodi imellem læseren og forståelsen af det læste. Det samme synes mig at være tilfældet med de tyske originaldigte, der er skrevne i heksametre. I «Herrmann und Dorothea» er derved både skikkelser og situationer blevne stiliserede i en grad, som man ellers ikke finder hos Goethe, og som er uforenlig med vor tids fordring til det realistiske i gengivelsen –

Det har ofte undret mig, at De ikke har givet Dem ifærd med at oversætte Byron. Efter de prøver, De i sin tid meddelte i «Nyhedsbladet», synes jeg, at netop De måtte være manden. Det engelske sprog er visstnok temmelig vel kendt hos os; men sagen er, at det især kendes i de klasser, hos hvilke man ikke tør forudsætte nogen særlig interesse for poetisk læsning. Jeg kender ikke synderlig til Byron; men jeg har en følelse af, at hans værker, overførte i vort sprog, mægtig vilde bidrage til at feje en hel del moralistiske fordomme ud af vor æstetiske betragtning, og derved var meget vundet. Vort publikums begreber lider under megen ufrihed; man blander de forskellige åndelige sfærer sammen; hvad der ikke kan bestå for vor vedtægtsmæssige nationale morals domstol, det får heller ikke lov til at bestå for den æstetiske. Men en udenlandsk autoritet imponerer; og ligesom det digtende Tyskland, efter hvad her erkendes, har behøvet Byron for at komme op på sit nuværende standpunkt, således mener jeg, at vi kunde behøve ham for at komme ud af vort. –

Først og fremst undrer jeg mig dog over, at De ikke med alt alvor har kastet Dem over den direkte umiddelbare produktion; jeg kan ikke forstå, hvorledes der kan findes begavelse uden en tilsvarende trang, og jeg antager, at en husinkvisition af Deres hemmelige gemmesteder vilde bringe aktstykker for dagen, der til overflod bekræfted min anskuelse. Forhåbentlig vil heller ikke offentliggørelsen længe lade vente på sig. I så fald kan jeg komme Dem til hjælp; jeg har nemlig endnu i mit værge en sonnet, som De i 1851 tilskrev mig ved tilbagesendelsen af en lorgnet, De en aften havde lånt i studentersamfundet. Det var afdøde Georg Krohn, som formidled vor smule bekendtskab i den tid. Jeg véd ikke, om De husker det? Siden kom der under den uklare og famlende kamp for et gennembrudd mangt og meget tilsyne i mit væsen, der ikke kunde andet end rejse en skillemur imellem os. Mange af de bedste har jeg vundet under adskillelsen. Jeg regner Dem iblandt disse, og jeg stoler sikkert på, at jeg ved et personligt sammentræf ikke herefterdags skal forspilde, hvad min udlændighed har erhvervet mig.

Der er en liden kreds hjemme, som jeg altid må tænke på i forbindelse med Dem. Nogle af disse har jeg kendt mere, andre mindre; jeg beder Dem hilse dem alle. Jeg har ikke mange venner; jeg ønsker gerne at forøge deres tal, – og jeg risikerer intet derved; jeg udsætter mig visst ikke så snart for, af hensyn til mig selv og for min egen beroligelses skyld, at måtte opgive min hovedgrundsætning på alle felter og områder, den nemlig, at minoriteten altid har ret.

Lev hjertelig vel, og tak fordi De tænkte på mig!

Venskabeligst Deres

Henrik Ibsen.

Til SOPHIE ADLERSPARRE, ROMA [1871/72]

Friherrinde S. Adlersparre bringes ærbødigst i erindring at i mit album endnu står en tom plads i kredsen af de bedste jeg har mødt i livet.

Til EDMUND GOSSE, DRESDEN 2. april 1872

Konvolutt

S. T.

Edmund W. Gosse Esqre.

Dresden den 2den April 1872. –

Højstærede herre!

For nogle dage siden havde jeg den store glæde at modtage Deres for mig så særdeles smigrende brev, ledsaget af Deres velvillige recension i «The Spectator».

Mit kendskab til det engelske sprog er desværre ikke så grundig at jeg drister mig til skriftlig at benytte samme, og når jeg herved frembærer min hjerteligste og forbindtligste tak for den velvilje, hvormed De omfatter min literære virksomhed, håber jeg De tilgiver at jeg betjener mig af mit modersmål.

På en bedre og mere anbefalende måde, end sket er i Deres fortræffelige anmeldelse, kunde jeg aldrig ønske at blive introduceret for en fremmed nation; og heller ikke gives der noget folk, i hvis læseverden det vilde være mig en større ære at blive indført, end netop det engelske. Kan dette ved Deres gode og kyndige bistand ske, vil jeg føle mig Dem ubegrænset forbunden for alle tider.

Af Deres meget ærede brev er det mig imidlertid ikke ganske klart, hvorvidt det er Deres hensigt selv at oversætte mine skrifter, eller om De vil indskrænke Dem til gennem anmeldelser at henlede Englands opmærksomhed på samme. Hvis det førstnævnte er tilfældet, vil det naturligvis være mig en ære og en glæde at stille mine bøger til Deres rådighed, forvisset om at i bedre og kyndigere hænder kan jeg aldrig nedlægge dem. Om denne sag vilde det være mig særdeles kært at erfare Deres mening.

Jeg beklager højlig at omstændighederne ikke tillader mig at besøge Skandinavien i sommer og at jeg således desværre går glip af den behagelige og for mig så højst ønskede anledning til personlig at fremføre min varme taksigelse for det betydningsfulde skridt, De allerede har foretaget til virkeliggørelse af en af mine kæreste literære drømme. Det engelske folk står os Skandinaver i ånd, tænkemåde og følelsesliv så nær; og just derfor har det været mig smerteligt at tænke på at sproget skulde stille en skranke mellem min digtning og hele denne store beslægtede verden. De vil derfor kunne forestille Dem, hvilken glæde De forvoldte mig, da De stillede mig i udsigt at få denne skranke nedbrudt.

Her i Tyskland forberedes flere udgaver af mine arbejder. Af «Brand» er udkommet en oversættelse i Cassel; men denne tilfredsstiller mig ikke. En anden oversættelse af samme digtning bebudes fra Berlin. I Berlin er ligeledes udkommet på tysk «Kongsemnerne» og «De unges forbund», begge fortræffeligt gengivne af Dr. Adolf Strodtmann, Byrons og Tennysons fortrinlige oversætter. For øjeblikket er Dr: Strodtmann beskæftiget med at oversætte mine mindre digte.

At indføres i den engelske læseverden er imidlertid for mig hovedsagen, og jo hurtigere dette kunde ske, desto kærere vilde det være mig. Skulde De ville hædre og glæde mig med et brev i denne anledning, så er min direkte adresse indtil videre, og i al fald indtil udgangen af Juni måned: Dippoldiswaldaer-Strasse, No 7, Dresden. Skulde De på Deres forestående rejse til sommeren komme til at berøre dette sted, vilde det være mig overordentlig kært mundtligt at kunne udtale mig for Dem.

Under alle omstændigheder beder jeg Dem gentagende at modtage forsikringen om min oprigtige påskønnelse af det varme og velvillige sind, hvormed De omfatter såvel mig som mit lands literatur overhovedet. Og hermed tillader jeg mig for denne gang på det bedste at anbefale mig idet jeg med udmærket højagtelse tegner mig

Deres meget ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 4. april 1872

Dresden den 4de April 1872. –

Kære Brandes!

I dette øjeblik modtog jeg Deres brev og besvarer det uopholdelig.

Hvad er det dog for utrolige ting, De skriver! Og jeg, som troede Dem svælgende i lykke og triumf! Men det er umuligt andet end at De har en hær bagved Dem. Husk på at det er rekruter, De fører i ilden; første gang viger de, anden gang holder de stand, siden følger de Dem til storm og sejr.

Den liberale presse lukker sig for Dem. Ja, naturligvis! Jeg udtalte engang for Dem min foragt for den politiske frihed. Dengang modsagde De. Af Deres eventyr om «Rødhætten» ser jeg at De har gjort visse erfaringer. Kære ven, liberalisterne er frihedens værste fiender. Under absolutismen trives åndsfriheden og tankefriheden bedst; det viste sig i Frankrig, senere i Tyskland og nu i Rusland.

Men jeg vil gå over til det som i denne tid uafladelig har været i mine tanker og forstyrret min nattero. Jeg har læst Deres forelæsninger.

Farligere bog kunde aldrig falde i en frugtsommelig digters hænder. Den er en af de bøger som sætter et svælgende dyb mellem igår og idag. Da jeg havde været i Italien forstod jeg ikke hvorledes jeg havde kunnet føre en tilværelse forinden jeg havde været der. Om tyve år vil man ikke kunne begribe hvorledes det åndelig taget var leveligt hjem før disse forelæsninger. Hvad det var Steffens i sin tid udrettede, har jeg ikke nogen klar forestilling om; men jeg antager at det var den formale æsthetik, som han gav en ny skikkelse. Deres bog er ikke literaturhistorie i den gamle forstand, heller ikke kulturhistorie; hvad den egentlig er, vil jeg ikke bemøje mig med at finde et udtryk for. Den står for mig som Kaliforniens guldfeldter da de først forefandtes; man blev millionær på dem, eller man gik under i elendighed. Er nu vor åndelige konstitution robust nok hjemme? Jeg ved det ikke; men herpå kommer det heller ikke an; hvad der ikke kan bære tidens ideer, det må falde.

De siger at alle stemmer i det filosofiske fakultet er Dem imod. Kære Brandes, vilde De ønske det anderledes? Er det ikke fakultetets filosofi, som De vil tillivs? En krig som Deres, skal ikke føres af en kgl: ansat embedsmand. Hvis man ikke lukked døren af for Dem, så viste det jo at man ikke frygted Dem.

Hvad nu agitationen imod Dem angår, løgnene, bagvaskelserne, o. s. v, da skal jeg give Dem et råd, som jeg af egen erfaring ved er probat. Vær fornem! Fornemhed er det eneste våben imod sligt. Se lige ud; svar aldrig med et ord i aviser; hvis De i Deres skrifter polemiserer, så ret aldrig polemiken mod dette eller hint bestemte angreb; lad Dem aldrig mærke med at et eneste ord af Deres fiender har bidt sig fast i Dem; kort sagt, træd op som om De slet ikke aned at der var nogen modstand. Og hvad livskraft tror De vel Deres modstanderes attentater har? I tidligere tider, når jeg om morgenen læste et anfald på mig, tænkte jeg: nu er jeg da ødelagt; nu kan jeg aldrig rejse mig mere! Jeg rejste mig dog; intet menneske husker mere hvad der blev skrevet, og jeg selv har glemt det for længe siden. Altså, gør Dem blot ikke gemen med alskens slags og sådant noget. Begynd en ny række forelæsninger, uforstyrret, urokket, med irriterende sindsligevægt, med glad affejende ringeagt for alt det som ramler sammen til højre og til venstre. Tror De det ormædte vil kunne stå imod!

Hvad der kommer ud af denne kamp på kniven imellem to epoker, det ved jeg ikke; alt andet heller, end det bestående; det er for mig det bestemmende. Af sejren lover jeg mig ikke egentlig nogen stabil forbedring; al udvikling har hidtil ikke været andet end en slingren fra den ene vildfarelse over i den anden. Men kampen er god, frisk, sund; Deres rejsning står for mig som en eneste stor hel sønderbrydende og frigørende genialitetsytring. Dersom de gamle hyler over gudsbespottelse, så skulde de betænke at de selv ere spotterne; den store vedkommende har nok havt sin hensigt med Dem.

Jeg hører De har stiftet en forening. Stol ikke ubetinget på enhver der slutter sig til Dem; hovedsagen er om tilslutningen finder sted på de afgørende præmisser. Hvorvidt Deres position styrkes derved, ved jeg heller ikke; for mig står det i al fald at den ensomme er den stærkeste. Men jeg sidder jo her nede i ly og De står deroppe midt ude i uvejret; det forandrer meget.

Farvel for denne gang, kære Brandes! Bevar en venlig plads for mig og mit ved siden af det som fra nu af må være Dem det eneste vigtige fordi det i ånd og sandhed er Deres eget.

Undskyld hastværk og mangel på sammenhæng!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til MICHAEL BIRKELAND, DRESDEN 9. april 1872

Dresden den 9de April 1872. –

Kære ven!

Just som jeg i flere dage har gået og tænkt på at tilskrive Dig, modtog jeg i morges dit brev, hvilket har påskyndet min beslutning, så at jeg straks sender Dig disse linjer.

Den omhandlede anonyme papirlap lægger jeg naturligvis ingen videre vægt på; men jeg tror Du fejler, når Du antager at den skyldes en eller anden skolegut. Havde Du undersøgt skrifttegnene nøjere, vilde Du opdaget 3–4 forskellige håndskrifter, hvoriblandt et par øvede. Jeg mener den hidrører fra studenter eller fra en folkehøjskole, som herr Bjørnsons virksomhed har bidraget til at forpøble, og når jeg vilde have ham papiret tilstillet, så var det kun fordi jeg syntes han kunde have gavn af et sligt vidnesbyrd om hvad slags mennesker det er, der udgør hans parti.

Med Haugesunds-sagen hænger det således sammen: Herr Loranges brev var uoplysende og i enhver henseende utilfredsstillende for mig, der lever her i så lang frastand. Men hovedbevæggrunden for mig til at give et afslående eller undvigende svar var den, at jeg allerede i forvejen havde lagt en anden plan for min deltagelse i tusendårsfesten. Jeg vil skrive i anledning af dagen; men hvad jeg ved den lejlighed har at sige, er altfor omfattende til at kunne rummes i en sang. Heller ikke vil indholdet blive af overvejende lyrisk karakter. Jeg vil skrive noget omtrent i form som mit «Ballonbrev», alvorligt, værdigt i tonen, intet, som kan såre den berettigede festglæde; men de sandheder lige over for døgnets fænomener, som ligger mig på hjertet, skal frem deri. Dette ønsker jeg forelæst på et passende punkt af festen og dernæst ønsker jeg digtet, som altså må trykkes i flere tusend exemplarer, uddelt til deltagerne i festen. Dette forekommer mig ligeså godt som en sang; i Sverig er det sædvanligt ved slige lejligheder at «verser» oplæses. Med de hermed forbundne omkostninger vil jeg imidlertid intet have at gøre og heller ikke ønsker jeg at forhandle med nogen anden end Dig. Jeg spørger Dig altså: vil festkomiteen betale trykningen og besørge det fornødne forøvrigt? Hvis ikke, beder jeg Dig spørge Friele om han ønsker digtet til optagelse i «Morgenbladet» på festdagen. Men under alle omstændigheder behøver jeg Harald Hårfagers saga, som jeg beder Dig vise mig det venskab at sende mig enten under korsbånd eller i pakkeposten; de hermed forbundne omkostninger skal på opgivende blive betalte gennem min svoger. Mit forsæt beder jeg Dig holde hemmeligt, så vidt ske kan. Lad mig snart høre din mening derom; har Du nogen ændringer eller læmpelser at foreslå, skal jeg gerne føje mig så vidt muligt; men nogen sang kan jeg ikke skrive.

På brødrene Paetels forlag i Berlin er «Kongs-emnerne» og «De unges forbund» udkomne under titlerne «Die Kronprætendenten» og «Der Bund der Jugend» i smukt utstyr og i mesterlige oversættelser af Adolf Strodtmann, der har et berømt navn som oversætter, navnlig af Byron og Tennyson. En oversættelse af «Brand» er ligeledes udkommen; en anden oversættelse af samme bog bebudes nu fra to forskellige andre kanter. Af mine digte er ligeledes flere oversættelser under arbejde. På engelsk forberedes en større udgave af mine arbejder ved Mr: Edmund Gosse, der har et udbredt kendskab til vor literatur. Dette beder jeg Dig bearbejde til en notits for «Morgenbladet»; ligesom jeg herved gennem Dig anmoder Friele om at optage en artikel der stod i «The spectator» for 16de Marts og som jeg herved vedlægger. Skulde Friele vægre sig, beder jeg mig udklipningen tilbagesendt for at benyttes i et dansk eller svensk blad.

Min korrespondence vokser mig næsten over hovedet, og dette må tjene mig til undskyldning når jeg kun tilskriver Dig om det højst fornødne. Lev hjertelig vel og hils din hustru samt alle venner forresten.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. At få det omskrevne ind i «Mgbld» snarest muligt er mig af vigtighed af den grund at jeg søger et stipendium iår og mener at deslige fakta og udtalelser fra udlandet måske kunde øve en blødgørende virkning på hædersgubben Riddervold – hvis han læser aviser.

H. I.

Til MICHAEL BIRKELAND, DRESDEN 11. april 1872

Dresden den 11te April 1872. –

Kære ven!

Idag kun et par linjer som efterskrift til mit brev fra iforgårs.

Jeg kan tænke mig at Haugesunds-komiteen ikke har mange overflødige midler at rutte med. Hvis I ønsker mit digt, således som af mig antydet, kunde man måske spare sig trykningsomkostningerne, hvis man tilbød «Morgenbladet» på festdagen at optage digtet under den betingelse at bladet istedetfor forfatterhonorar påtog sig at levere det fornødne antal separataftryk. Hvis Du billiger dette, så har Du herved min fuldmagt til at ordne sagen efter bedste skøn. –

Et igår fra London modtaget brev bringer mig til ikke at ønske Mr: Gosses navn nævnt i forbindelse med den udgave af mine arbejder, som for tiden forberedes i England. Oversættelsen kommer nemlig til at fordeles på flere hænder og Mr: Gosse, skønt hovedmanden for foretagendet, vil neppe blive den virksomste ved selve oversætterarbejdet, hvorimod han af al kraft vil fremme sagen gennem orienterende artikler i de engelske blade. Som mand af faget vil Du altså indse at det indtil videre er bedst at han forbliver unævnt.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG LUND, DRESDEN 11. april 1872

Dresden den 11te april 1872.

Til herr cand: L: Lund.

Idet jeg forbindtligst takker Dem for Deres venlige skrivelse beder jeg Dem undskylde at tvingende grunde indtil idag har forhindret mig fra at besvare samme.

At jeg med stor interesse imødeser et foretagende, som det af Dem bebudede, behøver jeg ikke at forsikre Dem om. Men jeg føler mig fuldstændig uskikket til at virke som journalistisk medarbeider; jeg har tidligere tiders erfaring for at jeg ikke duer til at benyttes i denne litteratur-gren, der jo, ligesom enhver anden, kræver en særlig anlagthed, hvilken jeg helt og holden mangler. Hvad jeg tænker og ser i billeder, arter sig på en anden måde; det samler sig altsammen som enkeltheder om et større helt, og jeg behøver derfor en omfangsrigere form eller ramme for at få udtalt mig tilbunds. Jeg vilde derfor gøre både Dem og mig selv en dårlig tjeneste ifald jeg ved denne anledning efterkom Deres anmodning om bidrag til det nye blad.

Af digte eller andet deslige har jeg intet liggende og et nyt vidtløftigt dramatisk arbejde optager al min tid og lægger beslag på alle mine ideer. At De i dette arbeide, når det udkommer, vil finde mig som en trofast bundsforvandt i flere punkter, er ikke umuligt, og kært skulde det være mig, om så var. Men udenfor mit område tør jeg ikke gå; det vilde kun lede til skuffelse på alle kanter.

I håb om at De venligst erkender det begrundede i, hvad jeg her uforbeholdent har udtalt, tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSDEPARTEMENTET, DRESDEN 21. april 1872

Til den kgl: norske regerings departement for kirke- og undervisnings-væsnet.

Som tillæg til mit i afvigte Februar måned til det høje departement indgivne andragende, gående ud på at erholde bevilget et stipendium af det Schæfferske legat, stort 450 spdlr:, tillader jeg mig herved at anholde om at nævnte andragende også må komme i betragtning ved uddelingen af de til videnskabsmænds og kunstneres rejser i udlandet bevilgede midler.

Dresden den 21de April 1872.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 24. april 1872

Dresden den 24de April 1872. –

Kære herr Hegel!

Jeg takker Dem forbindtligst for de i Deres venlige brev af 4de Marts oversendte 75 Thaler. Ligeså havde jeg i søndags den glæde at modtage «Kongsemnerne» i den smukke nye udgave. – Dette stykke, ligesom «De unges forbund», er oversat på tysk af Adolf Strodtmann og skal, efter hvad jeg hører, allerede være antaget til opførelse i Breslau og Prag; begge bøger er ligeledes med megen velvilje, såvidt jeg har bragt i erfaring, modtagne i læseverdenen.

Jeg ved ikke om De har læst en anmeldelse af mine digte i det engelske blad «The spectator», der delvis har været gengiven i «Morgenbladet». Lignende anmeldelser af mine andre arbejder bebudes som en forberedelse til en påtænkt oversættelse af disse for England og Amerika. Hovedmanden for dette foretagende er Mr: Edmund Gosse, embedsmand (bibliothekar eller noget sådant) ved British Museum i London. I dette øjemed har han bedet mig sende ham et expl: (uindbundne) af «Kærlighedens Komedie», «Peer Gynt» og «De unges forbund». Tør jeg bede Dem vise mig den store tjeneste for min regning at besørge dette? Noget brev behøver ikke at medfølge, da jeg har tilskrevet ham det fornødne. Den fuldstændige adresse er: Edmund W. Gosse, Esqr: British Museum. Great Russel Street. Bloomsbury. London.

Ligeså vilde jeg være Dem meget taknemmelig dersom De ved lejlighed gennem en af Deres forretningsvenner eller på anden for Dem bekvem måde vilde lade udbetale for min regning 9 rdlr dansk (18 rdlr svensk) til kunsthandler Chr: Hammer, Fredsgatan, Stockholm.

Af «Julian» er jeg snart færdig med 2den afdeling. Den tredje og sidste vil gå som en leg. Foråret er nu kommet hernede, og den varme tid er min bedste arbejdstid. Af danske rejsende har vi havt den fornøjelse at se flere; for øjeblikket er H. C. Andersen her.

Min påtænkte rejse til København i anledning af udstillingen må jeg opgive; thi så snart «Julian» er færdig tager jeg fat på omarbejdelsen af «Fru Inger til Østeråd», som jeg tænker at indlevere til det kgl: theater.

For de tilsendte bøger af G: Brandes er jeg Dem meget taknemmelig. Hans forelæsninger forekommer mig i og for sig mesterlige; men jeg kan jo nok begribe at de har vakt stort anstød på mange hold. Et er imidlertid visst: han vil få fremtiden på sin side, og mange af hans modstandere vil da have gjort sit eftermæle en dårlig tjeneste ved den måde hvorpå de har mødt ham. Jeg tilskrev ham i forrige uge. –

Med de venligste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK BLICH, DRESDEN 27. april 1872

Herr landphysikus dr: Blich med frøkener døttre hilses forbindtligst.

Henrik Ibsen.

Dresden den 27de April 1872.

Til MICHAEL BIRKELAND, DRESDEN 29. april 1872

Dresden den 29de April 1872.

Kære ven!

Jeg er dig særdeles forbunden for den tilsendte Harald Hårfagers saga. Skulde jeg, hvilket nok kan være muligt, tillige behøve Munchs Historie, så håber jeg at kunne få den fra København. Herr Lorange har atter tilskrevet mig; jeg agter imidlertid ikke at svare og stoler på at Du i sin tid velvilligt ordner det fornødne. Jeg ønsker at digtet må blive foredraget både i Kristiania og Haugesund. Dersom skolebestyrer Gjertsen på det førstnævnte sted vil påtage sig oplæsningen, er jeg vel tilfreds. Alt afhænger imidlertid af at festkomitéerne ønsker og forlanger min medvirkning; thi jeg vil naturligvis være medindbefattet i det officielle program og ikke komme bagefter når «ordet er blevet frit». Hvis Du er med herpå, beder jeg dig indlede de fornødne underhandlinger med vedkommende.

Til 17de Maj kan jeg af diverse grunde intet skrive.

Indlagte brev vilde jeg gerne have besørget snarest muligt; fru Løkke er måske på anmodning så god at fremsende det.

Tænker Du aldrig på at gøre en udflugt til udlandet? Det er jo dog nuomstunder i alle henseender så let at rejse. Jeg for min part kommer neppe til København i sommer, og endnu mindre længer nordpå.

Mere næstegang!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, DRESDEN 30. april 1872

Dresden, den 30de April 1872.

Meget ærede herre!

Jeg beder Dem tilgive at jeg først idag besvarer Deres sidste, venlige brev. Hvis De beslutter Dem til at oversætte én eller flere af mine bøger, vilde jeg skatte mig meget lykkelig; men det er en selvfølge at De forpligter mig til en ligeså stor taknemmelighed, dersom De ved fortsatte artikler i de engelske blade henleder opmærksomheden på mine arbejder. Dette antager jeg også i betydelig grad vil bidrage til at fjerne vanskelighederne ved at finde en forlægger. At påbegynde nogen oversættelse uden at være sikret en rimelig erstatning for tid og møje, kan der naturligvis ikke være tale om. Overhovedet lægger jeg sagen med fuld tryghed i Deres hænder, overbevist om at De vil forstå at vælge den vej, som fører sikrest og fordelagtigst til målet.

I forrige uge tilskrev jeg min forlægger i København og anmodede ham om at sende Dem «Kærlighedens Komedie», skuespil i 3 akter, samt de to andre forlangte bøger . «Kærlighedens Komedie» er egentlig at betragte som en forløber for «Brand», idet jeg nemlig deri har skildret den i vore sociale forholde rådende modsætning imellem virkeligheden og den ideale fordring i allt hvad der angår kærlighed og ægteskab. Bogen vakte, da den udkom, en rasende storm af forbitrelse i Norge; grunden dertil vil De se af min fortale til 2den udgave, som sendes Dem. «Peer Gynt» er «Brand»s modsætning; den ansees af mange for min bedste bog. Hvorvidt De vil finde behag i den, ved jeg ikke. Den er vild og formløs, hensynsløst skrevet, således, som jeg kun turde vove at skrive langt borte fra hjemmet; den er nemlig bleven til under mit ophold i sommeren 1867 på Ischia og i Sorrento.

De ønsker oplysninger om den norske poesi i de senere år. Jeg skulde med glæde meddelt Dem hvad jeg ved om den sag, dersom jeg ikke heldigvis havde fundet en bedre udvej. En af mine venner, overlærer ved kathedralskolen i Kristiania, Jakob Løkke, opholder sig for tiden i London. Ham har jeg tilskrevet en anmodning om at opsøge Dem og give de forlangte oplysninger. Herr Løkke er en i alle henseender udmærket kender af vor literatur, og der gives ingen, til hvem jeg med større tryghed kan anbefale Dem, end netop han.

Deres artikel om mine digte i «The Spectator» har været oversat i de skandinaviske blade, og jeg er overbevist om at mine mange venner hjemme føler sig med mig forpligtede til stor taknemmelighed imod Dem for den venlige og ærefulde måde på hvilken De i Deres fædreland har omtalt mig og min virksomhed.

I håb om at de fra København afsendte bøger ikke ved gennemlæsningen vil forringe Deres velvilje for mig tegner jeg mig

Deres ærbødigst og hjerteligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 1. mai 1872

Dresden den 1ste Maj 1872.

Kære svoger!

I anledning af indlagte brev, som indløb hertil igår, altså efter Maries afrejse, tilskriver jeg Dem i al hast et par ord.

Først erkender jeg med tak modtagelsen af den sidste pengeforsending, og dernæst beder jeg Dem være af den godhed at udbetale herr Nandrup 100 Spd med tilsagn om at restbeløbet, omtrent 30 Sp, i løbet af sommeren skal blive erlagt. Han har tilsendt mig en veksel for at få den accepteret, men jeg ønsker ikke at mit navn skal cirkulere på deslige papirer. –

Marie har altså forladt os. Det var ikke efter mit ønske, men jeg blev holdt i uvidenhed om sagen indtil det hele er afgjort. Hun skal imidlertid ikke blive en dag længere, end hun selv vil, deroppe. Vort hus står hende til enhver tid åbent og det vil være os en glæde igen at se hende her.

Thomas opholder sig for tiden her. Hvor længe han bliver, ved jeg endnu ikke. Blandt andre notable besøg kan jeg nævne H. C. Andersen, der er henrykt over modtagelsen i Norge ifjor sommer. M. Goldschmidt har anmeldt sit komme. For resten intet nyt.

Mit andragende om rejsestipendium har jeg, ifølge Deres venskabelige råd, begæret taget i betragtning også ved uddelingen af de til kunstneres og videnskabsmænds rejser i udlandet bevilgede midler.

Vi har nu snart i en måned havt fuld sommer. Alt nærmere vil Thomas forhåbentlig fortælle ved hjemkomsten. Han, Susanna og Sigurd fremsender sine bedste hilsener ved

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 2. mai 1872

Dresden den 2den Maj 1872. –

Kære herr Hegel!

Det var mig overmåde kært af Deres venlige brev at erfare at bogpakken til London allerede var afsendt. Jeg har nemlig i denne sag været noget forsømmelig og begyndte nu at frygte for at denne forsømmelighed kunde have sine følger.

En lignende forsømmelighed har bragt mig til alt for længe at opsætte med at rekvirere penge fra Kristiania, og jeg nødes derfor til igen at ulejlige Dem. Tør jeg altså anmode Dem om at vise mig den godhed at sende mig 150 Thaler preussisk?

I al hast en hjertelig hilsen til Dem og Deres søn fra

Deres inderlig hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 31. mai 1872

Dresden den 31te Maj 1872. –

Kære Brandes!

Tak for Deres sidste linjer. Deres bog til forsvar har jeg læst med stor interesse; men jeg kan ikke komme bort fra den tanke, som jeg udtalte forinden jeg vidste at en sådan bog skulde udkomme, – nemlig at De beviser størsteparten af Deres modstandere altfor megen ære når De nedlader Dem til at føre et forsvar. Deres sag er det vordendes sag, og den forsvarer sig selv når man blot giver tid.

Forrige gang skrev jeg i al hast og var således optagen af det ene store thema at jeg ganske glemte at takke Dem for anmeldelsen af mine digte. Den kom til mig som et brev fra en ven, og som et sådant skulde jeg have besvaret den. Nu er det for sent og jeg vil opsætte det til et personligt sammentræf.

Ja, hvor og hvorledes skal vi kunne mødes i sommer? Til København kan jeg ikke komme, kan overhovedet knapt forlade Dresden. Men tænker ikke De på at gøre en udflugt og indlede forbindelser her i Tyskland? Tænker De ikke på at oversætte Deres forelæsninger? I et brev, jeg for nogle dage siden modtog, betegner Adolf Strodtmann Dem som «den geistvollsten aller moderner Kritiker». At De er både dette og noget meget mere tillige, det tror og ved jeg, og derfor ved jeg også at De ikke er sat her i verden for at virke for vort skandinaviske norden alene. Kom herned, hvis De kan!

Det har undret mig at De ikke har tænkt på at holde forelæsninger i Sverig. Svenskerne står i visse henseender i udvikling tilbage for os andre skandinaver; men netop derved står de nærmere ved det kommende; thi vort forspring for dem er et forspring ind på en afvej. –

Julian tumler jeg stadigt med. Jeg har den største lyst til at meddele mig til Dem angående dette stykke; men jeg føler at jeg ikke kan det uden at udsætte mig for at blive misforstået. –

Jeg vil håbe at mit forrige brev er kommet Dem ihænde? Er det meningen at lade Deres nye forelæsninger trykke strax?

Der er en hel del ting, jeg havde at skrive om; men så længe jeg endnu håber på muligheden af at vi om nogen tid kunde mødes, vil jeg udsætte dermed. Skriv snart!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, DRESDEN [mars–mai 1872]

Daß meine Auffassung der deutschen oder vielmehr der preußischen Politik jetzt eine ganz andere ist, als da ich in Rom vor sieben Jahren das Gedicht über Abraham Lincoln schrieb, versteht sich von selbst. Es ist nicht die glückliche Kriegführung gegen Frankreich, welche diese Wandlung bewirkt hat; ich stand lange auf Seiten der Franzosen, ehe mir die Augen aufgingen. Aber da kam der große Zusammenschluß Deutschlands zu einem ganzen und lebendigen Organismus. Das ist die gewaltigste und bedeutungsvollste That unseres Jahrhunderts; Das war es, was mich umstimmte.

Til SIMON HOFGAARD, DRESDEN 5. juni 1872

Dresden den 5te Juni 1872. –

Herr cand: Hofgaard!

Igår eftermiddag havde jeg anledning til at tale med dr: Hohlfeld, som vil gøre sig en fornøjelse af at kunne være Dem til tjeneste.

Hans bolig er: Grosse Klostergasse, Hinterhaus, 3 Treppen. Tiden bekvemmest imellem ¼ 1–2.

Jeg har sagt ham at De nærmest ønskede at gøre Dem bekendt med den her brugelige methode ved undervisningen i de moderne sprog. Hvad De for øvrigt ønsker oplysning om, må De bestemt udtale for ham. Især bør De direkte anmode ham om at skaffe Dem adgang til en eller flere skoler, hvor De kunde erholde tilladelse til at overvære undervisningen.

Er der ellers noget, hvori jeg kan bistå Dem, så vær så god at sige til.

Deres

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 22. juni 1872

Dresden den 22de Juni 1872. –

Kære herr Hegel!

Idet jeg erkender modtagelsen af de i brev af 5te Maj fremsendte 150 Thaler, tillader jeg mig herved at anmode Dem om igen godhedsfuldt at ville sende mig 75 Thaler.

Alt vel. Mit arbejde går stadigt fremad. Fra midten af næste måned tænker jeg at rejse på landet i en fem ugers tid; men hvorhen er endnu ubestemt.

Jeg ønsker ofte at jeg kunde være i København i denne interessante tid; men desværre, det er ugørligt.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 26. juni 1872

Dresden den 26de Juni 1872. –

Kære svoger!

Da jeg i mit brev af 1ste Maj dette år anmodede Dem om af mine i kreditkassen indestående penge at betale sagfører Nandrup 100 Spd, var jeg fuldstændig uvidende om at en lignende sum allerede under 24. desember 71 var bleven ham udbetalt. Det detaljerede opgør, som De i begyndelsen af dette år var så god at sende mig, og hvis sidste udgiftspost (4 postanvisninger) er dateret 3/1. 72, indeholder intet om de under 24/12 til hr: Nandrup udbetalte 100 Sp. Opgøret udviser på indtægtssiden: «ialt 3151 Sp 108 ʄ + Renter ca 30 ʄ» Den samlede udgift er: «ialt 3040 Spd 40 ʄ.» Jeg måtte altså stå i den formening at jeg endnu havde indestående i kreditkassen omkring 130 Spd og bestyrkedes så meget mere heri, da De i Deres brev af 6te Januar d: år foreslår at udbetale N: 100 Sp og udtrykkelig tilføjer: «Som De maaske vil erindre blev der sidste Gang betalt ham Afdrag for et Aar siden med 50 Sp.»

Heri ligger misforståelsen. Havde jeg vidst at han afvigte julaften havde erholdt et så stort afdrag, vilde jeg ikke straks over nytår have indgået på at betale ham et lignende. Hr: Nandrup har visselig intet tab havt af mine affærer; hans renteberegning og navnlig hans honorar, hvilket han fastsætter til 50 Sp, kunde der være adskilligt at indvende imod; men hermed kan det bero indtil videre. Nogen yderligere afbetaling kan jeg imidlertid ikke nu indgå på, og det er mig meget ubehageligt at jeg ved den opståede misforståelse skal have blottet Dem for disponible penge til mine løbende udgifter i Kristiania. Herpå skal imidlertid snarest muligt blive rådet bod; såsnart jeg har erfaret udfaldet af min ansøgning om rejsestipendium, skal jeg træffe de fornødne foranstaltninger. – Bliv blot ikke vred over det meget bryderi jeg volder Dem!

I midten af næste måned agter vi at rejse til Tyrol på en 5 ugers tid. Hvad bliver det til med Deres rejseplaner? Skulde De ikke ville slå følge med os? Tænk over dette. – Min gage håber jeg De er så god at sende mig, som vanligt.

Thomas har forhåbentlig bragt en hilsen fra os. Adskillige andre skandinaver har også været her i denne

Til MICHAEL BIRKELAND, DRESDEN 30. juni 1872

Dresden den 30te Juni 1872. –

Kære ven!

Tak for dine sidste breve, og undskyld at jeg til dato ikke har besvaret dem. Idag et par ord.

Den 27de sendte jeg mit digt til festkomiteen; jeg håber at Du ikke vil finde noget betænkeligt deri. Skulde Du ville drage omsorg for en absolut fejlfri korrektur, vilde jeg takke Dig meget. Hvis tiden tillod det ønskede jeg gerne et revisionsaftryk; men det er sagtens ikke muligt. Jeg stoler på dig!

Med valget af hr: M: Beyer til oplæser i Haugesund er jeg vel fornøjet; jeg kender ham personligt og ved at han har alle fornødne betingelser til dette hverv. I Kristiania må man vel også kunne opdrive en habil mand; – blot ingen skuespiller!

Digtets plads i rækken af talerne må I selv bestemme; jeg tror ikke at indholdet vil give anledning til megen tvivlrådighed i så henseende. Jeg er enig med Dig i at det bør forelægges prins Oskar.

Udfaldet af stipendieuddelingen har ikke overrasket mig. Jeg søgte oprindelig det Schæfferske legat men anholdt senere om at ansøgningen også måtte komme i betragtning ved uddelingen af de til kunstneres og videnskabsmænds rejser i udlandet bevilgede midler. – Du kan være rolig; jeg føler ikke min honnør i mindste måde afficeret; det norske kirkedepartement formår overhovedet ikke at afficere min honnør. Men jeg kan ikke være enig med Dig i at man må søge grunden til forbigåelsen i at jeg længe har opholdt mig i udlandet. En af mine heldigere medansøgere, kandidat Stenersen, (en nær slægtning af statsråd Riddervold) har også længe opholdt sig i udlandet, og har tidligere mindst en gang havt stipendium. Til herr Jonas Lie har man i løbet af noget over et år bevilget 4 forskellige stipendier til et samlet beløb af 1050 Sp. Alt dette er ganske naturligt; hr: Lie hører til det parti, som ikke må stødes for hovedet, og jeg til det parti, som man ikke må gøre noget for «for ikke at irritere stemningen». Jeg kunde have den største lyst til at skrive offentligt om denne vor regerings erbarmelighed; men da jeg betragter statsråd Riddervold som min personlige fiende, må jeg naturligvis af æreshensyn lade det være. –

Du vilde bevise mig en overordentlig stor tjeneste, hvis Du kunde skaffe mig et exemplar af «Fru Inger til Østeråd» og vilde sende mig samme under korsbånd i posten. Men lad dette af visse grunde holdes hemmeligt!

Den 20de Juli begynder skoleferierne og da afrejser vi herfra for at tilbringe en 6 ugers tid i Gastein eller ved et andet badested i Tyrol; mine literære arbejder vil ikke lide noget derved; jeg tager alle mine apparater med, og touren er jo kun en fornøjelsestur. Til næste år tænker jeg ganske visst at komme hjem. – En hjertelig hilsen til Dig og dine!

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til HERMANN VON LÖHNER, DRESDEN 7. juli 1872

Dresden den 7de Juli 1872. –

Højstærede herr H. v. Löhner!

De vil godhedsfuldt tilgive at jeg indtil nu har ladet Deres to venlige breve henligge ubesvarede. Jeg havde nemlig besluttet at besøge Berlin i sommer og håbede da at have den fornøjelse personlig at træffe Dem. Omstændighederne tvinger mig imidlertid til at opsætte denne rejse indtil høsten, og jeg tillader mig derfor herved at tilskrive Dem nogle ord.

Det gjorde mig meget ondt at erfare at De har været syg; jeg vil dog håbe at det kun har været en forbigående upasselighed. Hvad mit nye arbejde angår, hvilket forøvrigt endnu ikke er færdigt, så har jeg allerede overdraget oversættelsesretten til en anden og har således ikke mere nogen magt over samme. I modsat fald skulde det have været mig en glæde at tilstille Dem korrekturarkene på den af Dem foreslåede måde.

Ikke mindre kært skulde det været mig om jeg gennem Dem kunde blive optagen i det af Dem omskrevne samlerværk for udenlandske noveller; men jeg har aldrig skrevet noget i novellistisk retning. Hvis De imidlertid skulde ønske at arbejde for dette værk ved oversættelser fra norsk, så tillader jeg mig at henlede Deres opmærksomhed på en fortræffelig liden novelle af en anden norsk forfatter, nemlig «Den Fremsynte» af Jonas Lie, udkommen hos Hegel ( Gyldendalske boghandel) i København. Den er i de skandinaviske lande bleven modtaget med overordentligt bifald og har allerede i kort tid oplevet 3 oplag.

Om kort tid afrejser jeg til et badested i Tyrol; senere hen håber jeg at træffe Dem i Berlin, og vil da tillade mig personlig at takke Dem for Deres venlige interesse for mine literære arbejder.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER FRIEDRICH SIEBOLD, DRESDEN 10. juli 1872

Dresden den 10de Juli 1872. –

Kære herr Siebold!

Jeg vil ikke forsøge på at undskylde min lange taushed, men appellerer til Deres venskabelige overbærenhed og håber i henhold til denne at De tilgiver min uefterrettelighed. Det exemplar af «Brand» i tysk oversættelse, som De var så god at sende mig, har jeg rigtig modtaget og takker Dem derfor.

Jeg har bragt i erfaring at en anden tysk oversættelse af «Brand» (ikke den af mig tidligere omskrevne) skal være under pressen; jeg kender for resten ikke nærmere til den sag, men vil dog nævne den.

At De har kaldt Deres oversættelse en bearbejdelse finder jeg ganske rigtigt; det har jo netop ligget i Deres plan ikke at holde Dem strængt til originalen. Tror De imidlertid ikke, hvis en ny udgave kommer i stand, at det skulde være muligt at foretage en del rettelser ved versemålet, samt at benytte rim overalt, ligesom i originalen? At dette vil koste meget arbejde indser jeg tilfulde men hele første akt af Deres oversættelse viser dog at det ikke er nogen umulighed. En orienterende indledning tror jeg vilde være meget hensigtsmæssig.

Nordover kommer jeg ikke i denne sommer, derimod reiser jeg om nogle dage til Berchtesgaden i Tyrol, hvor jeg agter at tilbringe 5–6 uger og vender derpå tilbage til Dresden. Forhåbentlig træffer dette brev Dem, selv om De skulde være afrejst fra Cassel. Jeg beder Dem hilse vore fælles skandinaviske venner og bekendte og håber at De fremdeles bevarer mig i venskabelig erindring indtil jeg atter får den fornøjelse personlig at træffe Dem.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til KOMITEEN FOR TUSENÅRSFESTEN I BERLIN, DRESDEN 11. juli 1872

Dresden den 11te Juli 1872. –

Til komiteen for tusenårs-festen i Berlin.

Som svar på komiteens ærede skrivelse må jeg meddele at jeg netop i disse dage står i begreb med at begive mig til badestedet Berchtesgaden i Tyrol og at rejseforberedelserne desværre gør mig det umuligt at skrive nogen sang eller noget digt specielt for de i Berlin påtænkte festligheder.

Jeg vedlægger imidlertid en afskrift af et digt, som jeg efter anmodning af festkomiteen i Kristiania har skrevet, og som er bestemt til at oplæses dersteds samt i Haugesund.

Vil komiteen i Berlin benytte dette, så skal det være mig kært. Men da begyndelsen ikke passer dersteds, så må den, der skal oplæse digtet i forvejen gøre opmærksom på i hvilket øjemed det oprindelig er skrevet.

Med de bedste ønsker for mine i Berlin forsamlede landsmænd tegner jeg mig

med højagtelse

Henrik Ibsen.

Til MICHAEL BIRKELAND, DRESDEN 14. juli 1872

Konvolutt

Hr: rigsarkivar Birkeland.

Christiania

(Norwegen.)

Dresden 14de Juli 1872 –

Kære ven!

Allerede imorgen afrejser jeg herfra, og beder Dig, for det tilfælde det skulde lykkes Dig at opdrive det omskrevne expl: af «Fru Inger», at sende mig samme til Berchtesgaden in Bayern, da det således sikkrest og hurtigst kommer mig ihænde. Tør jeg bede Dig gøre Morgenbladets exped: opmærksom på min nye adresse?

Til GEORG BRANDES, BERCHTESGADEN, BAYERN 23. juli 1872

Berchtesgaden i Bayern, den 23de Juli 1872. –

Kære Brandes!

Når De erfarer grunden vil De ikke tage mig min lange taushed ilde op; thi dennegang er jeg virkelig, imod sædvane, ganske uskyldig.

Jeg har nemlig flakket om i Bøhmen og andre østerrigske landsdele og er nu endelig havnet her i bayersk Tyrol, hvor jeg har taget fast bolig for en 4–5 uger. Her forefandt jeg Deres brev.

At De tænkte på at komme til Dresden i sommer kunde jeg aldeles ikke udlede af Deres tidligere yttringer ellers havde jeg ganske visst arrangeret mig på en anden måde. Men sommeren er lang hernede og kommer De i September, vil De ganske sikkert træffe mig og skal blive modtagen med åbne arme.

Det er så langt fra at jeg har følt nogen forskrækkelse ved tanken om at skulle yde bidrag til Deres tidsskrift, at jeg tvertimod har opgjort en plan over adskilligt, som jeg kunde ønske at udtale og som De måske kunde bruge, – alt i form af rimbreve over forskellige af vore og overhovedet af nutidens forholde i politik, literatur og andet lignende. Det skulde på en måde blive min troesbekendelse. Nogen direkte hjælp for Dem og Deres sag vilde det ikke blive; men, kære Brandes, anderledes kan jeg ikke være med. Jeg må begrænse mig indenfor det, som er mit eget; rundt om dette kredser alle mine tanker. Området er ikke meget vidtstrakt, men jeg bearbejder det af bedste evne. Se nu blot ikke noget egoistisk heri!

Hvad tid jeg kan begynde hermed, ved jeg imidlertid endnu ikke; uhyret Julian har endnu et så fast tag i mig at jeg ikke kan slippe ham. Dog, herom kan vi nærmere tales ved, helst mundtlig. Nogen frygt for at betragtes som partigænger nærer jeg aldeles ikke; og jeg kan igrunden ikke godt forstå at man nu betragter mig som stående udenfor partierne.

At De vilde behøve et eget organ for Deres gerning har jeg længe tænkt mig. Men jeg havde rigtignok ikke troet at De skulde behøve det for, som De skriver, «at leve af». Har Danmark da virkelig ikke en ledig plads for Dem? Er professorposten besat? Og i så fald med hvem? At de gamle herrer gerne vil holde Dem borte, kan man ikke fortænke dem i. Men hvem er det, der skulde vove at tage posten når De er bleven forbigået? Hvem skulde vove at vise sig som den foretrukne uden at føle sig skammet sønder og sammen under sammenligningen? Jeg begriber ikke dette.

Det glæder mig at Deres forelæsninger udkommer på tysk. Nogle uddrag, som allerede skal have været oversatte i «Ueber Land und Meer» har vakt megen opmærksomhed og interesse; jeg hørte dem omtale i den literære forening i Dresden. Kom her ned! Det er i udlandet vi nordboer skal vinde vore feltslag; en sejr i Tyskland, og De vil være ovenpå hjemme.

Hjertelig hilsen, og på snarligt gensyn!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, BERCHTESGADEN, BAYERN 8. august 1872

Berchtesgaden i Bayern, den 8de August 1872. –

Kære herr Hegel!

Jeg erindrer ikke om jeg i mit sidste brev fortalte Dem at jeg agtede at afrejse til Tyrol? Under alle omstændigheder befinder vi os nu her, i denne dejlige egn, hvor vi tilbragte sommeren 1868 på tilbagerejsen fra Italien, og hvor vi denne gang agter at forblive indtil slutningen af denne måned.

Idag tilskriver jeg Dem fordi jeg begynder at befinde mig i pengeforlegenhed, og beder Dem derfor bevise mig den store godhed at sende mig 150 Thaler preussisk.(For vekslingens skyld vilde jeg være Dem meget taknemmelig, hvis jeg kunde erholde sedler ikke større end på 10–20 Thaler pr: stykke.) Min regnskabsbog har jeg ladet blive tilbage i Dresden, og jeg ved således ikke for øjeblikket om jeg har nogen slags adkomst til at trække et så stort beløb hos Dem; men jeg stoler på Deres venlighed, og i ethvert fald skal vort mellemværende snart igen blive bragt i ballance.

Jeg kan nemlig melde Dem at jeg nu har tilendebragt 2den del af trilogien. Første del: «Julian og visdoms-vennerne», skuespil i 3 akter udgør omtrent 100 sider trykt; den anden del, som jeg nu renskriver, «Julians frafald», skuespil i 3 akter, er af et lignende omfang. Det tredje stykke, «Julian på kejserstolen», blir i 5 akter, og er så betydelig forberedt at det vil gå ulige hurtigere fra hånden end det foregående. Hvad der er færdigt danner et afsluttet helt for sig, og kunde godt udgives særskilt; men for det samlede indtryks skyld holder jeg det dog for hensigtsmæssigt at alle tre stykker kommer på engang. Skulde De være af en anden mening, håber jeg De lader mig det vide.

Jeg ved ikke om De har læst en række feuilletoner over den nyere dansk-norske literatur i «Hamb: Corresp:» af Adolf Strodtmann? Er det sandt, hvad literære folk i Tyskland har sagt mig, nemlig at danske blade (man har specielt nævnt «Fædrelandet») har taget til genmæle imod disse så velvillige og rosende skildringer? Hvis dette ikke beroer på en misforståelse og De ved lejlighed skulde se Dem istand til at kunne skaffe mig de pågældende nummere, vilde jeg være Dem særdeles taknemmelig.

Fra min gamle ven Jonas Lie har jeg havt et langt brev; men om der er noget nyt arbejde i vente fra hans hånd, derom taler han ikke. Til vor tusendårs-fest havde jeg skrevet et længere digt, der, efter anmodning fra festkomiteen, var stillet til dens disposition; men da det kom til stykket vovede de fejge karle ikke at lade det oplæse! Værdige efterkommere af den gamle heltekonge!

Nu er vel udstillingen i sin fulde gang, og København overfyldt af fremmede? Har De anledning dertil beder jeg Dem hilse Brandes. Ligeså P. Hansen og alle andre gode venner. Direkte frembærer jeg de hjerteligste hilsener til Dem selv og til Deres søn.

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

P. S.

Min adresse er som foranstående, blot og bart: Berchtesgaden in Bayern.

Til GEORG BRANDES, BERCHTESGADEN, BAYERN 29. august 1872

Berchtesgaden den 29de August 1872.

Kære Brandes!

Mit ophold hersteds er bleven forlænget udover den oprindelig bestemte tid, og således modtog jeg først igår aftes Deres venlige brev, der tilsendtes mig fra Dresden.

Imorgen afrejser jeg herfra og håber at være i Dresden den 1ste September. Hjertelig velkommen did! Min bolig er: «Grosse Plauensche Strasse, No 9, parterre rechts». Tag ind i hotellet «Kurländer Haus». Det sted tror jeg i alle henseender at turde anbefale Dem, og der har vi Dem lige i nærheden.

Jeg står midt i forberedelserne til afrejsen. Idag altså kun disse få linjer. På snarligt møde i Dresden! Jeg har tænkt meget på Dem og Deres planer i denne tid og har stor lyst til at være med hvor jeg kan.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 15. september 1872

Dresden den 15de September 1872. –

Kære herr Hegel!

Idet jeg herved takker Dem for og erkender modtagelsen af de to sidste pengeforsendelser i Juni og August, nødes jeg herigennem til at anmode Dem om en ny remisse på 150 Thlr: preussisk. Så meget har jeg jo ikke stående hos Dem og beder Dem derfor at ville supplere det manglende ved hjælp af det i Sparekassen indsatte beløb.

Dernæst tillader jeg mig at frembære til alle vedkommende min hjerteligste lykønskning i anledning af den i Deres familje indtrufne glædelige begivenhed! Deres søn beder jeg Dem specielt hilse på det venligste fra mig. –

Dr: Brandes er kommen hid. Når De vil overtage udgivelsen af det påtænkte tidsskrift, så tror jeg, ja, jeg er næsten viss på at det vil bryde sig vej og kunne med fordel bestå i længere tid. Efter min erfaring beror et sådant foretagende næsten helt og holdent på hvem der er udgiver. At jeg med denne sikkre tiltro til sagen med glæde vil knytte mig til samme, så løst eller så fast, som De måtte finde hensigtsmæssigt, er en selvfølge. Jeg længes efter en stadig bibeskæftigelse og havde netop tænkt på at sætte mig i forbindelse med et eller andet af vore offentlige organer da Dr: Brandes og senere De berørte denne plan, som jeg foretrækker for enhver anden.

Jeg beklager meget at jeg ikke havde anledning til at træffe herr Larsen under hans ophold i Dresden og beder Dem bringe ham min forbindtligste tak for hans opmærksomhed.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 27. september 1872

Dresden den 27de September 1872.

Kære svoger!

Idet jeg herved, som sædvanligt, noget sent, takker for og erkender modtagelsen af den sidste pengeremisse, beder jeg Dem om i min gage for 3die kvartal at tage Dem betalt for hvad De til dato godhedsfuldt måtte have udlagt for mig og derpå sende mig postanvisninger for det øvrige.

Vor udflugt til Tyrol i sommer var i alle henseender særdeles behagelig. Efter tilbagekomsten hertil har vi levet et mere end almindelig selskabeligt liv da stedet i denne tid har været besøgt af en masse skandinaver. Goldschmidt og G: Brandes er kommet hid specielt for at besøge os; hvad flertallet af de visit-aflæggende norske angår, så formoder jeg at det er nysgærrigheden, som driver dem. Nogen dybere sympati deroppefra tror jeg ikke at turde påregne når jeg ser hen til den typisk-norske hensynsløshed, hvormed jeg i sommer blev behandlet fra den såkaldte Haralds-komites side. Man anmoder mig om at skrive et digt, bestemt til oplæsning i Haugesund. Jeg skriver digtet; man forbigår det ved festen og sælger det som andre kurvekone-viser, uden at man til dato har fundet sig beføjet til med et eneste ord at give mig en forklaring over denne mysteriøse sag. Er grunden til forkastelsen den, at der i digtet er hentydet til vore dages adsplittelsesmænd, så må jeg sige at ordenens, dannelsens og fremskridtets sag hos os for øjeblikket er i hænderne på folk, der aldrig vil formå at føre den frem til sejr, og da vil jeg i min egenskab af statssatyrikus anse det for min nærmest liggende pligt at fremstille dette parti i al dets jammerlige holdningsløshed, i al dets mangel på mod og vilje og i dets naragtige naive tro på at en grætten passiv modstand skulde kunne bringe et resultat ligeover for en masse, der både er hensynsløs og vel organiseret. Kort sagt, jeg vilde ansé det for gavnligt, om det kunde lykkes mig at bringe alle angældende til at skamme sig over sig selv. Jeg antager at De ikke vil være ganske uenig med mig heri; jeg antager at De vil indrømme, at den øjeblikkelige situation hjemme ikke så meget er en frugt af nogen særdeles fremragende begavelse hos oppositionens førere, som meget mere af en aldeles uforsvarlig fejghed, eftergivenhed og gåen på akkord hos næsten alle dem, der skulde og burde være kaldede til at værne om grundlaget for vort samfund. Denne mangel på villighed til personlig at stille sig i breschen er vort lands ulykke; man viger fod for fod, man opgiver terrænet stykkevis; derfor er det at vi nu står således, som vi står, og jeg synes der skulde en overmenneskelig forsagelse til, for at lade et så righoldigt stof til epigrammer og komedier slippe sig af hænderne. –

Først og fremst arbejder jeg imidlertid på « Kejser Julian» , der antagelig vil være færdig ved juletider. Med de ovenfor nævnte planer har det visst ingen hast; jeg antager ikke at forholdene så snart vil forbedre sig, og gjorde de det, så var det jo det ønskeligste. Jeg tænker ofte på hvad man kan vente af vor nye konge. En fast og frygtløs mand i hans stilling kunde udrette meget; men om han har disse egenskaber tør måske være tvivlsomt nok; så meget er imidlertid visst, at skal han kunne udrette noget godt, så blir det ikke ved hjælp af de nuværende kongelige rådgivere. Folk, der lader Jaabæk og Bjørnson gå på fri fod, kvalificerer sig til selv at puttes i hullet. –

Marie tænker vi ofte på. Jeg ansér det fremdeles for ikke vel overvejet at hun forlod Dresden. Gid det nu måtte lykkes hende at finde en nogenlunde tilfredsstillende plads! – Falsens lever vel. Jeg hører af dem at planerne til Axels militære løbebane er gået i lyset. Det var ikke andet end hvad man kunde vente. Han står altså nu på samme standpunkt, som da han gik ud af Heyerdahls fabrik, kun at diverse hundreder er bortkastede til unytte.

Hermed får jeg for dennegang slutte. Susanna og Sigurd sender Dem de hjerteligste hilsener; ligeså

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN TØNSBERG, DRESDEN 30. september 1872

Dresden den 30te September 1872.

Højstærede herr generalkonsul Tønsberg!

Som svar på Deres meget ærede skrivelse af 26de dennes må jeg desværre meddele Dem at jeg ikke ser mig i stand til at efterkomme Deres anmodning om at yde bidrag til det påtænkte «Kunstner-Album». Et større literært arbejde lægger nemlig beslag på al min tid og alle mine tanker; og jeg vil tilføje at selv om dette ikke var tilfældet, så har jeg engang for alle gjort mig til regel aldrig at lade trykke noget i samlag med andre; hvad jeg skriver, vil jeg have udgivet for sig selv alene, og af denne grund har jeg allerede måttet afslå utallige lignende anmodninger. Nærmere at udvikle mine motiver i dette punkt vil lige overfor en i alle literære sager så erfaren mand, som De, formentlig være ganske overflødigt og det sker kun til overflod når jeg udtaler det håb at De i min nødtvungne vægring ikke vil se noget andet eller mere, end jeg foran har antydet.

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, DRESDEN 14. oktober 1872

Dresden den 14de Oktober 1872. –

Herr Edmund W. Gosse!

Endelig er jeg, efter min udflugt til Tyrol i sommer, kommen nogenlunde til ro i min nye bolig her i Dresden, og tør således ikke længere opsætte, hvad der altid er mig en kær pligt, nemlig at tilskrive Dem og på det varmeste og oprigtigste takke Dem for de fornyede beviser på Deres velvilje, som jeg i de sidste måneder til forskellige tider har modtaget.

Allerede i Berchtesgaden havde jeg den glæde at erholde Deres venlige brev af 1ste August tilligemed den vedlagte recension over «Peer Gynt» i «The Spectator». En bedre, klarere, og velvilligere fortolkning af mit digt kunde jeg aldrig ønske mig. Jeg vilde kun ønske at den ros, De tildeler mit arbejde, var tilfulde fortjent; de indvendinger, som De fremfører, er vistnok begrundede; jeg kan selv tildels se manglerne nu, da jeg ved den lange mellemliggende tid er kommen således bort fra bogen, at jeg formår at se tilbage på den, som på en fremmed mands arbejde.

Ikke mindre taknemmelig er jeg Dem for det senere modtagne nummer af «The Academy» med den deri indeholdte anmeldelse af «Kongs-emnerne». Hvad jeg ovenfor tillod mig at udtale om recensionen over «Peer Gynt», gælder også i fuldeste mål om denne sidste. En liden literaturhistorisk berigtigelse vil jeg dog ikke tilbageholde: A: Munchs drama «Hertug Skule» udkom ikke samtidigt med «Kongs-emnerne»; det udkom lidt senere. «Kongs-emnerne» blev ligeledes fra først af, såvel på scenen, som i den offentlige og almindelige kritik, ubetinget foretrukket for «Hertug Skule». Dette er imidlertid noget ganske uvæsentligt.

Endelig havde jeg for nogle dage siden den glæde at modtage Deres fortræffelige afhandling over den norske poesi i «Fraser’s Magazine». Ligesom jeg personlig har den største grund til at være Dem erkendtlig for de to første artikler, således har De ved dette sidste større arbejde sat hele det norske folk i taknemmeligheds-gæld til Dem. Jeg er også viss på at den skandinaviske presse vil påskønne og fremhæve dette, hvis det ikke allerede er sket.

Det var mig meget kært af Deres brev at erfare at De har fundet Dem tilfreds med opholdet i København, og vil kun ønske at det samme må have været tilfældet under Deres besøg i Kristiania, uagtet tidspunktet vistnok ikke var det heldigste for så vidt som byen i den bedste sommertid er forladt af en hel del personer, hvis bekendtskab det måske kunde have interesseret Dem at gøre. Vor fælles ven, overlærer Løkke håber jeg imidlertid at De har truffet. For min egen skyld beklager jeg meget at omstændighederne forbød mig isommer at besøge hjemmet og således betog mig den meget ønskede anledning til at gøre Deres personlige bekendtskab.

Jeg arbejder daglig på «Julianus Apostata», og håber at kunne have det hele færdigt ved dette års udgang. Såsnart bogen er trykt, skal jeg tillade mig at sende Dem den, og vil blot ønske at den må vinde Deres bifald. Det er en del af mit eget åndelige liv, som jeg nedlægger i denne bog; hvad jeg skildrer, har jeg, under andre former, selv gennemlevet, og det valgte historiske thema har også en nærmere sammenhæng med vor egen tids bevægelser, end man på forhånd skulde tro. Dette anser jeg også som en uafviselig fordring til enhver moderne behandling af et så fjernt liggende stof, hvis det, som digt betragtet, skal kunne vække interesse.

Hermed må jeg for denne gang slutte idet jeg gentager forsikringen om den hjertelige og oprigtige taknemmelighed, hvormed jeg altid forbliver

Deres hengivne

Henrik Ibsen

Jeg glemte ovenfor at fremhæve og udtale min tak for Deres, som det forekommer mig, mesterlige oversættelse af det lille digt i «Brand»! –

Til HARTVIG LASSEN, DRESDEN 24. oktober 1872

Dresden den 24de Oktober 1872. –

Højstærede herr Hartvig Lassen!

Allerede fra den første tid da jeg havde den tilfredsstillelse at vide den artistiske ledelse af Kristiania theater i Deres hænder, har jeg gåt hernede med et stille håb om fra Dem at modtage et forslag, sigtende til at lade «Kærlighedens Komedie» opføre for det norske publikum.

Et sådant forslag er imidlertid, imod forventning, ikke fremkommet, og jeg nødes derfor til selv at gribe initiativet, hvilket herved sker, idet jeg beder Dem betragte stykket som ved denne skrivelse officielt indleveret til theatret. Noget exemplar af bogen vedlægger jeg ikke da denne (i 2den udgave) med lethed kan erholdes deroppe.

De betænkeligheder, jeg i sin tid nærede mod stykkets opførelse, er for længe siden forsvundne. Af mange tegn er jeg kommen til den overbevisning at almenheden nu har fåt sine øjne opladte for den sandhed at dette arbejde i sin inderste idé hviler på et ubetinget moralsk grundlag, og hvad stykkets hele kunstneriske struktur angår, så har jeg, nu mere end nogensinde, den formening at denne er ulastelig og ialfald ikke overtræffes i noget af mine andre dramatiske arbejder. Jeg henregner overhovedet «Kærlighedens Komedie» til noget af det bedste, jeg har frembragt.

At jeg derfor gerne ønsker at se stykket på scenen hjemme er en selvfølge, og jeg tror heller ikke at publikum vil være utilfreds med om så sker. Ja, jeg tror også at min stilling i den skandinaviske literatur til en viss grad berettiger mig til at fremsætte en venskabelig begæring i så henseende, en begæring, som for en forfatter under lignende forholde i andre lande vilde været overflødig.

Denne sæson vil neppe, efter hvad jeg kan tænke mig, blive synderlig rig på originale nyheder, og det er dog især sådanne, der giver en spilletermin både glans og præg, samtidigt med at de væsentligt bidrager til at opfriske interessen for theatret, om ikke ved andet, så dog ved en belivet diskussion for og imod.

Stykket lader sig med lethed besætte i Kristiania. Jeg vedlægger et forslag til rollebesætning men overlader naturligvis til Dem at foretage de ændringer i samme, som af artistiske grunde måtte befindes ønskelige. Kan herr Johannes Brun, uden skade for helheden, holdes udenfor, vilde det i visse måder tjene mig til beroligelse.

Det er min faste overbevisning at dette stykke, godt besat og i alle henseender omhyggeligt indstuderet, navnlig ved en naturtro gengivelse af karaktererne og ved en fin behandling af pointerne i dialogen, vil erobre sig en blivende plads på repertoiret. Dets udstyr stiller ikke store fordringer og tiden er endnu ikke så langt fremskreden at det jo, hvis sagen gribes an med kraft og interesse fra alle sider, endnu med lethed kan sættes op i den bedste del af sæsonen.

Som honorar må jeg betinge mig bruttoindtægten af første forestilling med en garanteret minimumsindtægt af 300 Spdlr: –

Jeg beklager meget at jeg ikke har anledning til at forhandle personligt med Dem i dette anliggende, men hengiver mig imidlertid til det håb at også den skriftlige vej vil vise sig tilstrækkelig. I dette håb forventer jeg Deres ærede svar og tegner mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Forslag til rollebesætning.

Fru Halm | ... | Frøken Parelius.
Svanhild | ... | Fru Gundersen.
Anna | ... | Fru Juel.
Falk | ... | Herr Gundersen.
Lind | ... | Herr Abelsted.
Guldstad | ... | Herr Wolf.
Styver | ... | Herr Isachsen.
Frøken Skjære | ... | Fru Ursin.
Stråmand | ... | Herr Clausen.
Fru Stråmand | ... | Fru Wolf.

eller:

Fru Halm | ... | Fru Giebelhausen.
Falk | ... | Herr Reimers (?)
Lind | ... | Herr H: Brun.
Frøken Skjære | ... | Fru Wolf.
Stråmand | ... | Herr J: Brun.
Fru Stråmand | ... | Frøken Parelius.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 10. november 1872

Dresden den 10de November 1872.

Kære herr Hegel!

For omtrent otte dage siden sendte jeg herr Carl Ploug en afskrift af indlagte digt med anmodning om at få samme trykt i «Fædrelandet». Da jeg imidlertid til dato intet har hørt fra ham frygter jeg for at brevet ikke er sluppet helskindet igennem det preussiske postvæsen, og beder Dem derfor at sende herr Ploug indlagte med gentagelse af min nævnte anmodning. Skulde den første afskrift være kommen ham rigtig i hænde men endnu ikke være benyttet, beder jeg Dem anmode ham om at trykke efter den til Dem sendte kopi, da deri et par udtryk er forbedrede. Hvis han, af mig ubekendte grunde, ikke vil offentliggøre digtet i sit blad, beder jeg Dem sende samme til «Dagbladet». Digtet er et lejlighedsdigt, og tåler, som sådant, ikke at henligge længere end højst nødvendigt. I al hast

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til DAHL, DRESDEN 12. november 1872

Dresden den 12te November 1872. –

Herr cand: jur: Dahl!

Da jeg igår udbad mig fornøjelsen af Deres besøg til iaften, erindrede jeg ikke at det store fakkeltog var fastsat netop til denne tid. Jeg antager at de, ligesom vi, ønsker at overvære denne højtidelighed, og antager derfor at jeg handler i begge parters interesse når jeg herved forbindtligst anmoder Dem om, istedetfor iaften, at komme til os imorgen, onsdags aften, til hvilken tid, det vil være os en stor glæde at modtage Dem.

Deres

Henrik Ibsen.

Til HARTVIG LASSEN, DRESDEN 14. november 1872

Dresden den 14de November 1872. –

Herr Hartvig Lassen!

Idet jeg forbindtligst takker Dem for den beredvillighed, hvormed De er gået ind på mit forslag at opføre «Kærlighedens komedie», vil jeg ikke undlade at bemærke at jeg fuldstændigt vurderer vægten af de betænkeligheder, som hidtil har afholdt Dem fra at bringe stykket på scenen. Jeg tror imidlertid at den behandlingsmåde fra skuespillernes side, som arbejdet, ifølge sin natur, kræver, vil springe vedkommende tilstrækkeligt i øjnene, og skulde dette under prøverne vise sig ikke at være tilfældet, så håber jeg at De godhedsfuldt vil hjælpe til med vink og vejledning.

Det er slemt at herr Wolf ikke kan påregnes i Guldstads rolle; men dette punkt er jo dog alligevel overkommeligt. At sætte herr J: Brun til at spille rollen forekommer mig af flere grunde betænkeligt. Hvad stykket først og fremst kræver, er en fuldendt memorering. Men er herr Brun herefterdags istand til at lære en rolle ordentlig udenad? Eller er han at formå til at underkaste sig den dermed forbundne ulejlighed? Dog, selv om der fra den side intet er at befrygte, så betvivler jeg at han vil kunne give rollen den rette farve. Lægger han sin komik deri, så kan Svanhilds beslutning, dette farligste punkt i stykket, let komme til at stå i et altfor grelt lys; giver han den med anstand, uden komik, så er han inde på et for ham fremmed felt. Men skulde det ikke være en mulighed i at forsøge herr Reimers? Hr: R: er jo en intelligent mand, og hvis han overhovedet kan spille rollen, så tror jeg han vil spille den således at der ikke vil komme til at ligge nogen umulighed i springet fra Falk til grossereren, og hermed var meget vundet. Jeg havde da tænkt mig rollebesætningen således.

Fru Halm – fru Giebelhausen. Svanhild – fru Gundersen. Anna – fru Juel. Falk – hr: Gundersen. Lind – hr: Abelsted. Guldstad – herr Reimers. Styver – hr: Isachsen. Frøken Skjære – fru Wolf. Stråmand – hr: Clausen ( hr: Nielsen eller hr: J: Brun?) Fru Stråmand – frøken Parelius.

Til sangen i første akt tror jeg der er komponeret musik af Udbye og muligens af andre.

Jeg beder Dem bringe direktionens øvrige medlemmer min tak for det bevilgede honorar.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 20. november 1872

Dresden den 20de November 1872.

Kære herr Hegel!

Med forbindtligst tak for det tilsendte nummer af «Fædrelandet» beder jeg Dem tilgive at jeg voldte Dem en unødvendig ulejlighed; men jeg syntes at jeg ved denne anledning måtte offentlig udtale mig. Bjørnsons optræden går dog over alle grænser. Og hvorledes skal man forklare denne? Er det sandt, hvad man tilskriver mig fra Norge, nemlig at hans stilling deroppe er bleven aldeles uholdbar, at han tænker på at flytte til Tyskland, og at han har villet berede sig en god modtagelse her? Man kunde godt tiltro ham noget sligt. Ligeover for Dem, hans forlægger, forekommer hans handlemåde mig i højeste grad hensynsløs; men moralske forpligtelser har rigtignok aldrig generet ham.

Fra Dr: Brandes har jeg nylig havt brev; han har mødt megen forekommenhed i literære kredse her, og jeg tvivler ikke på at der vilde stå ham en plads åben i dette store literatursamfund, om han attråede en sådan.

Jeg erindrer ikke om jeg har erkendt modtagelsen af den i September erholdte pengeremisse. Har jeg forsømt dette, så sker det herved. Såvidt jeg af mit regnskab kan se, skulde jeg endnu have indestående i sparekassen omtrent 200 rdlr dansk. Dette beløb beder jeg Dem bevise mig den godhed at sende mig på sædvanlig måde.

Mit nye arbejde håber jeg bestemt at have færdigt ved årets udgang. «Kærlighedens komedie» er antaget til opførelse på Kristiania theater, hvor det vil blive givet i den nærmeste fremtid. Til sommeren agter jeg at underkaste «Fru Inger» en fuldstændig omarbejdelse, beregnet på det kgl: danske theater, og derefter tænker jeg, om alt går efter ønske at skrive et større lystspil, hvortil planen allerede er så temmelig modnet.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Min nuværende adresse er:

Wettiner-Strasse, No 22. 2. Etage.

Til ANDREAS HORNBECK ISACHSEN, DRESDEN 16. desember 1872

Konvolutt

Herr instruktør og skuespiller A: H: Isachsen.

Christiania.

(Norwegen.)

fr:

Dresden den 16de December 1872. –

Kære Isachsen!

Af min stærkt optagne tid må jeg iaften stjæle nogle øjeblikke for at tilskrive Dig et par linjer angående «Kærlighedens komedie» , hvis opførelse vel snart står for tur. Jeg beder Dig at tage Dig af dette stykke på bedste måde, både med hensyn til arrangement og til udstyr. – Men først og fremst beder jeg Dig om med strenghed at våge over at stykket fra samspillets side kommer frem i en anstændig form.

Jeg beder Dig derhos om at meddele de ærede rollehavende følgende:

Den modtagelse dette stykke, hvilket jeg ansér for et af mine bedste, erholder fra publikums side, afhænger helt og holdent af måden, hvorpå det blir spillet.

Det er nødvendigt at man allerede på første prøve kan sin rolle fuldstændigt.

Det er nødvendigt, at enhver af de spillende kender hele stykket og ikke blot de scener, hvori han selv optræder. Iagttages ikke dette, så lærer man heller ikke at opfatte helheden af den karakter, man har at fremstille.

Dialogen i mit stykke er fuld af pointer, hentydninger, o. s. v. Alle disse må forståes; men de må gengives med finhed og ikke med noget sådant eftertryk at de rykkes ud af deres organiske forbindelse med den øvrige dialog.

Samtalerne må føres med liv, lethed og den højeste grad af natursandhed i betoningen.

Hvad man i min tid ofte savnede ved Kristiania theater, var den naturlige afveksling i talens hurtighed og langsomhed, alt efter indholdet. Man savnede stemmens naturlige dæmpning og styrke, og især savnede man den stigende hurtighed i tempoet, som fremkommer, når et menneske, ved det, der bliver sagt, eller derved at han selv taler sig hed, bringes i affekt, i vrede, i forargelse, i afsky, o. s. v. – I min tid hjalp mange sig ved slige lejligheder med at råbe højere. Men dette nytter til intet. Der gives intet andet udtryk for den stigende affekt, end den stigende iver, hvormed der tales.

Endelig vil jeg tilføje at ved alle gode theatre i Europa ansees et stykke først da for ordentlig indstuderet, når det kan spilles uden sufflør.

Disse punkter tillader jeg mig med en forbindtlig hilsen at lægge de ærede rollehavende på hjerte. Jeg nærer det sikkre håb at enhver af dem, både af kærlighed til kunsten og af personlig velvilje for mig, vil gøre sit bedste. – –

Jeg tvivler ikke på at Du, kære ven, er enig med mig i ovenstående og at Du vil drage omsorg for at det iagttages. – Nu til noget privat, hvorom jeg forlængst skulde have tilskrevet Dig. Jeg tror Du vil give mig ret når jeg påstår at Du har sét mindre af det europæiske theatervæsen end ønskeligt for den stilling, Du for tiden beklæder, og især for den stilling, som Du måske engang kommer til at beklæde ved Kristiania theater. Du må se med egne øjne nutidens sceniske hjælpemidler bragte i anvendelse, Du må studere arrangement og dekorationsvæsen, administration og artistisk samt technisk ledelse. Med et ord, Du må ud at rejse. Kommer Du ikke ud, så vil Du ikke kunne hævde den fornødne autoritet i længden, og Du vil ikke engang kunne præstere den fornødne selvtillid og sikkerhed, hvilket er det vigtigste.

Til påske åbnes det nye Alberts-theater her i Dresden. På dette theater skal de kongelige skuespillere give forestillinger indtil det store operahus blir færdigt. Der spilles hele året igennem; altså også om sommeren. Her var netop noget at lære for Dig. Jeg skulde gøre mit bedste for at skaffe Dig indpas overalt. Du skal og må komme herned!

Da eders direktør, kaptejn Bang i høst var her, talte jeg vidtløftigt med ham om denne sag og sagde ham at theatret skulde give en forestilling i det øjemed at skaffe Dig rejsepenge. Privatfolk måtte også gøre noget. Han var aldeles enig med mig, og alt beror således på Dig selv.

Jeg er viss på at Du ikke vil opfatte dette, som om jeg i utrængsmål blandede mig op i dine affærer. Jeg har selv erfaret, hvorledes et ophold i udlandet stålsætter et menneske for hele hans livsgerning, og det er derfor ganske naturligt at jeg ønsker mine gamle venner delagtige i et sligt gode. Jeg råder alle til at rejse; men Dig især. For Dig er det en uundgåelig nødvendighed. Beslut Dig altså og tilskriv mig derom. –

Jeg ser at din fader, den gamle hædersmand er gået bort, fulgt til graven, som det sømmede sig, af alles agtelse og kærlighed. – Bortsét fra denne familjesorg håber jeg at Du og dine befinder eder vel. Hils din ærede frue mangfoldige gange fra

Din hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 30. desember 1872

Fuldmagt.

Herved bemyndiges herr bureauchef J. H. Thoresen på mine vegne at hæve og kvittere for det mig ved Kristiania theater tilkommende honorar for «Kærlighedens Komedie».

Dresden den 30te December 1872.

Henrik Ibsen

1873

Til LUDVIG LUDVIGSEN DAAE, DRESDEN 4. februar 1873

Dresden den 4de Februar 1872.

Kære ven!

I det sikre håb at Du, trods min 9-årige udlændighed, har bevaret mig i venskabelig erindring, tilskriver jeg Dig herved nogle linjer for at trække en veksel på den hjælpsomhed, jeg altid har fundet hos mine gamle medhollændere. –

Det er naturligvis din lærdom, jeg agter at drage nytte af. Sagen er denne: mit nye store arbejde er nu så vidt færdigt at jeg inden 14 dage begynder renskriften. Da jeg, som Du ved, ingen stiv græker er, så har jeg, af kildeskrifter i originalsprogene, kun kunnet benytte de latinske. Men i disse hersker der en stor forvirring med hensyn til skrivemåden af græske navne. Jeg ønsker, så vidt muligt, at anvende de græske former og spørger dig derfor:

1.) Hvorledes lyder de græske endelser i de personnavne, som de latinske forfattere gengiver med endelserne us, eus og ius? Jeg mener, gives der nogen fast regel, ifølge hvilken jeg af disse forskellige latinske endelser kan se, hvorledes navnene har været skrevne på græsk? 2.) Har Grækerne brugt at forgræske latinske navne? Og, i så fald, efter hvilke regler?

Exempelvis spørger jeg: har Grækerne skrevet Basilios, Basileos eller Basileus? Er navnet Cæsarius det samme som Cæsarion? Særlig spørger jeg om Grækerne har brugt at forgræske navnet Maximus? Og hvorledes da? Hvorledes lyder på græsk: Libanius? – Kort sagt, kære ven, jeg vilde gerne have en regel at gå efter.

Dernæst vilde jeg gerne vide hvor langt jeg tør gå i brugen af k for c, – når jeg nemlig går til det yderste. Tør jeg, f. ex. skrive Kappadokia, ligesom enkelte nyere skriver Kirke for Circe, Kybele o. s. v.

Dette er forholdsvis småting for Dig; men nu kommer noget vanskeligere: Der existerer et skrift af en viss Eunapius (Eunapios, eos?) om mystikeren Maximus. Neander citerer dette skrift under titelen «Vita Maximi», og man skulde deraf slutte at bogen var affattet på latin. Men det er ikke tilfældet; den er skreven på græsk og jeg har ikke kunnet få fat på nogen oversættelse. – Kan Du nu i kort uddrag sige mig, hvad der står i denne bog, som vist ikke hører til klassikerne? Det var navnlig faktiske levnetsomstændigheder, jeg gerne vilde vide. Hvad Ammian fortæller, er ikke betydeligt, og andre, for mig tilgængelige kilder, gives ikke.

Kan og vil Du tjene mig i denne sag? Og tør jeg i så fald snart påregne et svar fra Dig? Manuskriptet skal, som sagt, om 14 dage, i renskrift begynde at afgå til Hegel. Om mit arbejde vil jeg ikke nu udtale mig; men kan dog trøstig sige, at det bliver mit «Hauptwerk». Det omfatter to forskellige dramaer, hvert i fem akter, og udgør en bog på over 400 sider.

Tilgiv at jeg plager Dig med disse sager! Tiden tillader mig ikke at skrive om mangt og meget andet, som jeg nok kunde havt lyst til at drøfte med Dig. Altså kun en hilsen til alle venner, blandt hvilke det vilde være mig særdeles kært, ifald jeg turde henregne din ærede frue. Skulde du tilfældigvis se skolebestyrer Gjertsen, så hils ham venskabeligst og sig ham at jeg snart tilskriver ham. Løkke, Birkeland, Bachke, Rygh og andre gode hollændere bedes iligemåde hilsede fra

Din hengivne ven

Henrik Ibsen.

Min adresse er:

Wettiner-Strasse, No 22, 2. Etage.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 6. februar 1873

Dresden den 6te Februar 1873. –

Kære herr Hegel!

Herved har jeg den store glæde at kunne melde Dem at mit store arbejde er færdigt, og lykkeligere tilendebragt end noget af mine tidligere.

Bogen fører titel: «Kejser og Galilæer, et verdens-drama i to dele.» Den indeholder: 1ste del: «Cæsars frafald», skuespil i fem akter (170 sider.) 2den del: «Kejser Julian», skuespil i fem akter (252 sider.) Lad ikke benævnelsen «verdensdrama» forskrække Dem! Den er dannet i lighed med «folkedrama, familjedrama, nationaldrama, o. s. v, og er på sin plads; thi mit stykke handler både om himmel og jord.

Ved den vækst, tanken og ideen har taget under udarbejdelsen, blir det nødvendigt endnu en gang at renskrive det første stykke; det bliver dog derved ikke længere; tvertimod håber jeg at kunne forkorte det med omtrent 20 sider, så det hele udgør 400. (Hver af mine sider indeholder omtrent en trykt.)

Renskriften begynder om 8 dage, og skal jeg da hver 8de dag sende Dem en portion på 48 sider; dette udgør kun 7 sider pr: dag, og det må jeg kunne overkomme. Det sidste stykke kunde gerne gå i trykkeriet som det er; men dersom De ikke ønsker at påskynde udgivelsen, så vil jeg for sikkerheds skyld også afskrive dette.

Dette stykke har været mig et Herkules-arbejde, – ikke ved udarbejdelsen; thi den er gåt let; men ved den møje, det har kostet at leve mig friskt og anskueligt ind i en så fjern og fremmed tid. Det er mig meget kært af Deres næstsidste brev at få en god afsætning stillet i udsigt; thi flere år af mit liv er ofret på denne bog. Jeg tør forudsige, at vi begge vil få glæde af den.

Bestem nu selv tiden for udgivelsen. At jeg ikke straks begynder på renskriften, hidrører fra at jeg har måttet forespørge hos en lærd ven i Kristiania om den rette skrivemåde af nogle græske navne, der i mine latinske kildeskrifter er blevne forvanskede, – en omstændighed, hvorpå jeg først for et par dage siden blev opmærksom. –

For de i Deres brev af 26de November forrige år tilsendte 150 Thaler takker jeg forbindtligst. Ligeså for den til jul modtagne særdeles værdifulde bogpakke!

En i sandhed stor og uventet glæde beredte De mig ved i Deres sidste venlige brev at tilmelde mig behovet af nye udgaver af «Brand» og «Kærlighedens komedie» . Den første bør udgå uforandret; i den sidste retter jeg ortografien og nogle enkeltheder; jeg anvender mine aftener dertil. «Fru Inger til Østråt» vil jeg til sommeren rent omskrive, og skal den da blive en af mine bedste bøger. Hvis De kunde skaffe mig et exemplar, vilde jeg takke Dem meget. «Hærmændene» tiltrænger ikke mange rettelser. Jeg tror at disse to bøger med fordel vil kunne slippes ud i kølvandet af det store nye opus. –

Nu sluttelig en bøn til Dem. Jeg har hos Dem og i sparekassen indestående ca 49 Rdlr. Vil De, som forskud, supplere denne sum, så det hele udgør 150 Thaler preusisk og sende mig samme? Jeg er nemlig, ved Kristiania theaters nøleri med opførelsen af «Kærlighedens komedie» kommen i forlegenhed og trænger til penge. Tag mig ikke denne nødtvungne anmodning ilde op! Hils venligst Deres søn og modtag selv de oprigtigste hilsener fra

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, DRESDEN 20. februar 1873

Dresden den 20de Februar 1873.

Kære herr Gosse!

Efter at have modtaget fra Dem – foruden et elskværdigt venskabeligt brev – tillige en nytårsgave, mere kærkommen og mere værdifuld, end nogen anden, måtte De med rette vente at jeg uopholdelig skulde have tilsendt Dem idetmindste nogle linjer.

Når dette ikke er sket, så har det flere grunde. Først og fremst ønskede jeg nemlig at sende Dem, ikke nogle linjer, men et langt brev. Fra 21de November til 16de Februar har jeg imidlertid bogstavelig ikke havt en ledig time. Jeg har nemlig i dette tidsrum fuldført mit nye dramatiske arbejde, hvilket nu begynder at trykkes, og som vil udkomme i Mai måned.

Det hele vil udgøre en bog på over 400 sider. Den heder: «Kejser og Galilæer», et verdenshistorisk skuespil. Den indeholder: 1) «Cæsars frafald» – skuespil i 5 akter, og: 2.) «Kejser Julian», skuespil i 5 akter. Det er det sidste stykke, som jeg uden afbrydelse har skrevet i det ovennævnte tidsrum. Nu er jeg daglig beskæftiget med at sende en renskrift til København; hver uge skal jeg levere 3 trykte ark, og da jeg lægger en stræng kritik på sproget, så optager denne beskæftigelse hele min tid. Dette skriver jeg sent om aftenen; tilgiv derfor venligst, om det ikke skulde være tydeligt!

Når bogen er færdig, skal den øjeblikkelig blive sendt Dem. Ingen anden skal få læse den før De. Jeg har holdt mig strængt til det historiske; jeg har set det alt foregå, ligesom for mine øjne, og således gengiver jeg det. Og dog ligger der megen selv-anatomi i denne bog.

At jeg vil sende det først til Dem, er en selvfølge. Thi på ingen af mine øvrige venners dom sætter jeg så megen pris, som på Deres, netop på grund af den dybe, inderlige, digteriske forståelse, som ånder ud af alt, hvad De med et venligt og velvilligt sind har skrevet om mig.

Hvorledes skal jeg tilfulde kunne takke Dem for Deres sidste store udtømmende afhandling! Jeg vil heller ikke forsøge på at takke Dem; jeg vil kun sige Dem, at den har fyldt mig med en stor glæde. De oversatte partier af «Kærlighedens komedie» og «Peer Gynt» er mesterligt gengivne, og jeg ved intet deri, som jeg kunde ønske anderledes. –

Hjertelig takker jeg Dem også for det tilsendte fotografi, og det skal være mig overordentlig kært at sende Dem mit til gengæld; for øjeblikket er jeg ikke i besiddelse af noget; men så snart jeg får en ledig formiddagstime tilovers, skal jeg anvende den til et besøg hos min fotograf. Også denne sag er en af grundene, hvorfor jeg så længe har udsat med at tilskrive Dem.

Om mit arbejde vilde jeg gerne fortælle Dem lidt udførligere; men tidens knaphed tillader det ikke for denne gang. Jeg vil imidlertid både ønske og håbe at bogen ikke skal bidrage til at forringe Deres gode og venskabelige mening om mig, og idet jeg beder Dem om, tiltrods for min forsømmelighed, nu som før at omfatte mig med velvilje, tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 22. februar 1873

Dresden den 22de Februar 1873.

Kære herr Hegel!

Hermed har jeg den fornøjelse at oversende de første 48 sider manuskript og håber hver uge at skulle magte en lignende portion.

Jeg vilde meget beklage om de smukke franske typer ikke blev benyttede til denne bog, for hvis antike indhold de passer så ypperligt.

Titelbladene o. s. v indtages forhåbentlig i 1ste ark, så at første handling altså begynder side 11. Dette vil være nødvendigt da det andet skuespil, som jo må gives en fortløbende paginering, rimeligvis vil begynde midt inde i et ark, og titelbladet til dette altså må pagineres. –

Forbindtligst tak for de tilsendte 150 Thaler!

Med forbindtlig hilsen til Dem og Deres søn tegner jeg mig i al hast

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P. S.

Jeg takker for det tilbudte honorar. Ideen istedetfor oplag at sætte 1ste tusend o. s. v. på bogen tør have adskilligt for sig. – Det kan jo i al fald forsøges.

H. I.

Replikerne er hist og her brudte med nye linjer, hvilket sætteren bedes nøje iagttage.

Til LUDVIG LUDVIGSEN DAAE, DRESDEN 23. februar 1873

Dresden den 23de Februar 1873.

Kære ven!

At jeg, ved at henvende mig til Dig, henvendte mig til den rette, var jeg på forhånd viss på. Fuld bekræftelse her på fik jeg da også ved den hurtighed og udførlighed, hvormed Du var så god at besvare mit brev.

Jeg selv var derimod forrige gang ikke ganske udførlig; jeg glemte at bemærke noget væsentligt, nemlig, at jeg nok gerne vilde vide den rette græske skrivemåde, men, vel at mærke, ikke for at bruge den i dens fulde renhed, men for at kunne afgøre, hvor langt jeg med berettigelse tør gå i at skandinavisere de græske navne. – Jeg stræber nemlig efter en viss konformitet og vil nødig at de mange navne skal stikke af imod hinanden indbyrdes. Da jeg nu benytter de forkortede, hos os naturaliserede former, Julian, Gregor, o. s. v. så kan jeg ikke skrive rent græsk Basileios. Da nu Romerne har gjort dette navn til Basilius, – kan jeg så ikke gøre det til Basilios? Dette vilde være mig så meget mere ønskeligt, som navnet (i mit stykke) stadigt nævnes sammen med mandens fødested: Cæsaræa, og dette ords skrivemåde tør jeg igen ikke røre ved af den grund at den romerske titel Cæsar så ofte forekommer i bogen.

Heraf, kære ven, vil Du have klargjort Dig mit synspunkt, hvilket ikke er noget filologisk, men, som jeg tror, et for mig berettiget. Hvad jeg, som altfor fremmed, ønsker at undgå er de græske tvelyde, ai, ei og oi. Jeg vil således gerne skrive Ædesios, Basilios, Ødipos.

Endvidere: Kan jeg skrive Cæsarios, eller hed manden (en broder af Gregor af Nazianz) Cæsarion? Bogstavet Ci nysnævnte navn. tør jeg af ovenstående grund ikke ombytte med K. (naturligvis!) – Tør jeg skrive: kejser Konstanzios? Hed byen: Pergamon? Hed hundestjernen: Sirios? Er Hilarion rigtig græsk form?

Skulde der i ovenstående være noget altfor vanvittigt barbari, så vis mig den store tjeneste at sende Hegel de fornødne rettelser; men vær sparsom dermed; thi principet er det mig meget magtpåliggende at holde fast, såfremt det på nogen måde ved subtile argumenter kan forsvares.

Eunapios har altså dog skrevet sin bog på latin; min boghandler her forsikrede mig at den var på græsk. Det glæder mig at se at biografien intet indeholder, som står i strid med hvad jeg forud kendte og havde benyttet.

Det arbejde, jeg nu udgiver, blir mit hovedværk. Det fører titelen: «Kejser og Galilæer», og indeholder 1.) «Cæsars frafald», 2.) «Kejser Julian». Hvert af disse er et stort drama i fem akter. Stykket behandler en brydning mellem to uforsonlige magter i verdenslivet, som til alle tider vil gentage sig, og på grund af denne universalitet kalder jeg bogen «et verdenshistorisk skuespil». Forresten findes der i karakteren Julian, ligesom i det meste af hvad jeg i de modnere år har skrevet, mere åndeligt gennemlevet, end jeg gider gøre publikum rede for. Men det er på samme tid hel, fuld realistisk digtning; jeg har set skikkelserne for mine øjne i tidens lys, – og vil håbe at læserne gør det samme. –

Hjertelig tak for det tilsendte om Holberg! Det har været os en fest at læse denne lille bog, og vi vil endnu mangen god gang kunne begynde den forfra. At vi med en lignende lyst og glæde har læst dine forskellige arbejder i Morgenbladet behøver jeg ikke at forsikre Dig om. Min tak for hjælpen imod Jensen håber jeg fremkom gennem en tredjemand.

Jeg sidder og skriver dette sent på aftenen; thi min hele dag er optagen af renskriverarbejde. – Lev vel! Jeg skal aldrig glemme den beredvillighed, hvormed Du i denne sag har villet hjælpe mig.

Din hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 28. februar 1873

Dresden den 28de Februar 1873.

Kære herr Hegel!

Deres venlige brev, som jeg i dette øjeblik modtog, iler jeg med i al korthed at besvare.

Jeg foretrækker at lade bogen trykke med de gamle typer, når den derved kan komme des hurtigere ud.

«Fru Inger» er trykt i Illustr: Nyhedsblad og jeg håber at kunne få de betræffende nummere fra Kristiania. Hærmændene tror jeg ligeledes at kunne skaffe mig. Tak for Deres umage! –

Hvad jeg i mit forrige brev skrev om pagineringen af 1ste ark, behøver De ikke at rette Dem efter, hvis det skulde stride mod sædvane. Min hensigt var kun at minde om at der vilde falde et titelblad midt inde i bogen.

«Kærl: Kom:» skal jeg sende snarest muligt. Hjertelige hilsener.

Deres oprigtig hengivne

Henrik Ibsen.

Imorgen afgår herfra en ny sending manuskript.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 6. mars 1873

Dresden den 6te Marts 1873.

Kære herr Hegel!

Den modtagne prøveside er jeg meget vel tilfreds med. Den forventede nye skrift tør måske finde anvendelse ved et nyt oplag! – For typernes skyld har jeg altså intet imod at sætningen straks påbegyndes.

Jeg har ikke nogen anden særlig grund til at ønske min bog udgiven i Maj, end den, at bogen så længe har ladet vente på sig.

Hovedsagen er jo imidlertid for os begge at der vælges den bedste udgivelsestid og afgørelsen af dette spørgsmål må ganske overlades til Dem. Hvis jeg skulde fremsætte noget forslag, så skulde det være følgende: trykningsarbejdet påbegyndes straks; viser det sig så, når bogen er færdig, at årstiden er for langt fremskreden, så bringes ikke bogen i handelen før i September. Noget lignende fandt sted med «De unges forbund». Meget muligt at der herimod taler grunde, som jeg ikke kan overskue, og i så fald frafalder jeg naturligvis forslaget.

Hvad pagineringen angår, så opnåes det af mig tilsigtede øjemed, når 1ste ark begynder med separattitelen på det første af bogens to skuespil; derved kommer første handling til at begynde pag: 5; de forangående titelblade m: m: kan da trykkes for sig og tilheftes.

Den tredje manuskriptsending, som skulde afgå i overmorgen, kommer neppe afsted før søndag. Hvad beslutning De forøvrigt tager med hensyn til trykning og udgivelsestid, så er det min agt regelmæssigt at sende Dem 48 sider om ugen.

«Kærlighedens komedie» skal i næste uge blive Dem tilstillet. Måske kunde den franske skrift her komme til anvendelse?

Med de bedste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 9. mars 1873

Dresden den 9de Marts 1873.

Kære herr Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at oversende Dem den 3die manuskript-portion.

Fornøjelsen er imidlertid noget blandet; thi jeg har til min skræk opdaget at det er så langt fra at jeg vil kunne reducere noget i de 170 sider, hvoraf det første stykke formentlig bestod, at dette tvertimod vil komme til at udgjøre godt og vel 200 sider. – En sådan fejlregning er aldrig før hændt mig. Grunden ligger dels i at jeg til konceptet benyttede papir af et andet format, men væsentlig deri at jeg ikke rigtig har sammentællet alle tilføjelser, og deri, at jeg har beregnet overstrygningerne for højt. I renskriften er intet nyt tilføjet.

I det andet stykke vil der ikke blive tale om nogen sådan overskridelse af det opgivne omfang; thi konceptet til dette indeholder ingen rettelser og papiret er det sædvanlige.

Nu vil jeg gjerne vide hvorledes De optager dette. Måske har De intet derimod; men måske finder De også at bogen blir større end De kunde ønske. Jeg håber i sidste fald at De venligst vil sige mig Deres mening. «Kærlighedens komedie» sender jeg Dem antagelig i overmorgen.

Skulde min ven, bibliothekar L: Daae i Kristiania, med hvem jeg har rådført mig om den rigtigste skrivemåde af nogle græske navne, sende Dem nogle ændringer til den af mig befulgte retskrivning, bedes disse ændringer godhedsfuldt tagne til følge ved korrekturlæsningen.

Med venlige hilsener til Dem og Deres søn,

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til ADOLF STRODTMANN, DRESDEN 20. mars 1873

Dresden den 20de Marts 1873. Wettiner-Strasse, 22. 2. Etage.

Højstærede herr Dr: Strodtmann!

Uge efter uge og måned efter måned har jeg opsat med at tilskrive Dem, væsentlig af den grund at min herværende boghandler gentagende gange har forsikret mig at nu vilde Deres værk over de skandinaviske kunst- og literaturforholde snart udkomme. Jeg ønskede nemlig at læse bogen før jeg tilskrev Dem. Af artiklerne i «Hamb: Corresp.» var det kun lykkets mig at komme i besiddelse af enkelte brudstykker, men de fuldendt mesterlige oversættelser af mine digte, samt den for mig så hædrende omtale af mine dramatiske arbejder, havde gjort, at jeg med glad spænding imødeså udgivelsen af den samlede bog, hvilken, som jeg hørte, desuden vilde blive betydelig forøget.

Deres bladartikler om mig havde været mig til umådelig gavn for min herværende stilling. I den literære forening var de blevne lagte til grund for tre forskellige foredrag, der tillige behandlede de to af Dem oversatte skuespil. Jeg var derved igen kommen på en god fod med mine omgivelser og følte mig atter vel tilmode her i Dresden, – det eneste hjem, jeg kan tænke mig muligt nord for Alperne.

Men så modtog jeg igår den så længselsfuldt forventede bog. Og hvad blev det til med min glæde?! De har deri udtydet mit digt Nordens Signaler på en sådan måde, at jeg nu ikke længer har noget blivende sted i Tyskland. Thi når De, med Deres ædle, humane og mådeholdne opfatning, kan dømme således, hvad må jeg da ikke vente af andre?

Hvor er det mulig at De kan betragte digtet «Nordens signaler» som en forhånelse mod Tyskland? Jeg udtaler jo udtrykkelig at vi ikke står imod eder som fiender, men som en ambulance, der søger at redde så mange som muligt af sine. Kan nogen fortænke os deri? Gør ikke Tyskerne selv noget lignende i de grænselande, hvor deres nationalitet svæver i fare? Og nu det øvrige af digtet? Det sigter jo ikke med et ord til Tyskerne, men til de Skandinaver, der kunde bekvemme sig til frivilligt at give slip på sit eget. I Deres bog siger De pag: 6–7 at det ikke sømmer sig den overvundne at række sejerherren hånd til forsoning. Jeg siger i mit digt det samme og ikke et ord mere. Et andet sted i Deres bog siger De at Skandinavien med begejstring vilde kaste sig i Tysklands arme så snart det slesvigske spørgsmål var bragt på det rene. Ja, intet er vissere end dette, og just for at virke did hen vil jeg for enhver pris modarbejde enhver anden afgørelse.

Jeg har nemlig ikke skiftet sindelag lige over for Tyskland, og vil aldrig gøre det. Jeg er, ligesom de fleste norske Skandinaver, Pangermanist. Jeg betragter Skandinavismen kun som et gennemgangsstadium til en sammenslutning af hele den store germanniske stamme. Ifald jeg vidste at vi endeligen vilde blive stående ved en isoleret skandinavisk forening, så gad jeg aldrig dyppe min pen i et blækhus for at fremme den sag.

At jeg ikke har frafaldt min opfatning af Tysklands verdenshistoriske mission i vort århundrede, vil De også se af indlagte digt, der ikke er mere end 8 måneder gammelt, og hvad jeg deri har udtalt, vil jeg fremdeles fastholde og udtale ved enhver anledning. –

Kære herr Strodtmann! Tilgiv at jeg besværer Dem med dette skriveri; men jeg vilde så såre nødig miste den plads i Deres venlige omdømme, som jeg hidtil har glædet mig ved. Jeg står usigelig ensom, idag – det er netop min fødselsdag – mere end nogensinde. Kan og vil De med venligt sind læse disse linjer, så beder jeg Dem være forvisset om at De har gjort en god gerning.

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 27. mars 1873

Dresden den 27de Marts 1873. –

Kære svoger!

Idet jeg forbindtligst erkender modtagelsen af forrige kvartals gage, vilde jeg være Dem særdeles taknemmelig dersom De dennegang vilde sende mig en veksel snarest muligt, da det er al sandsynlighed for at vi kommer i pengeforlegenhed nogle dage inde i April. Forinden beder jeg Dem imidlertid vise mig den store tjeneste, af beløbet at lade indbetale i Aftenbladets expedition postportoen for det expl: af bladet, som den skandinaviske forening i Rom erholdt i forrige år, samt porto for samme for de første sex måneder af dette år; det hele vil løbe op til omkring 8 spd. Jeg tror jeg tilskrev Dem om denne sag i begyndelsen af 1872 på en tid, da jeg endnu ikke vidste af der var ebbe i min kristianiensiske kasse; siden er det gåt mig iglemme indtil jeg i disse dage modtog en forespørgsel fra vor gamle konsul, og da han, som kommissionær, har udlagt et noget lignende beløb for mig, så vilde jeg gerne nu få sagen ordnet. Tilgiv det dermed forbundne bryderi!

Mit store nye arbejde blev færdigt i midten af forrige måned; nu afgår hver uge en portion renskrift til trykkeriet i København. Det bliver en voluminøs bog, meget større end nogen af mine tidligere; den indeholder nemlig to skuespil, hvert i fem akter. –

Vi har nu det fuldstændigste forårsvejr her, med grønne marker, blomster og udsprungne trær. Falsens lever vel.

Med hjertelige hilsener fra os alle,

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. Hvad er der ivejen med de Coninck? Jeg læser i Mgbld: nogle for mig mystiske bekendtgørelser fra skifteretten. Har han forladt landet? – Er der nogen udsigt til at Thomas får stipendium? I vor nuværende fejge regerings øjne kunde hans «Nytårsfantasier» nok være et motiv til intet at give ham!

H: I.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 22. april 1873

Dresden den 22de April 1873.

Kære herr Hegel!

Tilgiv godhedsfuldt at jeg siden modtagelsen af Deres venlige brev af 9de Marts ikke har ladet høre fra mig. I alt, hvad det indeholdt, var jeg enig med Dem, og derfor har jeg så længe opsat med at svare.

Det rettede exemplar af «Kærlighedens komedie» er forhåbentlig rigtigt kommet Dem ihænde og trykningen af den nye udgave i fuld gang. «Brand» må oplægges uforandret. Et rettet exemplar af «Hærmændene» samt en renskrift af det omarbejdede «Fru Inger» skal blive sendt Dem snarest muligt.

Hermed følger 48 sider manuskript til «Kejser og Galilæer»; fortsættelsen skal nu indløbe regelmæssigt. Jeg påskynder renskriften af alle kræfter, så meget mere, som jeg om nogen tid kommer til at rejse til Wien, hvor jeg er valgt til norsk medlem af den internationale jury for kunstudstillingen.

Jeg erindrer ikke om jeg på personlisten til det første af stykkerne har opført navnene: «Soldaten Laipso» eller «Soldaten Festus». I dette tilfælde bedes disse navne udstrøgne, og derimod, umiddelbart foran navnet «Fanebæreren Mauros» indsat følgende to navne: «Underføreren Laipso» og «Underføreren Varro».

«Kærlighedens komedie» er det min agt at indlevere til det kongelige theater så snart den nye udgave er færdig. Ligeså «Fru Inger.»

Sætternes strike er vel nu forbi i København; den nye skrift lader vel heller ikke længe vente på sig?

Med hjertelige hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres oprigtigt hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BRAVO, DRESDEN 27. april 1873

Dresden den 27de April 1873.

Kære herr etatsråd Bravo!

Tag mig ikke altfor ilde op at jeg først idag besvarer Deres to venlige breve; men et nyt literært arbejde har i de sidste måneder ganske optaget min tid.

Da jeg i begyndelsen af dette år modtog Deres første skrivelse angående «Aftenbladet», henvendte jeg mig straks til min forretningsfører i Kristiania, min svoger, bureauchef i Justitsdepartementet, J. H. Thoresen, med forespørgsel om hvorfor portoen af bladet ikke ifølge min anvisning var bleven betalt.

Herpå svarer bureauchef Thoresen under 3die April følgende:

«At postportoen i overensstemmelse med Deres skrivelse i begyndelsen af 1872 ikke tidligere er betalt, er ikke min skyld. Jeg henvendte mig straks efter at have modtaget skrivelsen til «Aftenbladets» expedition med anmodning om at beløbet måtte blive mig opgivet; men vedkommende kunde ikke meddele opgaven, som man imidlertid lovede skulde blive mig tilstillet senere; men jeg fik den ikke. Da jeg idag talte med «Aftenbladets» kasserer, gjorde jeg ham opmærksom herpå, med tilføjende at når portoen ikke før var betalt, var skylden hverken Deres eller min, men bladets egen. Foranstående til mulig underretning for herr etatsråd Bravo.»

De ser altså, kære herr etatsråd, at der ikke har fundet nogen forsømmelse sted, undtagen den, som bladets egne funktionærer har gjort sig skyldige i. Jeg kan umuligt betale en regning, når man ikke vil opgive mig beløbet. Portoen for forrige år er det lykkedes mig at få betalt; men for de første 6 måneder af dette år har man ikke kunnet opgive mig summens størrelse! Fra min side skal imidlertid intet blive forsømt.

Jeg skriver idag i al hast. Om nogen tid kommer jeg til at begive mig til Wien, da jeg nemlig er udnævnt til norsk medlem af den internationale jury ved kunstudstillingen isommer. – Tænker ikke De på at tage en liden tour derop?

Længselen efter Rom er stor hos os alle, og sandsynligvis ender det med at vi vender didned igen.

Med hjertelige hilsener til Dem selv og alle gode venner for resten, tegner jeg mig

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 30. april 1873

Dresden den 30te April 1873.

Kære herr Hegel!

Atter har jeg den fornøjelse at oversende Dem 48 sider manuskript, hvoraf jeg nu har et så stort forråd liggende færdigt at det resterende kun vil medtage 8–14 dages arbejde. Jeg håber at forrige pakke, senere end afsendelsen af Deres venlige brev af 25de dennes, er kommen Dem rigtig ihænde. Skulde nogen uvedkommende anmode om at få læse manuskriptet, beder jeg Dem om ikke at tillade sådant.

Det er mig kært at arbejdet med «Kærlighedens komedie» allerede er så langt fremmet. Typerne til den nye bog vil forhåbentlig ikke ret længe lade vente på sig.

Det er ganske rigtigt at de to navne: «en vagtfører» og «en soldat» ikke udstryges. Når de to nye navne er indsatte på den angivne plads i personlisten, så er alt i orden.

Til Wien afrejser jeg antageligvis herfra den 12te Juni – juryens sammentræden er fastsat til den 16de – og skal jeg da tillade mig snarest muligt at opgive Dem min adresse dersteds.

Forberedelserne til denne rejse kræver adskillige udlæg, hvilke jeg først senere – og det kun delvis – kan vente refunderede. I henhold til Deres godhedsfulde tidligere tilbud tillader jeg mig at forespørge om De vil komme mig til hjælp med et forskud til beløb 300 (tre hundrede) rdlr. dansk, forsendte i veksel eller preussiske penge. Når jeg allerede nu anmoder Dem herom, så er det fordi opførelsen af «Kærlighedens komedie» på Kristiania theater fremdeles lader vente på sig.

Fra G: Brandes havde jeg brev igår og tilskriver ham idag. Til hans nye bog glæder jeg mig meget.

Efter flere måneders sommervejr har vi igen fåt det bitterlig koldt, til stor skade for frugtavlen, som her er af overordentlig vigtighed. Idag synes vejret dog igen at ville bedre sig. Mange danske passerer Dresden i denne tid. R: Watt og maleren C. Bøgh har besøgt mig på gennemrejsen til Wien. Jeg glæder mig meget til dernede at træffe Deres udstillingskommissær, kammerherre Wolfhagen, som er en gammel romersk bekendt og en i alle måder særdeles elskværdig mand.

Med de forbindtligste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 30. april 1873

Dresden den 30te April 1873. –

Kære Brandes!

De har visselig fuld føje til at klage over min uefterrettelighed i brevskrivervejen; men til min undskyldning må tjene at jeg siden vi såes knapt har havt pennen ude af hånd undtagen for at spise og sove.

Jeg takker Dem hjerteligst for bøgerne. «Ladislaus Bolski» læste jeg med stor interesse; skønt Deres mundtlige fremstilling af indholdet gjorde på mig en fuldt så stærk virkning som læsningen af selve bogen.

Men nu Stuart Mills skrift! Jeg ved ikke om jeg tør udtale mig om en sag, hvori jeg ikke er fagmand. Dog, når jeg betænker at der gives forfattere, som skriver om filosofi uden at kende Hegel eller den tyske videnskab overhovedet, så synes jeg at mangt og meget kan være tilladt. Jeg vil da ærligt tilstå Dem at jeg aldeles ikke kan forstå at der skal ligge noget fremskridt eller nogen fremtid i den Stuart Millske retning. Jeg begriber ikke at De har villet påtage Dem den møje at oversætte dette skrift, der i filistrøs vismandsmæssighed synes at minde om Cicero eller Seneca. Det er min overbevisning at De i halvparten af den tid, oversættelsen må have kostet Dem, vilde have kunnet skrive en ti gange bedre bog selv. Jeg tror også at De gør Stuart Mill højlig uret når De tvivler på sandfærdigheden af hans forsikring om at han har fåt alle sine ideer fra sin kone. – De sagde engang i en samtale at medens den tyske filosofi satte sig som opgave at bestemme tingenes begreb, så gik den engelske filosofi ud på at påvise tingenes love. Denne ytring gjorde mig begærlig efter at læse noget af de engelske filosofer; men jeg kan aldeles ikke finde at Stuart Mill har løst den af Dem antydede opgave. «Tingene» er jo dog noget ganske andet end alskens urene forekomster og tilfældigheder. Der kan være nedlagt såre megen skarpsindighed i et sligt skrift; men hvis dette er videnskab, så er «den kristelige ethik» også et videnskabeligt værk. – Alt dette tør jeg ikke videre indlade mig på at udvikle på papiret; men mundtlig trøster jeg mig til at forsvare min mening. –

Deres nye bog om den tyske romantiske skole glæder jeg mig meget til, og ikke mindre til at vi skal mødes personligt igen. Men hvor? Til München kan jeg ikke komme i sommer. Men kan ikke De lægge vejen over Dresden? Herfra afrejser jeg til Wien henimod midten af Juni og blir der til udgangen af Juli. Kan De arrangere Deres rejseplan i overensstemmelse hermed, så gør det!

Vor fælles ven Adolf Strodtmann har taget mig mit digt «Nordens signaler» ilde op. Jeg tilskrev ham et brev i anledning af at han i fortalen til sin bog havde kaldt mit digt et Hohngedicht imod Tyskland; men da han i sit svar lod indflyde den ytring at han ikke havde troet at jeg ønskede at man i Tyskland ikke skulde vide, hvad jeg skrev i danske blade, så har jeg ikke videre indladt mig med ham i denne sag. Jeg har naturligvis intet imod at man i Tyskland får vide, hvad jeg skriver i Danmark, men hvad jeg må protestere imod er falske fortolkninger af hvad jeg skriver. Digtet er ganske visst et håndigt, men ikke imod Tyskland. Der gives altfor meget hjemme i vore egne lande, som det er mig magtpåliggende at håne, til at jeg skulde påtage mig den ulejlighed at håne Tyskerne. – Dette må idag være nok om Strodtmanns bog, om hvilken jeg forøvrigt mundtligt har adskilligt at sige Dem.

Altså – kom snart herned! De ventes med glæde, trods meningsforskelligheder i mangt og meget. Under alle omstændigheder lader De mig nok høre fra Dem, og lover jeg Dem da at være punktligere til at svare; thi nu har jeg tiden så omtrent til fuld rådighed.

Med hjertelige hilsener fra min kone og mig selv –

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER NICOLAI ARBO, DRESDEN 7. mai 1873

Konvolutt

Herrn Kunstausstellungs-Commissär P. N. Arbo.

Bureau für Schweden u: Norwegen.

Weltausstellungsplatz.

Wien.

fr:

Dresden den 7de Maj 1873.

Herr P: N: Arbo!

Tillad mig herved på det hjerteligste at takke Dem for Deres venlige brev, som jeg igår havde den glæde at modtage og hvoraf jeg udleder de bedste forvarsler for en god og enig samvirken imellem os i den nærmeste fremtid.

Det var meget mere, end jeg kunde vente, at De skulle henvende Dem til mig først; og når jeg på min side til dato har forholdt mig taus, så er grunden den, at jeg nødigt nu i udstillingens første dage vilde besvære Dem med brevskrivere, hvoraf De sandsynligvis allerede i forvejen er mere end overlæsset.

Siden De imidlertid så velvilligt tilbyder Dem at være mig behjælpelig med råd og dåd, så tillader jeg mig at forespørge mig om nogle punkter.

Af det tilstillede dokument, hvoraf jeg allerede tidligere har modtaget et exemplar fra komiteen i Kristiania, fremgår det at en «Fragebogen» i to forskellige skikkelser vil blive at udfylde af udstillerne i nogle grupper, for siden at tjene de vedkommende gruppejuryer til vejledning. Noget lignende for 25de gruppes vedkommende er imidlertid ikke antydet i ovennævnte aktstykke. Jeg vilde derfor gerne vide på hvilken måde kunstjurymændene skal erholde de tilsvarende oplysninger for de udstillende kunstneres vedkommende.

Dernæst vilde jeg være Dem særdeles forbunden ifald De kunde forskaffe mig en fortegnelse over kunstjuryens samtlige medlemmer.

Ikke mindre taknemmelig vilde jeg være om jeg turde håbe at De vilde og kunde sikkre mig et tarveligt værelse i en nogenlunde rimelig afstand fra udstillingsbygningen samt opgive mig den omtrentlige pris for et sådant, når det lejes for en længere tid, f. ex. 6–7 uger.

Endelig tillader jeg mig at forespørge om der er udkommet nogen rejsehåndbog specielt i anledning af udstillingen, og, hvis der er udkommet flere, hvilken De i så fald råder mig at anskaffe.

Dette er hvad der for øjeblikket ligger mig mest på hjerte, og i håb om snart personlig at kunne bringe Dem min tak tegner jeg mig med højagtelse

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 9. mai 1873

Dresden den 9de Maj 1873.

Kære herr Hegel!

Idet jeg frembærer min forbindtligste tak for de modtagne 225 Thaler: pr:, sender jeg Dem hermed atter 48 sider manuskript, en lignende, færdigtliggende sending skikker jeg afsted om nogle dage.

Jeg har intet imod at korrekturarkene sendes op til mine venner Daae og Løkke, såfremt sådant kan ske uden at trykningsarbejdet sinkes. Skulde dette derimod i nogen væsentlig grad blive tilfældet, så kunde man måske indskrænke sig til kun at sende de ark, hvori tvivlsomme navne forekommer, og i så henseende stoler jeg ganske på herr Larsens skøn og forsigtighed. Overhovedet overlader jeg denne sag ganske til Dem.

Med hilsen til Dem og Deres søn, og med megen tak for den iforgårs modtagne nye bog af Brandes, tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 24. mai 1873

Dresden den 24de Maj 1873.

Kære herr Hegel!

Herved sender jeg Dem slutningen af manuskriptet. – For det modtagne exemplar af «Hærmændene» takker jeg Dem forbindtligst. Om nogle dage skal De få det tilbage i rettet stand. «Fru Inger» skal jeg se at skaffe mig fra Kristiania; dette stykke skriver jeg helt om, og håber at kunne få nogen tid dertil under mit ophold i Wien. –

Med mange hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG LUDVIGSEN DAAE, DRESDEN 27. mai 1873

Dresden den 27de Maj 1873. –

Kære ven!

Atter igen henvender jeg mig til Dig for at anholde om din gode bistand i råd og dåd. Da Du efter mit sidste brev ikke lod høre fra Dig, begyndte jeg halvvejs at frygte for at din filologiske gejst oprørte sig imod at skulle række hånden til et sprogligt kætteri, som kunde synes jer klassikere at bringe hele den lærde literære republik i fare. Gennem Hegel er jeg imidlertid i så henseende bleven beroliget, idet han har meddelt mig at Du velvilligen har tilbudt Dig, i samråd med Løkke, at gennemse korrekturarkene, – et tilbud, som jeg naturligvis med den største tak og glæde modtager. Mine principer for skrivemåden af de græske navne kender Du. Hovedsagen er for mig at undgå de græske tvelyde, såvidt gørligt. Ganske har jeg ikke kunnet undgå dem; jeg skriver således templets navn: Serapeion. At jeg ved at skandinavisere de græske navne langt fra ikke er gåt så radikalt tilværks som f: ex: Italienerne med at italienisere dem, vil du indrømme; og at jeg ikke har kunnet være ganske konsekvent, hidrører fra de mangeartede hensyn, jeg har havt at tage. – Gid nu blot ikke beskæftigelsen med korrekturlæsningen i altfor høj grad måtte hos eder svække indtrykket af bogen; thi jeg vilde såre nødig gå glip af det bedst mulige omdømme hos to så habile læsere, som Dig og Løkke.

Nu kommer jeg til en anden sag. Kan Du skaffe mig et exemplar af «Fru Inger», eller i al fald de fem nummere af «Nyhedsbladet» hvori stykket stod aftrykt? Men jeg beder Dig holde dette hemmeligt, for at min norske Fønixberg ikke skal få noget at vide. Kunde Du skaffe mig bogen nogenlunde snart, så gjorde Du mig en dobbelt tjeneste; thi jeg afrejser i den første halvdel af Juni til Wien og håber at kunne arbeide på omskrivningen af stykket dernede.

Manuskriptet til mit nye arbejde er nu helt afleveret og formodentlig allerede under sætterens hænder. Der er til bogen anskaffet nye typer, og jeg håber at den vil fremtræde i et prægtigt udstyr; antageligvis kommer den til at udgøre omkring 480 sider.

Med de bedste hilsener til din frue, til Løkke og andre gode venner, samt i håbet om snart at høre fra Dig, tegner jeg mig

din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 2. juni 1873

Dresden den 2den Juni 1873. –

Kære herr Hegel!

Igår havde jeg den fornøjelse at modtage «Kærlighedens komedie» i den nye udgave, for hvis smukke udstyr jeg er Dem særdeles forbunden. Jeg håber at De på Deres side rigtigen har modtaget de to sidste og afsluttende sendinger af manuskriptet til «Kejser og Galilæer», samt det rettede exemplar af «Hærmændene».

Antageligvis kommer jeg til at afrejse herfra til Wien den 11te eller 12te dennes, og da jeg først bagefter får mine rejseudgifter godtgjorte, må jeg atter besvære Dem med anmodning om et forskud, dennegang til beløb 300 preussiske Thaler, enten i veksel eller kontant.

Skulde De under mit ophold i Wien ville tilskrive mig, så bedes brevene adresserede til: Herrn Ausstellungscommissair P: N: Arbo, Bureau für Schweden und Norwegen. Weltausstellungsplatz. Wien. –

Med de bedste hilsener til Dem og Deres søn, og med håbet om et godt udfald af vort nye foretagende tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER NICOLAI ARBO, DRESDEN 4. juni 1873

Dresden den 4de Juni 1873.

Højstærede herr Arbo!

Hjertelig tak for Deres sidste venlige brev! Idag tillader jeg mig kun at tilskrive Dem et par ord i al hast. Det er min agt at afrejse herfra Thorsdagen den 12te dennes og skal jeg da efter planen kunne være i Wien næste morgen. Tør jeg nu bede Dem om, hvis det er Dem muligt, at reservere mig et værelse for et par dage i det hotel, hvori De selv boer? Jeg forudsætter nemlig at De har valgt Deres bolig så nogenlunde i nærheden af udstillingen. Og tør jeg derhos, hvis det lykkes Dem at sikkre mig et sådant rum, anmode Dem om med et par ord at lade mig det vide, samt opgive mig hotellets navn og adresse? – Tag ikke disse gentagne henvendelser ilde op! Når jeg først er kommen under tag, skal jeg ikke trække flere veksler på Deres hjælpsomhed – undtagen hvad gode råd angår; og i håbet om at De ikke vil unddrage mig disse, tegner jeg mig ærbødigst

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIE RUHKOPF, DRESDEN 7. juni 1873

Den højtærede oversætterinde har ønsket at jeg med nogle ord skal udtale mig om hendes arbejde.

Det er mig i den anledning en særdeles glæde at kunne erklære at jeg finder oversættelsen helt igennem præget af digtets ånd, således som denne åbenbarer sig i originalen , samt med fuld forståelse af alle enkeltheder, der samtlige forekommer mig at være gengivne med den størst mulige troskab.

Dresden, den 7. Juni 1873.

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 9. juni 1873

Dresden den 9de Juni 1873.

Kære svoger!

Tak for Deres venskabelige linjer, som jeg først idag modtog.

Indlagt følger til advokat Stang en besvarelse af de omspurgte punkter.

På Thorsdag afrejser jeg til Wien. Skulde De eller nogen anden af mine venner ville tilskrive mig under opholdet dernede, så er min adresse: «Bureau für Schweden und Norwegen. Weltausstellungsplatz. Wien.» Juryens arbejde skal være tilendebragt den 1ste August.

Tør jeg bede Dem ved forfaldstid godhedsfuldt sende Susanna postanvisninger for min gage, lydende på hendes navn, og under vor nuværende adresse? Senere rejser hun og Sigurd til et eller andet badested, hvor jeg på hjemvejen fra Wien støder til dem.

Den sidste Bjørne-skandale er ganske i overensstemmelse med alt det øvrige.

Med hjertelige hilsener fra os alle

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til EMIL STANG, DRESDEN 9. juni 1873

I de første Maaneder af 1857 sendte jeg fra Bergen, hvor jeg dengang opholdt mig, en Afskrift af «Fru Inger» til Botten-Hansen i Christiania, med Anmodning om dersteds at skaffe mig en Forlægger til Stykket. –

Som svar herpaa foreslog Botten-Hansen mig, imod et Honorar af 50 Spd at lade Stykket indrykke i «Nyhedsbladet». –

Herpaa gik jeg ind, og i Sommerens Løb udkom Stykket i 5 paa hinanden følgende Nummere af Bladet. –

Kort efter ankom jeg til Christiania og erfarede der, at man i Nyhedsbladets Trykkeri uden mit Vidende havde taget Separataftryk af Stykket, hvilke solgtes for Bladets Regning. –

Af det Honorar, Botten-Hansen havde tilbudt mig, erholdt jeg efter mange Vanskeligheder udbetalt gjennem nu afdøde Cand. theol. Birkrem, Casserer for Bladet, 32 Spd. Det Resterende har jeg aldrig erholdt. –

I Begyndelsen af 1858 solgte jeg, som da havde taget Bolig i Christiania, ligeledes til Botten-Hansen, Retten til at lade «Hærmændene paa Helgeland» trykke som Tillægshefte for Nyhedsbladets Abonnenter, imod en Godtgjørelse af 30 Spd, hvorfor det fra Bladets Side betingedes, at Bogen skulde trykkes i 2200 Exemplarer. – Abonnenternes Antal opgaves mig at være 1700. Var dette Opgivende rigtigt, saa udkommer altsaa et Overskud af 500 Exemplarer, hvilke i Aarenes Løb ere solgte til Fordel for Bladet. Paa den sidste Side i Bogen staar: «Tillægshefte for Illustreret Nyhedsblads Abonnenter». – For dette Stykke har jeg faaet Honoraret udbetalt. –

Jeg var paa de heromhandlede Tidspunkter ikke lønnet Medarbeider i «Nyhedsbladet». –

Bogtrykker H. J. Jensen stod personlig ganske udenfor de ovenfor nævnte Underhandlinger. –

Jeg betvivler at de to Bøger, hvoraf den ene med mit Samtykke aldrig har været i Boghandelen, i længere Tid kan have været udsolgte. –

Dresden den 9 Juni 1873. –

Til SUSANNA IBSEN, WIEN 14. juni 1873

Wien den 14de Juni 1873.

Kære Suzannah!

Idag i al hast kun nogle orienterende ord. Igårmorges kl: 9 kom jeg hid og modtoges på banegården af Thomas som lod mig sige fra Tobias Møller at jeg kunde få et værelse ved siden af hans, som han højlig anbefalede. Jeg lod mit tøj bære did og flyttede øjeblikkelig ind. Bedre kunde jeg aldrig fåt det! Huset som ligger i nærheden af udstillingen, kun et kvarters gang til fods og fem minuters kørsel for 5 Kreutzer, er et fint herskabshotel i byens eleganteste del. Anden etage, hvori jeg har lejet, ud til gaden eller alléen, beboes af en baronesse, som nu er rejst bort og som har tilladt sin Wirthschafterin eller kammerfrue at udleje værelserne i sommertiden. Hun er en sand perle af venlighed, ærlighed og forekommenhed. Hildur er begejstret for hende og med fuld ret. For den salon jeg har skal jeg betale med opvartning, pudsning og børstning, besørgelse af ærinder i byen o. s. v, 80 Gulden pr: måned eller omtrent 2 ½ Gulden om dagen. Kaffe leverer hun mig når jeg ønsker det samt franskbrød og smør til frokost, alt tilsammen for 30 Kreutzer eller 6 groschen. Jeg har spist frokost her idag, prægtigt serveret, på sølvbrikke med dug og servietter, en hel liden kande kaffe, overflod af mælk, brød, smør og sukker, alt udsøgt og af bedste slags.

I udstillingen var jeg igår men kan naturligvis endnu ikke fortælle noget derom. Med Møllers bor jeg væg i væg. Vor fortræffelige værtinde er ganske alene i huset og besørger alting selv.

Møller og jeg skal nu ud på officielle visiter. Her siges at være dyrt men jeg mærker at jeg med middagsmad o. s. v. kan indrette mig økonomisk.

Dette må være nok for idag. Lad mig nu se at du er tålmodig under min fraværelse, og tilskriv snart

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Når Du skriver kan Du indtil videre benytte min opgivne adresse; min bolig er: Augarten Allée-Strasse, No 23. 2den Etage.

Til HANS CHRISTIAN ANDERSEN, WIEN [juni 1873]

Til H: C: Andersen!

Kære og højstærede herr etatsråd! Jeg kan ikke lade anledningen til at sende Dem en hjertelig hilsen gå unyttet forbi. Tak for besøget i Dresden; tak for bogen; tak for alt andet skønt og herligt! –

Til SUSANNA IBSEN, WIEN 25. juni 1873

Wien den 25de Juni 1873.

Kære Suzannah!

Da det nu begynder at lakke imod den skønne tid da der skal brases og steges tre dage i rad og da kaffekedlen ikke er af ilden fra den tidlige morgen, så vil jeg tilskrive Dig nogle ord for at lykønske Dig med dagen. Af pragtfulde gaver må Du indtil videre lade Dig nøje med indlagte pengeseddel, som jeg beder Du ikke vil forsmå og som Du straks kan lade omveksle imod preussisk mynt. Hvis ikke Thomas havde været usynlig de sidste dage, så havde jeg sendt en liden ting med ham. Men han lod sig ikke se, og rejste uden at tage afsked. Du må altså være tålmodig, kære katttt!

Nu er juryarbejderne i fuld gang, og lange breve fra mig kan der endnu ikke være tale om. Jeg er bleven medlem både af juryafdelingen for maleri og af den for skulptur og har altså dobbelte møder at deltage i. Min tid er inddelt således; om morgenen står jeg op kl: 6 og har da indtil kl: 8 endt mit toilette, spist frokost, læst avisen og røgt min morgenpibe. Derpå går jeg til udstillingen, hvor malerijuryen holder møde fra kl: 9 til 12. Så snart disse er over, går jeg hen på en restauration i nærheden, hvor jeg spiser en god kødret med lækkert øl til. Kl: 2 begynder skulpturjuryens møder og disse varer til kl: halv fem eller fem. Disse møder er imidlertid ikke altid stillesiddende; i disse dage f: ex: går vi over i de uhyre udstillingsbygninger og besigtiger kunstværkerne. Nogen middagssøvn har der naturligvis ikke været tale om siden min ankomst til Wien. Når jurymøderne er over, kan Du vide jeg er træt. Jeg sætter mig da hen i en af de mange restaurationshaver i Prateren og ser på de tusender af kørende i alléen, medens jeg spiser min aftensmad bestående af ost og hausbrod med fortræffeligt øl til. Kl: 9 går jeg hjem og straks tilsengs. Jeg befinder mig udmærket vel ved dette liv hernede. Nogen selskabelighed for jurymændene er endnu ikke begyndt; det skal komme senere, siger man.

Tak for dit og strilens brev. «Fru Inger» har jeg rigtig modtaget. Dietrichson er i vente. Med mange udmærkede mænd er jeg naturligvis daglig sammen og alle beamter i udstillingen har ordre til at vise os den største ære.

Skriv nu snart igen. Til den kære unge student kan jeg idag kun sende mit visitkort. Morgendagen skal jeg fejre med en eller anden lækkerhed.

Altså lykke til dagen.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, WIEN 30. juni 1873

Wien 30/6-73.

Højstærede herr Larsen!

Der må ikke tages ringeste notits af de i Kristiania foretagne rettelser ved navnene. Det er pedanteri alt tilhobe. Jeg har heller ikke bedet om det slags korrektur; jeg ønskede kun et gennemsyn vedkommende stedsnavnes endelser, o. s. v. – Er det ikke bedst at være herrerne i Kristiania foruden? Gør som De vil. I al hast.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, WIEN 10. juli 1873

Wien den 10de Juli 1873.

Herr bogholder Aug: Larsen.

Da jeg formoder at cancelliråd Hegel endnu ikke er vendt tilbage fra Norge, tillader jeg mig at henvende mig til Dem med anmodning om at De godhedsfuldt vil sende mig 75 Thaler preussisk, om muligt i sedler à 25 Thaler eller 10 Thaler pr: stykke, og adressere brevet til: Herrn Generalcommissär Julin Dannfeldt. Schwedisches und Norwegisches Bureau. Weltausstellungsplatz. Wien.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til LORENTZ DIETRICHSON, PILLNITZ VED DRESDEN 3. august 1873

Pillnitz ved Dresden, 3die August

Min kære ven!

Hjertelig velkommen, hvis din tid, som jeg håber, tillader eder at gøre en afstikker herud. Med dampskib bruger man en time. Vi bor her «Am Grunde, No 16». Lad os ikke vente forgæves!

Hils dehrr: Dannfeldt og Arbo samt andre gode venner. Skulde der på bureauet ligge kataloger eller andet til mig, da tag det med!

Med hjertelige hilsener, i al hast,

din hengivne ven

Til FREDERIK HEGEL, PILLNITZ VED DRESDEN 8. august 1873

Pillnitz ved Dresden, 8de August 1873.

Kære herr Hegel!

Tag ikke ilde op at jeg først nu, efter tilbagekomsten fra Wien, erkender modtagelsen af Deres venlige brev af 14de f: m: med indlagte 75 Thaler. Og tillad mig tillige at benytte anledningen til hjerteligst at takke Dem for det oversendte smukke ordensbånd, hvortil jeg ganske visst ikke vilde kunnet fået magen i udlandet. At jeg ved kroningen blev betænkt med St: Olafs-ordenen kom mig ganske uventet, da jeg intet har skrevet til festen og heller ikke har været anmodet derom. Meget kærere skulde denne opmærksomhed fra kongens og regeringens side have været mig, hvis Bjørnson samtidigen var bleven delagtig deri; men, som De ved, har han selv afskåret al mulighed for sådant, i al fald for den nærmeste fremtid.

Det er mig særdeles kært at høre at De er tilfreds med Deres ophold i Norge. Næste gang håber jeg at De udstrækker Deres rejse videre; thi den egentlige storartede norske natur lærer man egentlig først at kende når man kommer op på højfjeldene og ned på den vestlige side af samme. Boghandler-mødets forhandlinger har jeg med interesse fulgt i aviserne og jeg må give Dem medhold i at de ikke egentlig synes at yde noget stort udbytte; men jeg tror ligesom De at den mangesidige personlige berørelse vil vise sig gavnlig på flere måder.

Arbejdet som jury-medlem i Wien var overmåde trættende omendskønt meget interessant, og jeg kom hid mere overanstrængt end jeg nogensinde før har følt mig. Nu først, herude i den friske skovluft, er jeg kommen til kræfter igen. Hvad der under opholdet i Wien meget glædede mig var at jeg tilfældigvis fik anledning til at være Danmark til nogen nytte. Den danske jurymand, Theofil Hansen, beskæftigede sig nemlig kun med arkitektur-sektionen, hvori han var præsident, men i hvilken Danmark ingen udstillere havde. I sektionerne for maleri og skulptur afgav han ikke engang møde. Den danske generalkommissær overdrog derfor til mig at repræsentere også Danmark i disse sektioner og var jeg så heldig at opnå 9 medaljer for de danske kunstnere. At jeg glædede mig ligeså meget over disse som over de 9 norske medaljer behøver jeg ikke at forsikre Dem om.

Herude i Pillnitz, en times dampskibsfart fra Dresden, blir vi antagelig måneden ud eller så længe til koleratilfældene ophører derinde. Jeg skal nu til at lægge alvorlig hånd på omskrivningen af «Fru Inger». Det skulde interessere mig om De havde i Norge talt med nogen om processen angående dette stykke samt «Hærmændene»; selv har jeg intet hørt på lang tid; men under alle omstændigheder kan udfaldet umuligt være tvivlsomt.

Det glæder mig meget at trykningen af den nye bog går raskt fremad. Den vil da forhåbentlig ikke i ret mange uger lade vente på sig.

Med de venligste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN HAMMER, PILLNITZ VED DRESDEN 20. august 1873

Pillnitz den 20de August 1873.

Herr kunsthandler Hammer!

Herved tillader jeg mig at anmode Dem om, med omgående post eller så snart som muligt, at sende mig en miniatur-dekoration til St: Olafs-ordenen, svarende i størrelse til de fra Dem tidligere modtagne; for Danebrogsordenen betalte jeg, så vidt jeg erindrer, 24 rdlr: svensk; kært skulde det være mig om deslige ting nu var blevne billigere. Under alle omstændigheder skal jeg straks, efter opgivende af prisen, sørge for at beløbet bliver Dem tilstillet. Min adresse er indtil videre: Pillnitz bei Dresden.

Med højagtelse Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, [PILLNITZ VED DRESDEN] 23. august 1873

Samtidigt med dette Brev vil rimeligvis Prisfordelingens Resultat være Dem bekjendt. At de af vor Jury-Gruppe fattede Beslutninger skulde ved Behandlingen i Præsidenternes Raad have undergaaet nogen Forandring, er ikke tænkeligt. Dette Raad har nemlig efter Dokument No. 76 § XII kun Myndighed til at beslutte angaaende Æresdiplomer, medens efter samme Dokuments § XI Gruppejuryen selv har den afgjørende Stemme for alle andre Prisbelønningers Vedkommende.

For det Tilfælde, at det muligens kunde interessere et større Publikum, og da de paa Forhaand meddelte officielle Fortegnelser ere unøiagtige, skal jeg tillade mig at opregne de Personer, af hvilke Jury-Funktionen i 25de Gruppe faktisk blev udøvet:

Præsident: Grev F. de Crenneville , østerrigsk General og Hofmarchal; Vicepræsidenter: Hr. Meisonnier og Hertugen af Ratibor; Jurymedlemmer: for Belgien, Mr. Bellefroid, Generaldirektør ved de offentlige Kunstsamlinger, og Vikomte de Jonghe d’Ardoye, belgisk Gesandt i Wien; for Danmark, Arkitekten Theophilus Hansen; for Frankrige, Historiemaleren Bonnat, Mr. M. Cottier, Medlem af Komiteen for de skjønne Kunster, Mr. Paul Dubois ligesaa, samt Mr. Darcel, Bestyrer af de offentlige Gobelins-Fabriker; for Grækenland Hr. Dumba; for Holland Genremaleren H. ten Kate; for Italien Signore Boito, Professor i Arkitektur ved Kunstakademiet i Milano, Billedhuggeren Professor Giovanni Dupré i Florens, Cavaliere Mariani, Professor ved Akademiet San Luca i Rom, Maleren Cavaliere Palizzi i Neapel og Cavaliere Giov. Strazza, Billedhugger og Prof. i Milano; for Norge Henrik Ibsen (der tillige repræsenterede Danmark i Sektionerne for Billedhuggerkunst og Maleri); for Rusland Hr. A. Bogolouboff, Professor ved Kunstakademiet i St. Petersburg, samt Maleren P. Bruloff, for Schweitz Mr. Theodore de Saussure i Genf; for Sverige Overintendant Kabinetskammerherre v. Dardel; for Tyskland Billedhuggeren Afinger, Malerne Knaus, Piloty, Schleich og Steffeck samt Direktør ved Kobberstiksamlingen i Berlin, Professor Hermann Weiss; for Spanien Maleren Don Dioscoro Puebla; for Ungarn Ridder v. Pulszky, Direktør ved Nationalmuseet i Pesth, og Hr. G. Ráht, Medlem af Hofretten sammesteds; for Østerrige Billedhuggeren C. Costenoble, Regjeringsraad Eduard Engerth, Professor H. v. Ferstel, Maleren F. Friedländer, Profor L. Jacoby, Professor C. Kundmann, Maleren Adolf Obernmüllner og Maleren H. von Rodakowsky. England og Amerika havde ikke udnævnt Jurymænd i 25de Gruppe. Juryen valgte derfor en Komite inden sin Midte til at gjøre Indstilling angaaende disse Lande.

Af de for Maleri tilkjendte Medaljer erholdt Østerrige 81, Tyskland 152, Ungarn 14, Frankrige 138, Schweitz 26, Belgien 76, Holland 24, Danmark 7, Norge 9, Sverige 9, Spanien 14, Grækenland 2, Amerika 2, Italien 48, England 29, Rusland 29. Landene ere her opregnede i den Orden, hvori deres Udstillinger kom under Bedømmelse.

Jeg kunde her med Lethed meddele forskjellige statistiske Talstørrelser til Sammenligning; men noget sandt Indblik i de internationale Kunstforhold vilde disse ikke give. Det gaar ikke an saaledes, som nogle Tidningskorrespondenter har gjort, at sammenligne det paa de enkelte Lande faldne Antal af Medaljer med Antallet af de fra hvert Land udstillede Malerier; thi medens enkelte Landes Malere i Regelen kun er repræsenterede med et Billede, saa har andre Lande fremsendt et større Antal Billeder for hver Maler; men i begge Tilfælde erholder den udstillende Kunstner jo kun en Medalje. Heller ikke vilde en Sammenligning mellem Medaljernes og de udstillende Maleres Antal for hvert Land give noget korrekt Billede af det forholdsvise kunstneriske Høidepunkt, hvorpaa de forskjellige Nationer fortiden befinder sig. Mange andre Omstændigheder maa nemlig tages med i Beregningen. Saaledes har f. Ex. nogle Lande stillet sine bedste udstillende Kunstnere udenfor Konkurranse ved at udnævne dem til Jurymænd, medens andre Landes Jurymedlemmer ere valgte udenfor Kunstnerstanden. Hertil kommer desuden, at Medaljer kun kunde tildeles nulevende Kunstnere, og det kun for Verker, der ere tilblevne efter Aaret 1863, en Omstændighed, hvorpaa enkelte Lande, især England, ikke har lagt nogen Vegt, og hvoraf ogsaa Følgen var, at den engelske Udstilling, skjønt næsten udelukkende bestaaende af Mesterverker, kun erholdt et forholdsvis ringe Antal Medaljer. Særligt maa ogsaa lægges Mærke til den høist forskjellige Grad af Strenghed, som de respektive Komiteer paa Hjemstederne har udvist ligeoverfor anmeldte Udstillingsgjenstande. Fra nogle Lande synes man at have modtaget omtrent alt, hvad der er blevet tilbudt, medens man paa andre Steder, især i Rusland og Belgien, kun har udstillet de Arbeider, der i sig selv indebar ialfald en Mulighed for ogsaa at kunne prisbelønnes. I flere af disse Omstændigheder tilsammen maa man søge Forklaringen til den Kjendsgjerning, at f. Ex. Belgien erholdt forholdsvis 50 pCt. flere Prismedaljer end Frankrige. At dette Forholdstal ingenlunde udtrykker det sande Forhold mellem de to Landes kunstneriske Udviklingsgrad, vil være indlysende for enhver Sagkyndig.

Tiltrods for disse tildels uundgaaelige Uoverensstemmelser maa det dog siges, at den nuværende internationale Kunstudstilling i Wien frembyder et overordentlig rigt Materiale til kulturhistorisk Belysning af vor Samtid. Navnlig vil den mægtigt bidrage til at berigtige visse feilagtige Meninger og til at bortrydde visse Fordomme, som hidtil har været gjældende. Jeg sigter her nærmest til den gjængse Lære om, at den slaviske Folkestamme liden eller ingen Del tager i det store fælles civiliserende Samarbeide. Det Bekjendtskab, som Europa i de senere Aar har gjort med den russiske Digtning, syntes at burde have afkræftet en saadan Paastand; men er dette end ikke hidtil lykkes, saa nærer jeg ingen Tvivl om, at Wienerudstillingen vil kalde en ganske anden og rigtigere Anskuelse tillive. Udstillingen lærer os, at Rusland indenfor alle den bildende Kunsts Omraader staar fuldstændig paa Samtidens Høider. Den friskeste og mest energiske nationale Opfatning er her forbunden med en uovertræffelig Teknik, og det er ingenlunde en Vildfarelse, grundet paa den slaaende Virkning af de uvanlige Motiver, naar jeg paastaar, at Rusland har en Malerskole, fuldt jevnbyrdig med Tysklands, Frankriges eller hvilketsomhelst andet Lands.

Noget Lignende kan med god Føie siges om Ungarn, ialfald for Figurmaleriets Vedkommende. Den Fristelse, som Forekomsten af prunkende Nationaldragter stiller for en dygtig Kolorist, har de ungarske Malere lykkelig vidst at undgaa; intetsteds i den ungarske Afdeling vil man støde paa Billeder, der har faaet sin Tilblivelse i det Øiemed at sammenstille virkningsfulde Farvemodsætninger i Klædningsstykker, Smykker og lignende.

Jeg har her væsentlig dvælet ved Maleriafdelingen, der jo for os maa have den meste Interesse, og hvori jeg tror, at vi med Ære har været repræsenterede, omend ikke samtlige af vore udstillende Kunstnere er mødt frem med sine bedste Billeder. At vore yngre Malere, tiltrods for al Dygtighed, vilde kunne lære overordentlig meget ved et Besøg i Wien er ubestrideligt, og en stor og for vor Kunst frugtbringende Gjerning vilde det være, om man paa nogen Maade kunde sætte nogle af dem istand til at foretage en saadan Udflugt. Ledige Stipendier er, saavidt jeg ved, ikke forhaanden, men jeg tænker paa, om ikke Kunstforeningen, baade i Christiania og i andre Byer, kunde hjælpe gjennem Bestillinger paa Billeder saaledes at Beløbene udbetaltes forskudsvis med Forpligtelse for Vedkommende til at anvende ialfald en Del af Pengene til en Wienerreise. Hvem ved, dersom dette Forslag bragtes offentlig paa Bane, om ikke ogsaa nogle af vore Rigmænd kunde træde hjælpende til.

Til LUDVIG JOSEPHSON, PILLNITZ VED DRESDEN [august 1873]

Hr: Josephson!

Hjertelig velkommen herud!

Henrik Ibsen.

Pillnitz – am Grunde No 16.

p. p. c.

Til UKJENTE MOTTAGERE, DRESDEN/KRISTIANIA [3. september 1873]

Gravminde over afdøde Skolebestyrer Heltberg

Undertegnede, forhenværende Disciple af afdøde Skolebestyrer Henrik Anton Schiøtt Heltberg, have troet at imødekomme et almindeligt Ønske hos hans mange ældre og yngre Elever, naar vi her indbyde dem til at tegne Bidrag til et Gravminde over ham paa Vor Frelsers Kirkegaard.

Til Gravmindet, saaledes som vi have tænkt os det, vil udfordres et Beløb af ca. 130 Spd., og Bidragene ønskes indsendte til Boghandler Aschehoug – hos hvem Tegningsliste er nedlagt – inden dette Aars Udgang.

Johannes Bergh, Advokat. | Bjørnstjerne Bjørnson.
F. G. Bruun, Præst. | Ludvig Daae, Foged. | S. A. Haugland, Adjunkt.
J. K. Heffermehl, Advokat. | L. Holan, Skolebestyrer. | Henrik Ibsen.
Oscar Johnsen, Læge. | K. Kristensen, Præst. | J. N. Skaar, Præst.
G. Stabell, Stud. theol. | Ferd. Tischendorf, Stud. theol.

Til [WILHELM FREIHERR VON SCHWARZ-SENBORN], [DRESDEN 4. september 1873]

Dresden 4. September 1873. –

Hochgeehrter Herr Director!

Nachdem ich Ende Juli Wien verlassen hatte, habe ich die Zwischenzeit unter einem zurückgezogenen Aufenthalt in Pillnitz, ohne irgend eine schriftliche Verbindung mit der Heimath, verbracht. Erst nach meiner Ankunft hierher am 1ten September empfing ich von dem Ausstellungscomité in Christiania Ihre zwei geehrten Schreiben von 15ten und 19ten Juli, von deren Dasein ich bis dahin keine Ahnung hatte.

Dies wird Ihnen den Grund erklären, weshalb ich mich nicht in der Angelegenheit «Brackeleer» ausgesprochen habe. Dass ich im entgegengesetzten Falle mein zustimmendes Votum sogleich abgegeben hätte, folgt von sich selbst.

Ich benutze die Gelegenheit, Ihnen meinen herzlichsten Dank für alle bewiesene Zuvorkommenheit unter meinem Aufenthalt in Wien abzulegen, und indem ich mich in Ihrer freundlichen Erinnerung empfehle, zeichne ich mich

mit vorzüglicher Hochachtung Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 8. september 1873

Dresden den 8de September 1873.

Kære Brandes!

I disse dage er det netop et år siden at vi færdedes sammen her nede i Dresden, og nu, da jeg efter en omflakkende hvileløs sommer, igen er flyttet ind i min vinterbolig, tænker jeg daglig tilbage på de uger ifjor, da De bragte liv og afveksling i vor ensomme tilværelse. Derfor vil jeg idag tilskrive Dem nogle linjer for dog idetmindste at erfare hvor og hvorledes De lever; thi jeg ved ingen af delene.

Først må jeg nu opklare en misforståelse eller hvad jeg skal kalde det. De var i Juli måned her med Deres broder og svigerinde. Deres fru svigerinde havde den godhed sammen med fru Falsen at besøge os; og derefter skal De, ifølge fru Falsens sigende, have yttret forundring over at min kone «ikke vilde modtage» Dem! Min hustru beder mig sige Dem at en sådan formodning fra Deres side må bero på en misforståelse. Hun ventede at se både Dem og Deres broder; men De kom ikke. Hvad man kan have forebragt Dem, ved jeg ikke; men sagen er mig ingenlunde uforklarlig; thi allerede under slutningen af Deres foregående ophold i Dresden lod det til at her var nogen, som med et slags ængstelse syntes at våge over at De ikke altfor hyppigt og i uforstyrret fortrolighed kom sammen med os. Kære Brandes, De er en smule åbenmundet, og det ser virkelig ud, som om nogen har frygtet denne egenskab; af hvilke grunde skal jeg lade være usagt.

Dette skriver jeg fordi jeg vil De skal vide at De har været genstand for en mystifikation, og fordi De skal tro at De i os har virkelige venner, ikke blot bekendte af det slags der kommer imøde eller trækker sig tilbage alt efter omstændighederne. –

I Wien har jeg i sommer opholdt mig et par måneder som medlem af kunstjuryen, senere har jeg tilbragt nogle uger på landet her i Sachsen, og i al den tid har jeg ikke fundet lejlighed til at følge med vore aviser, ligesom min skriftlige forbindelse med Danmark og Norge har indskrænket sig til forretningssager. Jeg ved derfor sletikke hvad De tager Dem til eller hvor De færdes. Sig mig fremfor alt, hvad det bliver til med Deres engang påtænkte længere ophold i Tyskland? Der er uendelig meget, jeg gerne vilde tale med Dem om, og udtømmende kan sligt kun ske mundtligt. Jeg synes at mange tegn tyder hen på at noget nyt er ifærd med at danne sig. Eller hvad siger De om valfarts-raseriet i Renans Frankrig? Om dette og meget andet vil jeg imidlertid ikke her videre udtale mig for ikke at udsætte mig for at misforståes.

Min nye bog venter jeg hver dag. Jeg er meget spændt på at høre hvad De vil sige om den. Fra Norge tilskrives mig at Bjørnson, uagtet han ikke kan kende bogen, skal have erklæret den for «Atheisme» og tilføjet at dertil måtte det naturligvis komme med mig. Hvad bogen er eller ikke er, bryder jeg mig ikke om at undersøge; jeg ved kun at jeg energisk har set et brudstykke af menneske-historien, og hvad jeg så, det har jeg villet gengive. –

Det er mit håb at dette brev finder Dem, hvor De end for øjeblikket måtte færdes, og sker det, så lad mig snart høre fra Dem, forudsat at De ikke kan og vil berede mig den endnu større glæde at komme personlig.

Og hermed for denne gang et hjerteligt levvel og – hvis det må være mig tilladt – en forbindtlig hilsen til Deres broder, fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. Også herr Drachmann bedes hilset. Han tænkte halvvejs på at komme hid tilbage. Jeg skulde af mange grunde ønske, mere uforstyrret end sidst, at kunne træffe sammen med ham under et længere besøg.

H: I:

Til SKATMESTEREMBEDET VED DEN KONGELIGE NORSKE SANKT-OLAVS ORDEN, DRESDEN 18. september 1873

Dresden den 18de September 1873.

Til Skatmester-embedet ved den kongl: norske Sanct Olafs orden.

Herved giver jeg mig den ære takskyldigst at erkende modtagelsen af det mig med Skatmester-embedets skrivelse af 14de August tilstillede ordenstegn samt dertil hørende diplom som ridder af St: Olafs orden.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til PETER NICOLAI ARBO, DRESDEN 28. september 1873

Dresden den 28de September 1873.

Kære herr Arbo!

Tag ikke ilde op at jeg herved falder Dem besværlig med en kommission. Sagen er denne: Man har fra Wien sendt mig et fotografi, hvorfor jeg ifølge regning har til herr Carl B: Waltz, kasserer ved «Genossenschaft der bildenden Künstler Wiens», Künstlerhaus, Lothringerstrasse, No 9 at indbetale 21 frcs. Tør jeg bede Dem godhedsfuldt at ville besørge dette for mig? Franske sedler kan jeg ikke få fat på her; men efter min beregning må indlagte 6 Thaler slå rundeligt til. Jeg har nølet noget længe med at ordne denne affære og vilde derfor være Dem overordentlig forbunden, dersom De en af dagene, trods Deres mange andre gøremål, kunde finde en anledning til at bringe sagen i rigtighed. Bliv endelig ikke vred over at jeg besværer Dem med dette; men jeg ved ingen anden at henvende mig til.

Og hvorledes går det så fortiden nede i Wien? Jeg har ikke megen anledning til gennem aviserne at følge med udstillingen, men hører dog at den skal være godt besøgt. Er det sandt at den skal holdes åben til slutningen af Oktober? Kunde De med en eller anden hjemrejsende skandinav sende mig et exemplar af den norske katalog, så gjorde De mig en særdeles stor tjeneste. Men endnu kærere vilde det være mig om jeg turde håbe at De selv engang ihøst eller til vinteren, når De er færdig dernede, vilde lægge vejen over Dresden.

Under alle omstændigheder ønsker jeg Dem et så behageligt ophold, som muligt, i Wien. Deherrer Engerth, Friedländer, Obermüllner og andre gode mænd bedes venligst hilsede, hvis lejlighed gives. Herr Dannfeldt først og fremst en hilsen! Jeg håber at han i sin tid modtog mit brev og De det deri indlagte visitkort?

Og hermed for dennegang et hjerteligt levvel fra

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 4. oktober 1873

Dresden den 4de Oktober 1873.

Kære svoger!

Hver dag har jeg foresat mig at besvare Deres venskabelige brev af 6te f. m:, men altid er der kommet noget imellem; nu tør jeg dog ikke opsætte det længere.

For advarselen angående herr Bjørnson er jeg Dem meget taknemmelig. Til dato har han dog ikke vist sig her, og jeg anser det heller ikke rimeligt at han skulde føle sig opfordret til at aflægge mig et besøg. At han på forhånd har søgt at skade mit nye arbejde er ganske i samklang med hans øvrige færd. Efter hvad min forlægger skriver, lader det dog ikke til at hans hensigt vil lykkes, thi der er indløben så overvættes store bestillinger på bogen at dens udgivelsestid derved er bleven forsinket, idet der nemlig udfordres et langt større antal indbundne exemplarer end påregnet. Det er nu fastsat at bogen, der udgør et meget tykt bind på 512 sider, skal samtidigt udkomme i alle tre skandinaviske lande fredagen den 17de Oktober. Kunde De angående tidspunktet gennem en tredjemand få ind en liden notits i Morgenbladet, vilde jeg være Dem meget forbunden; thi jeg frygter at mange deroppe på grund af forsinkelsen kan tro at der fra min side er noget ivejen. Med den første forsending til Kristiania har jeg pålagt min forlægger at lade medfølge et exemplar til Dem, hvilket jeg herved på forhånd beder Dem venligst modtage.

Jeg takker Dem for Deres lykønskning i anledning af St: Olafs-ordenen, hvilken jeg nu har modtagen. Den var mig for så vidt kærkommen, som udnævnelsen dog vidnede om et visst slags mod fra en side, hvorfra man ikke i den senere tid er vant til at se prøver på den slags egenskaber. –

Fejltagelsen med Susannas lagener håber jeg er tilfredsstillende opklaret. Hun havde aldeles misforstået et brev fra Marie og troede at talen var om nogle lagener, som hun brugte under opholdet i København, og som siden har været opbevaret i en kiste hos professor Daa, hvilken kiste hun nu ønskede herned. Skulde De have vanskelighed ved at blive af med de sachsiske sedler, beder jeg Dem at sende disse tilbage og afholde beløbet i min gage, hvoraf jeg i så fald tillader mig at bede mig resten tilstillet på sædvanlig måde – hvis sådant, ved fremkomsten af disse linjer, ikke allerede er sket.

Opholdet i Wien isommer var særdeles interessant; nærmere herom håber jeg at Thomas har fortalt. – Da han på hjemrejsen passerede Dresden medtog han et exemplar af Schillers verker, som han lovede at sende Marie; dette skal imidlertid ikke være sket og Marie skriver at hun for sine sprogstudiers skyld nødvendigvis behøver bøgerne, hvorfor jeg herved anmoder Dem om at bringe ham denne sag i erindring.

Løkke har jeg for nogen tid siden tilskrevet; jeg håber at mit brev er kommet ham ihænde. I al fald bedes han og alle andre gode venner hilset.

Særdeles kært skulde det være os, om De vilde sende os Deres fotografi, selv om det ikke skulde være i alle henseender tilfredsstillende. Men endnu kærere vilde det rigtignok være os om De tog en kraftig beslutning og overbragte det selv. Man kan nu rejse meget billigt; jeg kan opgive Dem en rute, på hvilken tour og retour (1ste plads dampskib og 2den plads jernbane) mellem Kristiania og Dresden koster 22 spd. Hernede er det endnu fuldstændig sommerligt; koleraen er for længe siden ophørt og theatrene med meget andet i fuld virksomhed.

Og hermed en hjertelig hilsen fra os alle gennem

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 6. oktober 1873

Dresden den 6te Oktober 1873. –

Kære herr Hegel!

Når jeg efter modtagelsen af det tilsendte exemplar af «Kejser og Galilæer» endnu ikke har ladet høre fra mig, så er grunden den at jeg i mellemtiden fra dag til dag har håbet at skulle erfare at bogen var kommen i handelen, hvilket tidligere var stillet mig i udsigt at skulle ske i begyndelsen af September måned.

Med de nye typer er jeg særdeles vel fornøjet; de er både smukke og tydelige. Ligeledes glæder jeg mig over det tykke, ensartede og gode papir. For den udmærket omhyggelige korrektur beder jeg Dem aflægge herr Larsen min bedste tak. Jeg har kun kunnet opdage nogle ganske få småfejl, hvilke til og med ikke er vildledende.

Når det nu engang drager så længe ud med bogens udgivelse, så kan det naturligvis ikke være mig andet end højst behageligt at erfare at den yderligere forsinkelse hidrører fra de mange bestillinger på indbundne exemplarer, et tegn på at den pris, der er sat på bogen, og som jeg til min skræk erfarede af de norske boghandleres bekendtgørelser, ikke synes at have afskrækket bogkøbere i samme grad. Jeg vil derfor ikke opgive det håb og den forudsætning, jeg hidtil trøstigt har bygget på, at bogen inden kort tid må komme til at opleve et nyt oplag. At forberedelserne til et sådant kan træffes så snart det måtte vise sig nødvendigt, er der naturligvis fra min side intet ivejen for. Særdeles forbunden er jeg Dem for de omskrevne exemplarer på guligt papir. Af disse bedes et tilstillet hver af efternævnte personer: Fru Thoresen, Frøken Marie Thoresen (adresse konferrentsråd Drewsen, Rosenvænget) samt bureauchef J: Herm: Thoresen i Kristiania. Derhos bedes et par exemplarer holdt i beredskab til videnskabsselskabet i Trondhjem og til kong Oskar; de herhen hørende ledsagende skrivelser skal jeg senere tillade mig at sende Dem. Hvis disse overkomplette exemplarers antal tillader det, ønskede jeg endvidere at et exemplar blev sendt til kultusminister Hall, et til geheimeråd Krieger, et til fru Heiberg, og endelig et til biskop Monrad, hvis sådant går an da jeg ikke har den ære personligt at kende ham. Har mine venner bibliothekar Daae og overlærer Løkke havt noget med korrekturen at bestille og står De i noget sådant literært forhold til disse at også De kunde ønske at sende dem et exemplar, så kan det naturligvis kun være mig kært; dog overlades dette ganske til Dem. De fornødne korte påskrifter på bøgerne beder jeg Dem være af den godhed at lade besørge. Jeg antager vi er enige om at intet exemplar uddeles før bogen kommer i handelen.

Det 2det oplag af «Hærmændene», som bogtrykker Jensen averterer, må være det som han for to år siden forgæves søgte at få udgivet. Sagen er endnu ikke pådømt, men han får ingen boghandler deroppe til at påtage sig forhandlingen af dette eftertryk. Jeg skal om sagen tilskrive min advokat og meddele Dem hans formening.

Jeg vilde være Dem meget taknemmelig dersom De vilde vise mig den store tjeneste for de mig godskrevne 3200 rdlr: at indkøbe rentebærende papirer, garanterede eller af utvivlsom sikkerhed, såfremt sådanne kan fåes til en kurs af omtrent 80–84 og med en rente af mindst 4 %. Jeg har her kun liden anledning til at følge med de danske forholde, så jeg ikke ved hvorledes udsigterne for øjeblikket stiller sig; men jeg beder Dem handle efter bedste skøn.

Fredagen den 17de Oktober imødeser jeg med megen længsel! Jeg håber bestemt at bogens udkomst ikke vil overskride denne termin; og gid den så må finde en rivende afsætning! Før dette tidspunkt er over har jeg ingen sindsro til at beskæftige mig alvorligt med de nye literære planer, som er begyndt at røre sig i mig, og hvorom jeg senere skal tilskrive Dem. Idag vil jeg indskrænke mig til med de venligste hilsener til Dem og Deres søn at tegne mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 12. oktober 1873

Dresden den 12te Oktober 1873. –

Kære herr Hegel!

Det var mig en stor glæde igår af Deres venlige brev at erfare at et nyt oplag af «Kejser og Galilæer» allerede nu gøres nødvendigt. For Deres gode tilbud angående honorar o. s. v. takker jeg forbindtligst.

Indlagt følger en liste på de småfejl, som jeg har opdaget; skulde der være flere, så er jeg viss på at herr Larsen finder dem, ligesom jeg herigennem beder ham, hist og her tilføje et komma, hvor han måtte finde sådant ønskeligt.

Når prisen pr: expl: er sat til 3 rdlr: så forekommer denne mig ikke for høj; men i de norske boghandleres bekendtgørelser angives den til 1 Spdl. 78 sk:, og dette gjorde mig noget urolig, navnlig for Svenskernes vedkommende, da jeg gentagende har erfaret at disse finder de danske bøger for dyre.

Jeg vurderer fuldkommen de vanskeligheder, som indbindingen m: m: har lagt ivejen for bogens tidligere udkomst. – Ved denne lejlighed vil jeg omtale noget, som jeg tidligere har glemt at sige Dem. Samtlige de tre indbundne exemplarer af Peer Gynt (2den udgave), som De i sin tid havde den godhed at sende mig, er defekte, idet der i to af dem mangler et forskelligt ark i hver, og i det tredje endog hele to andre ark, hvilke alle sammen kan sees ikke at have været indbundne, så at det synes, som om vedkommende arbejder forsættelig har udeladt dem. Jeg nævner dette for det tilfælde at en kontrol skulde være mulig.

For endnu en ven må jeg bede om et friexemplar, nemlig for skolebestyrer Fr: Gjertsen i Kristiania, hvem jeg ikke kan forbigå for det tilfælde at bogen gives til Daae og Løkke. Ligeledes beder jeg Dem om for min regning at ville sende et expl: til Mr: Edmund W: Gosse, British Museum, London, samt et til Dr: Adolf Strodtmann, Steglitz bei Berlin.

Jeg vilde være Dem forbunden dersom De vilde vente med udgivelsen af «Hærmændene» indtil jeg har konfereret med min advokat og fåt ham til at påskynde processens afgørelse.

Tak for al ulejlighed med lotterisedlerne!

Tør jeg bede Dem om for det mig godskrevne beløb at købe svenske Jernbanepapirer til den omskrevne kurs? Fordelagtigere papirer er visstnok ikke at erholde når man ikke vover at spekulere.

Af «Fru Inger» er jeg i besiddelse af et expl: og begynder omarbejdelsen så snart som muligt.

Med venlig hilsen til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, DRESDEN 15. oktober 1873

Dresden den 15de Oktober 1873. –

Kære herr Gosse!

Der er i denne lange mellemtid ikke forløbet nogen uge uden at jeg har tænkt på at tilskrive Dem; men indtil idag er jeg af forskellige grunde bleven stående ved den blotte beslutning, uden at sætte den i værk.

Mangehånde forhindringer har jeg også havt. I midten af Juni måned måtte jeg begive mig til Wien for at fungere som norsk medlem af den internationale jury ved verdensudstillingens kunstafdeling. Dette var et såre åndsanstrængende arbejde, der først tilendebragtes henimod slutningen af August, og siden har udgivelsen af min nye bog skaffet mig fuld beskæftigelse og lagt beslag på al min tid og alle mine tanker.

Denne bog er nu færdig, og på fredag, den 17de dennes, kommer den i boghandelen i alle de skandinaviske lande. Jeg har pålagt min forlægger i København straks at sende Dem et exemplar, hvilket forhåbentlig vil være i Deres hænder inden ganske få dage, og som jeg beder Dem venligst modtage til erindring om en, der stedse vil omfatte Dem med taknemmelighed og hengivenhed. Jeg er meget spændt på at erfare hvad De synes om bogen; selv vil jeg ikke udtale mig videre derom; men det vil være mig af stor interesse at høre Deres dom.

Vor fælles ven, overlærer Løkke, tilskrev mig i sommer at De dengang var syg, eller ialfald upasselig. Jeg vil dog håbe at dette nu er lykkelig overstået og at De igen har overtaget Deres funktion ved British Museum.

Indlagt tillader jeg mig at oversende Dem mit fotografi som et ringe gengæld for den glæde De beredte mig ved at sende mig Deres.

Det er mit håb at De om ikke lang tid vil lade mig høre et par ord fra Dem til tegn på at De ikke har taget min lange taushed ilde op. Jeg omgåes for tiden med mange literære planer; men ingen af dem er endnu rigtig modnet. Til næste sommer rejser jeg sandsynligvis til Norge, hvor jeg ikke har været i 10 år. Det vil da vise sig om jeg kan finde mig tilrette med livet i hjemmet; hvis ikke, så begiver jeg mig derfra tilbage til Rom, rimeligvis for stedse. – Jeg tænker mig ofte muligheden af at også De måske kunde nære den plan atter igen at besøge de skandinaviske lande, hvor De har mange venner, og hvor det kunde være en mulighed for at vi mødtes.

Under alle omstændigheder beder jeg Dem bevare mig i venlig erindring og snart med nogle linjer glæde

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 16. oktober 1873

Dresden den 16de Oktober 1873. –

Kære Brandes!

De forundrer Dem i Deres sidste brev over at jeg ikke med et ord har omtalt 2den del af Deres literaturhistorie, som De i sommer havde den godhed at sende mig. Jeg kan hertil kun svare at jeg, ved at høre dette, blev ligeså forundret; thi jeg stod i den bestemte formening at jeg kort før min afrejse til Wien havde tilskrevet Dem ret udførligt om bogen. Jeg må altså dog alligevel have forsømt dette og beder Dem ret hjerteligt tilgive min uopmærksomhed.

De synes i Deres sidste brev at svæve i uvisshed om hvad indtryk jeg har modtaget af bogen. Kære Brandes, dersom jeg ikke var aldeles sikker på at De sletikke mente dette alvorligt, vilde jeg uopholdelig have svaret tilbage. Men jeg var temmelig forvisset om at De godt måtte føle at det samme indtryk, som jeg modtog fra 1ste bind, det har jeg også modtaget fra 2det. De ved godt at jeg betragter Deres værk som epokegørende i vor livsbetragtning og at dette vil blive almindelig erkendt hjemme, om end nogle år først må hengå. De siger at aviserne i Danmark har tiet bogen ihjæl; men andre Danske fortæller noget ganske andet. At aviserne har tiet til den, kan vel være; men at det skulde være lykkedes dem at tie livet af den, det forholder sig jo dog ikke så. Jeg kan finde det ganske forklarligt ifald 2den del ikke har opvakt den storm, som første; thi den revolterer jo ikke således direkte imod vort eget; men denne kendsgerning, forudsat at den virkelig er tilstede, afgiver ingen målestok for hvor dybt bogen er slået ned. Alt dette behøver heller ikke en udenforstående at sige Dem; thi De har overlegen kritik nok til at sige Dem det selv. Jeg har derfor, oprigtig talt, ikke følt nogen dyb trang til at trøste Dem i dette anliggende. Jeg forstår jo nok såre godt at mismod stundom kan gribe Dem, således som De står derhjemme omringet af bornerthedens erbarmelighed på alle kanter; men så ved jeg også at De midt under alt dette har store skønne timer, da De med frejdig sikkerhed ser hvor retten er, og hvad der engang vil komme.

Dette er, hvad jeg i al korthed vil sige Dem. Til nogen kritik føler jeg mig ikke kaldet; det ligger udenfor mit felt, og vilde ikke kunne have noget værd for Dem. De har i mig en glad og taknemmelig læser, ikke noget andet.

Og gå så trøstig ivej med fortsættelsen! Jeg tror at tiden er gunstig. Ser vi tilbage på den skandinaviske udviklings historie, så viser det sig at vi ikke går samtidigt og skridtmæssigt jævnsides frem med kulturfolkene. Disse går fra og til et stykke vej frem, uden at vi opdager det. Europa kommer fra og til over os som en overraskelse. Et sådant moment kan nu umuligt længe lade vente på sig; og da vil de allesammen hjemme have det rette øje for Deres bog, – og påstå, at de altid har havt det. Omslaget vil ske med en gang og bogen vil være adapteret uden prøvetid. –

Når De modtager disse linjer vil «Kejser og Galilæer» rimeligvis være i Deres hænder. Bevægelserne her udenlands har føjet det således, at dette digt er bleven mere tidsmæssigt, end jeg selv havde tænkt mig.

Tør jeg bede Dem takke Deres broder for det besøg, han tiltænkte mig i Wien, og som jeg meget beklager at jeg ikke fik nyde godt af. Kært skulde det være mig at se Dem eller ham her i Dresden. Og hermed, kære ven, en hjertelig hilsen fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 19. oktober 1873

Dresden den 19de Oktober 1873.

Kære herr Hegel!

Igår havde jeg den store glæde at modtage bogpakken, hvoraf jeg ser at mit nye arbejde i det splendide udstyr ser ud som et pragtværk. Nu er bogen rimeligvis allerede i manges hænder og jeg vil håbe det bedste. Gid blot ikke at de øjeblikkelige politiske forviklinger i København må drage opmærksomheden bort fra alt andet.

Indlagt sender jeg de to før berørte skrivelser.

Exemplarerne af «Peer Gynt» havde det ikke været nødvendigt at sende mig, da jeg har flere uindbundne. De defekte skal jeg ret snart tilbagesende.

Med hjertelig hilsen til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til DET KONGELIGE NORSKE VIDENSKABERS SELSKAB, DRESDEN 19. oktober 1873

Til det kgl: norske videnskabernes selskab i Trondhjem.

På mit derom indgivne andragende havde det kgl: videnskabernes selskab i året 1866 den godhed at bevilge mig et stipendium i det øjemed at sætte mig i stand til under mit ophold i Italien at gøre de fornødne forstudier til et dramatisk værk, hvortil emnet skulde hentes fra det græsk-romerske kejserdømmes historie.

Forskellige omstændigheder og hensyn har i længere tid afholdt mig fra at lægge alvorlig hånd på dette arbejde.

Nu er imidlertid værket fuldført, og idet jeg herved, som et skyldigt taknemmelighedstegn, oversender et exemplar af samme, vover jeg at anholde om at dette exemplar må blive optaget i selskabets bogsamling.

Dresden den 19de Oktober 1873.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS HORNBECK ISACHSEN, DRESDEN 4. november 1873

Dresden den 4de November 1873. –

Min kære Isachsen!

Du vil visst erindre at jeg gentagende gange har lagt Dig nødvendigheden af en udenlandsrejse på hjerte.

I udlandet udvikler man nemlig ikke alene sit kunstneriske blik, men man lærer også hvad der nødvendigvis hører til for at optræde som en gentleman.

Herunder sorterer i første række at man ikke forgår sig imod de almindelige morallove, selv om ens eget fædrelands lovstiftning, mangelfuld som den kan være, ikke sætter bøder, vand og brød eller tugthusstraf for en sådan forgåelse.

Disse betragtninger måtte jeg uvilkårlig anstille da jeg for nogle dage siden af «Morgenbladet» erfarede at Du lavede Dig til at rejse penge på min nye digtning, «Kejser og Galilæer».

At Du satte Dig ud over den almindelige høflighedsfordring, den nemlig at indhente min tilladelse, er meget forklarligt; thi af mine udtalelser ved en tidligere lignende anledning måtte Du jo vide at en sådan tilladelse på det bestemteste vilde blive Dig nægtet.

Jeg har utvetydigt nok givet Dig at forstå at jeg aldeles ikke ønsker at Du med din oplæsning skal komme og stille Dig imellem mig og mit publikum. Jeg vil at mine bøger skal komme direkte fra mig til læserne; og jeg begriber ikke hvad der berettiger Dig til at stille Dig et sådant ønske hindrende ivejen.

Heller ikke begriber jeg hvorledes Du kan ville bekvemme Dig til at gøre kapital på en åndsproduktion, hvori Du ingen andel har. Thi Du må jo dog erkende at hver skilling, Du stryger ind ved offentligt at oplæse min nye bog, den tager Du ud af min lomme; og jeg kan ikke undvære noget; thi jeg behøver mange penge for at kunne leve standsmæssigt.

Den omstændighed at Du vælger et nyt værk til oplæsning, viser desuden at Du aldeles ikke forstår, hvad en oplæsnings øjemed er. Det værk, der skal oplæses, skal netop være et, som alle er fortrolige med; thi i modsat fald er det arbejdet selv, og ikke den kunst, hvormed det foredrages, som man kommer for at høre.

Og hvad skal man sige dertil at Du, efter så få dage, drister dig til gennem et offentligt foredrag at tolke et arbejde, som mit sidste. Jeg kan forsikre Dig at Du behøver længere tid for at komme tilbunds deri; og når Du allerede nu, hæsblæsende, som det ser ud til, lægger ivej, så er det i kunstnerisk henseende ikke andet end humbug, og som pengespørgsmål betragtet, en styg trafik.

Det er mit håb at Du, efter gennem disse linjer at have erfaret at jeg ønsker at beholde min ejendom ubeskåren og mit forhold til publikum uforstyrret af enhver påtrængende tredjemand, vil, således som sømmelighed tilsiger, afholde Dig fra at gøre affærer også i anden del af «Kejser og Galilæer».

Jeg har sagt Dig dette på en forholdsvis skånsom måde, fordi Du er en gammel ven; men skulde, mod formodning, denne private advarsel ikke frugte, så er det min agt gennem pressen at vække tillive, om ikke din så dog det kristianiensiske publikums sømmelighedssands, ialfald så vidt at man ikke herefter understøtter en næringsvej, der andetsteds vilde betragtes som en skamplet på samfundsmoralen og på samfundsforholdene.

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 10. november 1873

Dresden den 10de November 1873. –

Kære svoger!

Undskyld at jeg idag ulejliger Dem med en forespørgsel i et forretningsanliggende.

Som De ved havde jeg allerede for lang tid siden afsluttet kontrakt med Gyldendalske boghandel om udgivelsen af en ny udgave af «Hærmændene på Helgeland». Da kom den Jensenske eftertryksaffære imellem, og sagen blev indtil videre stillet i bero i påvente af at det betræffende retsspørgsmål inden kort tid vilde være løst. Der er nu imidlertid to år forløbne og endnu er der ingen dom falden. Jeg kan imidlertid ikke længere vente med den nye udgave, der allerede længe har ligget færdig. Hertil har jeg forskellige grunde. Først min forpligtelse lige over for Hegel. Dernæst hensynet til tidspunktet, nemlig nu, da «Kejser og Galilæer» er udkommet. Det er nemlig et fast princip i den rationelle måde, hvorpå Hegel og jeg driver udgivelsen af mine bøger, at vi altid lader et nyt oplag af et ældre skrift følge umiddelbart ovenpå offentliggørelsen af et forhen utrykt; thi netop da er opmærksomheden i forøget grad henvendt på mine arbejder, hvorved afsætningen går så meget hurtigere og rigeligere fra hånden. Endelig frygter jeg for at «Hærmændene», ved længere at holdes ude af boghandelen, skal som herreløst gods hjemfalde til hvilkensomhelst spekulant; thi en sådan bestemmelse findes jo i vor barbariske lovgivning betræffende den literære ejendomsret.

Jeg kan ikke antage at sagernes juridiske stilling for mig vil undergå nogen forandring til det værre derved at jeg, følgende min modparts exempel, udgiver bogen forinden retten har afgivet sin kendelse. Jeg beder Dem meddele advokat Stang dette brev, håber at De vil drøfte spørgsmålet med ham og vil være Dem meget taknemmelig for ret snart at erfare resultatet.

Tillad mig derhos det spørgsmål om der ikke tiltrænges penge til processens fremme? Jeg vilde nødig at De eller advokat Stang skulde stå i forskud for mig. Ethvert somhelst fornødent beløb kan til enhver tid på forlangende præsteres fra København.

Jeg ser af aviserne at også skuespiller Isachsen, ved oplæsninger, forsøger på, ligesom bogtrykker Jensen, at udbytte min literære virksomhed til fordel for sig selv. Kan sådant hos os virkelig ikke forbydes? I andre lande vilde det være ligefrem ulovligt.

Forhåbentlig er min nye bog kommen Dem rigtig ihænde. Tak for den i begyndelsen af Oktober modtagne veksel. Hjertelig hilsen fra os alle gennem

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 13. november 1873

Dresden den 13de November 1873. –

Kære herr Hegel!

Tillad mig idag med et par ord at besvare Deres to sidste venlige breve.

Det var mig særdeles behageligt at erfare at første oplag af bogen fandt så rask afsætning. Kært er det mig også at andet oplag kan forventes så snart; thi skulde den i længere tid været ude af boghandelen, så vilde hver dag have medført et skår i den fordel, som vi begge kunde havt af foretagendet. Jeg kender mine landsmænd; de hjælper sig nu med lån og siden undlader de at købe. Dette kan imidlertid ikke være anderledes; thi hvem skulde vel kunne tænkt at hele det første store oplag så snart skulde blive bortrevet?

Af mangfoldige breve fra Norge fremgår det at ingen af mine tidligere bøger har vakt en sådan bevægelse deroppe, som denne. Den har slåt ned selv i kredse, som ellers ikke befatter sig med literatur. Fra Danmark har jeg endnu intet hørt; men dette kan vel have forskellige grunde. Har G: Brandes fåt et exemplar? At han ikke i et og alt vil være mig gunstig, må jeg være forberedt på. Erik Bøghs anmeldelse kan ikke tillægges nogen vægt; den røber en uvidenhed om alt det, hvorom der egentlig handles, som burde have afholdt ham fra at udtale sig.

Pagineringen vilde jeg helst skulde blive uforandret som i første oplag. Bogen gør derved mere indtryk af at danne et uadskilleligt helt, og jeg udsætter mig ikke for at et af bindene alene falder i nogen læsers hænder; man tvinges til at læse det hele. En liden fejl bedes rettet. Side 476 står: fuglens flugt og skrig istedetfor: fuglenes flugt og skrig. Overhovedet anbefaler jeg mig til herr Larsens gode hjælp og tilsyn, så vidt muligt.

Jeg takker Dem forbindtligst for indkøbet af obligationerne, og ikke mindre for alt extra, som står i forbindelse med bogens udgivelse og omsendelse til venner og velyndere.

Kan der intet nyt ventes fra Bjørnson eller Jonas Lie til julen? Det er mig kært at den førstnævnte nu er rask igen og at han vil læse min bog; før sin afrejse fra Kristiania fortalte han offentlig at min bog var «fuld af Atheisme»! –

Udgivelsen af «Hærmændene» skal ikke fra min side komme længe til at lade vente på sig; jeg imødeser hver dag brev fra min sagfører om udfaldet af processen, hvilket ikke kan være tvivlsomt, og skal da uopholdelig tilskrive Dem. Skulde det lykkes modparten endnu at udhale sagen længere, så indser jeg ikke at der derfor er noget ivejen for bogens udgivelse. Også for denne muligheds skyld har jeg igen tilskrevet min sagfører.

Nu er vel al opmærksomhed i Danmark rettet mod den politiske situation? Også jeg imødeser med spænding udfaldet; imorgen skal jo de nye valg foregå.

Endnu engang, hjertelig tak, og mange hilsener til Dem og Deres søn fra

Deres oprigtigt hengivne

Henrik Ibsen.

P: S: Som De måske af de norske aviser har set, har skuespiller Isachsen for et meget stort antal tilhørere oplæst «Cæsars frafald». Jeg kan ikke tro at dette skader bogens yderligere afsætning; min tilladelse har han forøvrigt ikke indhentet. Efter vore love kan sådant heller ikke forbydes. – Det skulde interessere mig ved lejlighed at erfare om der indløber mange bestillinger på det nye oplag.

H. I. –

Til JAKOB LØKKE, [DRESDEN] 23. november 1873

Min opfatning av keiser Julians karakter, tør jeg paastaa, er i streng overensstemmelse med den historiske sandhet. De nyere historieskrivere alene, navnlig de tyske, kan man ikke stole paa i dette punkt. Winkelmann, Lessing, Goethe og Schiller har kvervet synet paa de godtfolk til fordel for det græske hedenskap, og hertil kommer at kristendommen ikke nyder stor kredit i Tyskland. Man maa derfor gaa tilbake til kildene, og det har jeg gjort. Gregor fra Nazianz kalder Julian i et brev til en samtidig «dette uheldsvangre dyr, som falder over os med ild, sværd og allehaande pinsler». Baade Gregor og Basilios anfører desuten mange navngivne mænd der er blit dræpt eller martret for troens skyld; alle detaljer anføres med stor omstændelighet; jeg vil kun nævne biskop Markos i Arethusa, soldaten i Doristora, læreren Kyrillos i Antiochia (han hette egentlig Basilios), massakren paa kristenkvindene i Heliopolis under Libanon o.s.v. Overhodet alle de træk jeg har benyttet i stykket, har traditionen for sig; de hitrører fra samtidiges beretninger, og mange av dem ikke blot fra kristne. Ammianus Marcellinus, selv hedning og Julians beundrende lovtaler, nævner flere der myrdedes, og siger navnlig om den gamle Ursulos at retfærdighetens gudinde aldrig kunde tilgi denne mands henrettelse, men at hun maatte fælde taarer derover. Meddel Birkeland dette.

Du siger at «Sennones» burde gjengives med «i Sennonernes land». Dette er urigtig. «Sennones» kan vistnok paa latin betegne folkeslaget; men det er ogsaa et bynavn. Jeg har ikke længer Ammian ved haanden; men stedet er ikke til at misforstaa; ti der tales om at Julian maatte indeslutte sig i S., som han befæstet med en grav og en forskansning o.s.v. Hos Cæsar (De bello Gall.) kap. LIV heter det desuten: Tamen Sennones, quae est civitas in primis firma et magnae inter Gallos auctoritatis etc. etc., og i en anmerkning hertil heter det: Caput Agedincum, hodie a gentis nomine Sens.

Forøvrig er jeg særdeles glad over og tilfreds med den mottagelse som mit nye arbeide later til at ha fundet i Norge. At der i mange henseender debatteres for og imot, kan ikke andet end være mig kjært. Nu kommer jeg ganske sikkert hjem til sommeren, at sige hvis min indtægt av Kjærlighedens Komedie ved opførelsen, hvad jeg haaber, skaffer mig de fornødne reisepenger. Der er da min agt at drage saa langt nordover som mulig, og ialfald forlænge mit ophold hjemme til utover høsten.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 24. november 1873

Dresden den 24de November 1873. –

Kære herr Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at meddele Dem at jeg idag har modtaget brev fra min svoger, bureauchef Thoresen, hvori denne skriver at hverken han eller min sagfører, advokat Stang, nærer den ringeste betænkelighed ved at tilråde udgivelsen af det nye oplag af «Hærmændene» nu straks, skønt processen endnu ikke er endt. Denne udhales nemlig af modparten under allehånde påskud; advokat Stang anser udfaldet for utvivlsomt og tilføjer at selv for det utænkelige tilfælde at dommen skulde gå mig imod; så vil dog ejendomsretten til stykket under ingen omstændighed kunne tilkendes bogtrykker Jensen, såsom denne er fallit. Bogens udgivelse kan altså foregå nårsomhelst.

Skuespiller Isachsen har virkelig til hensigt at forelæse hele «Kejser og Galilæer». Jeg ser imidlertid at der i «Morgenbladet» allerede er fremkommet en dadel derover, og jeg har selv tilskrevet Isachsen og nedlagt en bestemt indsigelse imod at han fortsætter med sine oplæsninger, ligesom jeg har anmodet «Morgenbladets» redaktør om i fornødent fald på det strængeste at påtale denne utilbørlighed. Til min glæde erfarer jeg at regeringen nu endelig har ladet udarbejde et lovforslag til beskyttelse af den literære ejendomsret, hvilket forslag i Februar skal forelægges storthinget.

Tak for de tilsendte blade, og mange hilsener til Dem og Deres søn fra

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Det smukke udstyr af «K: og G:» vækker almindelig beundring hernede hos alle dem, der ser bogen; jeg selv er Dem meget taknemmelig derfor; thi det er visselig en sag af ikke ringe betydning for en bogs afsætning og udbredelse. –

H: I: –

Til KRISTIAN ANASTAS WINTERHJELM, [DRESDEN] 24. november 1873

Til herr K: A: W.-H. –

Må det herved være mig tilladt at bringe Dem min forbindtligste tak for Deres særdeles interessante og omfattende afhandling over «Kejser og Galilæer», hvilken jeg i disse dage har havt den fornøjelse at læse i «Morgenbladet». Dette er visselig ikke første gang i de senere år at jeg har havt al opfordring til at sende Dem et takkens ord; men når jeg hidtil har undladt det, da er grunden den at jeg stadig har håbet på, hvad nu til sommeren vil ske, nemlig personlig at kunne få takke Dem og da ved samme lejlighed fornye et behageligt gammelt bekendtskab.

d. 24. 11. 73. –

Deres

Henrik Ibsen.

Til PETER NICOLAI ARBO, DRESDEN 29. november 1873

Konvolutt

Herrn Ausstellungskomissär, Ritter P: N: Arbo.

Adr: Bureau für Schweden & Norwegen.

Weltausstellungs-Platz.

Wien.

fr:

Dresden den 29de November 1873. –

Kære herr Arbo!

Tillad mig at takke Dem for Deres godhedsfulde besørgelse af mine forskellige kommissioner og ligeså for Deres venlige brev af 2den f: m: –

De spørger, hvad De skal gøre med den tiloversblevne gulden. Hvis De for samme vilde købe mig et godt fotografiportræt i visitkortformat af baron Schwartz, så skulde jeg være Dem særdeles forbunden, og end mere dersom De skulde være i besiddelse af og vilde sende mig et af Dem selv og af herr Dannfeldt.

Nu er vel Deres hverv i Wien snart tilende? Af de wienske blade ser jeg at De får ros for Deres raske udrømning af vore lokaler. Desværre ser jeg også at et af de svenske billeder skal være kommet til skade. Hvad er det for et?

Modtag min bedste lykønskning i anledning af jernkronen. Hvad skal De nu få fra Norge og fra Sverig? Jeg synes ikke det kan være mindre end et par kommandørkors. Er det sandt at konsul Heftye er bleven dekoreret i Wien, men ikke Peter Petersen?

Fra min spanske kollega, Don Puebla, har jeg havt et langt venskabeligt brev; han vil skrive et værk over udstillingen og interesserer sig meget for vore nordiske forholde, angående hvilke jeg har skaffet ham alle de oplysninger, der stod til min rådighed.

Er der ingen udsigt til at få se Dem her på gennemrejsen til Paris? Intet skulde være mig kærere end at få lejlighed til at fortsætte det i Wien så behageligt knyttede bekendtskab.

Under alle omstændigheder, en hjertelig hilsen til Dem selv og til herr intendanten fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 3. desember 1873

Dresden den 3die December 1873.

Kære herr Hegel!

Hjertelig tak for Deres sidste venlige brev, og tør jeg med det samme anmode Dem om ved første givne anledning at bevidne fru Hejberg min forbindtligste erkendtlighed, for hendes skrivelse, som jeg for nogle dage siden ved Deres godhed havde den glæde at modtage.

Ikke mindre takker jeg Dem for de forskellige tilsendte aviser og tidsskrifter. Den W:-Hornske anmeldelse tager jeg ingen notits af. Inden kort tid vil deslige indvendinger forstumme. «Kongsemnerne» havde, da det udkom, meget mere at gennemgå.

Tør jeg bede Dem bevise mig den store tjeneste at sende mig 75 thaler preussisk? Og går det an i denne travle tid at anmode Dem om for min regning og for min hustru at lade tage 5 lodder i «det danske industrilotteri», hvis trækning foregår den 12te December, og hvori hvert lod skal koste omtrent 1 rdlr? Tag ikke denne anmodning ilde op!

Med venlige hilsener til Dem og Deres søn

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, DRESDEN 4. desember 1873

Til observation på Romertoget! –

1 gulden bayr: = 60 Kreutzer = 17 ½ groschen

Ved stationen Ala (eller nabostationen) er visitation af bagagen.

Brug ikke guld- eller sølvmynter i Italien. Byt hos en vekseler metallet imod papir; derved vindes 10–12 p: ct. (f: ex: for et guldstykke på 20 lire eller frcs: erholder man 22 lire papir eller mere.)

Glem ikke Deres venner i Dresden!!

Dresden 4.12.73.

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 8. desember 1873

Dresden den 8de December 1873. –

Kære herr Hegel!

Forbindtligst tak for de idag modtagne 75 Thaler! Med det omskrevne lotteri havde jeg ment «Håndværkerforeningens industrilotteri»; men ved nu nærmere at gennemlæse vedkommende avertissement finder jeg ikke at sagen stiller sig så fordelagtigt, som jeg fra først af tænkte mig og jeg ønsker derfor ikke at indlade mig videre derpå.

Den smukke nye udgave af «Hærmændene» havde jeg igår den fornøjelse at modtage. Gid den nu må finde rask afsætning! Jeg antager at dette stykke er sågodtsom ubekendt i Danmark og Sverig. Deres gode råd at indlevere både dette skuespil og «Kærlighedens komedie» til det kgl: theater, vil jeg følge, og tager mig allerede imorgen den frihed at sende Dem en skrivelse til justitsråd Berner, håbende at De med sædvanlig velvilje da vil lade besørge det forøvrigt fornødne. Særdeles kært er det mig at De har havt den godhed at sende et exemplar af «Hærmændene» til fru Heiberg.

Benyttende mig af Deres godhedsfulde tilbud vilde jeg være Dem særdeles taknemmelig dersom De for min regning vilde lade indkøbe sv: 5 % St: Obl: til et beløb af 1200 Thaler pr: – Mit regnskab hos Dem kommer da rigtignok til ved årsopgøret at udvise en slem underballance på min side men jeg håber at et nyt arbejde eller nye oplag af et eller andet i det kommende år igen skal bringe ligevægt i sagerne.

Først og fremst vil jeg nu håbe at juleforsyningen må komme til at gøre et mægtigt skår i det nye oplag af «Kejser og Galilæer». Jeg ved jo ikke bestemt hvor meget andet nyt denne bog får at konkurrere med til julen; men jeg håber alligevel det bedste.

Med venlige hilsener til Dem og Deres søn

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 10. desember 1873

Dresden den 10de December 1873. –

Kære herr Hegel!

Med stor glæde erfarede jeg idag den uventet hurtige afsætning af «Hærmændene». Jeg skynder mig at vedlægge en liste på de småfejl, som jeg ønsker rettede i det nye oplag. Gid det nu må lykkes at få dette færdigt så betimeligt at efterspørgslen lige foran julen kan tilfredsstilles. Dette i al hast for idag.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 12. desember 1873

Dresden den 12te December 1873. –

Kære svoger!

Hjertelig tak for Deres to sidste venlige breve. «Hærmændene» udkom, som jeg havde beregnet, i en meget belejlig tid. Den 5te December gaves bogen i handelen og allerede i brev af 8de melder Hegel mig at hele det betydelige oplag er afsat. Et nyt oplag er nu atter under pressen og vil udkomme før jul. Dette stykke, som fra først af indbragte mig så lidet, bliver mig således nu en betydelig indtægtskilde.

Tillad mig i forbindelse hermed at bevidne Dem min tak for den virkelig elegante og for mig smigrende måde, hvorpå De erkender modtagelsen af «Kejser og Galilæer»; og ikke mindre takker jeg Dem for al den ulejlighed, De forøvrigt har havt i mine anliggender.

Tør jeg derhos anmode Dem om så snart Deres tid måtte tillade det, at ville sende mig af det i kreditkassen indestående beløb 80 Spdlr: enten i veksel eller i postanvisninger.

Det er mig særdeles kært at det endelige opgør med sagfører Nandrup nu har fundet sted. Jeg er nu gældfri og har nogle tusender anbragt i statspapirer, hvilke Hegel i årenes løb har indkøbt for mig og stadig forøger, så jeg tør imødese, som ikke fjern, den tid da vi kan leve udelukkende af mine renter og min gage. Dette er det imidlertid for visse årsagers skyld ikke værd at omtale.

Deres bemærkninger om hr: Isachsens avisartikel er særdeles træffende; det synes imidlertid heldigvis at han har indstillet sine oplæsninger af min bog. Hans antydning af at jeg skulde have givet ham et slags samtykke er en fuldstændig usandhed. Han bad mig engang om nogle scener, som han ved en forelæsning vilde oplæse blandt andre småting af forskellige forfattere, og hertil svarede jeg at han kunde udvælge sig nogle når bogen udkom.

Har ikke Thomas noget nyt færdigt til Julen? Jeg vil håbe at beskæftigelsen med theatret ikke bortdrager ham fra en literær virksomhed, der, efter alt hvad jeg kan skønne, må siges at være usædvanlig lovende begyndt. Tør jeg bede Dem hilse ham venligst fra os, og modtag selv de bedste hilsener fra os alle gennem

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 30. desember 1873

Dresden den 30te December 1873.

Kære herr Hegel!

Tillad mig herved med et par ord at sende Dem min forbindtligste tak såvel for Deres sidste venlige brev med vedlagt bevis for de 1200 Thaler, som især for den store værdifulde og righoldige bogpakke, hvilken jeg havde den glæde at modtage julaften og som i så væsentlig grad har bidraget til at skaffe os en hyggelig og interessant højtid.

Og nu da året med stærke skridt nærmer sig sin ende, vil jeg med det samme sende Dem min varmeste tak og hilsen for alt godt i dette snart forløbne tidsrum! Det har været et godt år for mig og jeg beder Dem være forvisset om at jeg fuldt erkender at netop forbindelsen med Dem har havt en væsentlig andel heri. Det er mit håb og ønske at også det kommende år må for os begge bringe gode resultater af vor samvirken. Jeg har adskillig nyt i tankerne og det klarner sig mere og mere, så jeg synes det ikke kan vare længe før jeg begynder at skrive. Men under alle omstændigheder – et godt og glædeligt nyt-år! Og i dette ønske, der omfatter både Dem selv, Deres søn og Deres familjekreds, beder min hustru at måtte deltage, idet hun, og ikke mindre min lille gut, herved frembærer sin varmeste taksigelse for de modtagne bøger.

I håb om at disse linjer må træffe Dem sund og glad på årets første dag, tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

1874

Til SOPHIE KROHN, [DRESDEN] 1. januar 1874

Til fru Sophie Krohn født Cappelen!

Deres smukke julegave indvier og tager jeg herved i brug idet jeg på årets første dag med en slægtskabs- og venskabs-hilsen beder Dem modtage denne bog til erindring om samværet i Dresden. –

1ste Januar 1874. –

Henrik Ibsen. –

Til OSCAR VON KNORRING, DRESDEN 12. januar 1874

Konvolutt

Herrn Major Oscar von Knorring.

Commandeur und Ritter m: Ord:

Drottninggatan, No 98. –

Stockholm.

fr:

Dresden den 12te Januar 1874. –

Min kære hæders-ven!

To gange har jeg nu gennemlæst dit store fortræffelige egyptiske værk, og takker Dig af hjertet for den rige nydelse, Du derved har beredt mig og mine. Det var mig under læsningen som om jeg gjorde den vidunderlige østerlandske rejse om igen. Mange små ejendommelige drag og begivenheder, som var gået mig af minde, trådte atter lyslevende frem for erindringen, og jeg følte mig her midt i den tyske kulde ligesom gennemvarmet af orientens sol. Mange værdifulde bidrag til Egyptens historie og statistik har Du jo også leveret, og særdeles interessant var det mig i din bog at få en sammentrængt og let fattelig oversigt over Suez-kanalens tilblivelseshistorie. Når hertil kommer den elegante form, også i det ydre udstyr, hvorunder din bog så fordelagtigt præsenterer sig, så kan jeg ikke andet end oprigtigt ønske Dig til lykke med at have fuldført dette omfangsrige værk, hvis udgivelse ganske visst må bringe Dig både ære og glæde.

Nu vil jeg håbe at den bebudede fortsættelse af din rejseskildring ikke altfor længe vil lade vente på sig. Det skal blive interessant, både for mig og for mange andre, at følge dig videre på din vej gennem Italien og Frankrig. Men vil Du tillade mig som ven et råd, så vær ikke altfor kortfattet og sparsom med at fortælle hvad der passerer Dig og hvad Du personligt oplever. Mangt sligt, der kan synes uvigtige småting, bidrager til at give skildringen liv og yder derhos et vigtigt moment til belysning af de forholde, hvorunder den rejsende færdes og bevæger sig i de fremmede lande.

Min nye bog skal blive sendt Dig fra København så snart en bogsending derfra afgår til Stockholm, hvilket ikke vil vare længe. «Fata Morgana» skal jeg også se til at finde frem til Dig og skikke den med en eller anden rejsende, hvis jeg ikke bringer den selv; for øjeblikket ligger den bortgemt i nogle store bogkasser, hvor jeg har vanskeligt for at finde den.

Over al måde kært skulde det være os om Du på din forestående rejse vilde lægge vejen over Dresden; jeg skal da gøre hvad der står i min magt for at vise Dig om i staden og dens omegn, og vil det i sandhed være en festdag for vort hus, den dag da Du træder ind gennem vor dør.

Jeg vil håbe at din øjensygdom nu er lykkelig overstået, det gjorde mig meget ondt at erfare at Du igen var bleven angreben af dette onde. –

Lad mig endnu engang frembære en hjertelig tak fra mig og mine; og lad mig dernæst ønske Dig held og lykke til fortsættelsen af det værk, til hvis første bind, egypterrejsen, Du af hjertet gratuleres fra

Din hengivne og forbundne ven

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, DRESDEN 15. januar 1874

Dresden den 15de Januar 1874. –

Kære herr Gosse!

De synes visst at det er meget utaknemmeligt af mig så lang en tid at forblive i taushed efter den skønne gave, som De sendte mig i slutningen af forrige år. Men jeg beder Dem være forsikret om at De hver dag i mellemtiden har været i mine tanker. Grunden til at jeg ikke før har skrevet er den at jeg først vilde have læst Deres bog igennem, og ikke blot gennemlæst den, men studeret den og tilegnet mig dens indhold og ånd så inderligt som muligt. Dette har krævet tid; thi jeg er kun højst mangelfuldt hjemme i det engelske sprog, hvilket jeg har lært mig selv uden fremmed hjælp.

Tillad mig da nu at ønske Dem til lykke med Deres bog, der sikkerlig vil skaffe Dem en hædersplads blandt vor tids lyriske digtere; thi den finhed og skønhed, hvoraf disse digte er gennemåndet, ved jeg kun at finde sidestykke til hos yderst få af de nulevende digtere; og navnlig tror jeg at disse fortrin vil påskønnes af den engelske nation, hvis ejendommelige praktiske dygtighed på en så forunderlig måde er forbunden med et rent og ædelt følelsesliv og en nobelhed i stemningen, der gør hele deres nation til en nation af aristokrater – i ordets bedste betydning.

Og lad mig dernæst af hjertet takke Dem for den venlige og for mig smigrende opmærksomhed, som De har vist mig ved i Deres digtsamling at sende mig en særlig hilsen. Gid jeg snart kunde få anledning til personlig at takke Dem herfor og varmere og bedre, end det kan ske gennem disse linjer.

For Deres velvillige anmeldelse af mit nye drama er jeg Dem særdeles forbunden. Der er kun et punkt deri, som jeg med et par ord vil omtale. De mener at mit skuespil burde være skrevet på vers og at det vilde have vundet derved. Heri må jeg modsige Dem; thi stykket er, som De vil have bemærket, anlagt i den mest realistiske form; den illusion, jeg vilde frembringe, var virkelighedens; jeg vilde på læseren frembringe det indtryk at det, han læste, var noget virkelig passeret. Skulde jeg have brugt verset, så havde jeg derved modarbejdet min egen hensigt og den opgave jeg havde stillet mig. De mange hverdagslige og ubetydelige karakterer, som jeg med forsæt har lagt ind i stykket, vilde være blevne udviskede og indblandede i hverandre, dersom jeg havde ladet dem tale alle sammen i en rythmisk takt. Vi lever ikke længere i Shakespeares tid, og mellem billedhuggerne begynder man allerede at tale om at bemale statuerne med naturlige farver. Om den sag kan der siges meget både pro og contra. Jeg vil ikke have Venus fra Milos bemalet, men jeg vil heller se et negerhoved udført i sort end i hvid marmor. I det hele taget må den sproglige form rette sig efter den grad af idealitet, som er udbredt over fremstillingen. Mit nye skuespil er ingen tragedie i den ældre tids betydning; hvad jeg har villet skildre er mennesker og just derfor har jeg ikke villet lade dem tale «gudernes tungemål».

Jeg havde i grunden uendelig meget mere at sige Dem både om denne og andre materier, men jeg håber altid på en lejlighed til personlig at få udtale mig for Dem, jeg vil derfor idag afbryde idet jeg gentagende sender Dem min hjerteligste tak og hilsen og tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD GRIEG, DRESDEN 23. januar 1874

Dresden den 23de Januar 1874. –

Kære herr Grieg!

Jeg henvender disse linjer til Dem i anledning af en plan, som jeg agter at iværksætte, og i hvilken jeg vil forespørge om De skulde ville være deltager.

Sagen er følgende. «Peer Gynt», – hvoraf nu et tredje oplag snart skal udkomme, – agter jeg at indrette til opførelse på scenen. Vil De komponere den dertil fornødne musik? Jeg skal i korthed antyde for Dem, hvorledes jeg tænker at indrette stykket.

Første akt bibeholdes helt, kun med nogle forkortninger i dialogen. Peer Gynts monolog side 23, 24 og 25 ønsker jeg behandlet enten melodramatisk eller delvis som recitativ. Scenen i bryllupsgården, side 28, må der ved hjælp af ballet gøres meget mere ud af, end der står i bogen. Hertil må en særlig dansemelodi komponeres, der fortsættes dæmpet lige indtil aktens slutning.

I anden akt må optrinnet med de tre sæterjenter, side 57–60, behandles musikalsk efter komponistens skøn, men djævelskab må der være deri! Monologen side 60–62 har jeg tænkt mig ledsaget af akkorder, altså som melodrama. Det samme gælder scenen mellem Peer og den grønklædte kvinde, side 63–66. Ligeså må der sættes et slags akkompagnement til optrinene i Dovregubbens hal, hvor dog replikkerne betydeligt skal forkortes. Også scenen med Bøjgen, der gives hel, må ledsages af musik; fuglestemmerne må synges; klokkeringning og salmesang høres langt borte.

I tredje akt behøver jeg akkorder, men sparsomt, til scenen mellem Peer, kvinden og troldungen, side 96–100. Ligeså har jeg tænkt mig et sagte akkompagnement fra side 109 øverst oppe og indtil nederst på side 112.

Sågodtsom hele fjerde akt skal udelades ved opførelsen. I dens sted har jeg tænkt mig et stort musikalsk tonemaleri, der antyder Peer Gynts omflakken i den vide verden, amerikanske, engelske og franske melodier kunde klinge igennem som vekslende og atter forsvindende motiver. Anitras og pigernes kor, side 144–145 skal høres bag tæppet i forbindelse med orkestermusiken. Under denne skal tæppet gå op og man ser som et fjernt drømmebillede det nederst på siden 164 beskrevne tableau, hvori Solvejg som en middelaldrende kvinde sidder syngende i solskinnet udenfor husvæggen. Efter hendes sang ruller tæppet atter langsomt ned, musiken fortsættes i orkestret og går over til at skildre den storm på havet, hvormed femte akt begynder.

Femte akt, der ved opførelsen betegnes som den fjerde, eller som efterspil, må betydeligt forkortes. Musik-akkompagnement behøves fra side 195–199. Optrinnene på bådhvælvet og på kirkegården udelades. Side 221 synger Solvejg og efterspillet ledsager Peer Gynts følgende repliker, hvorefter det går over i korene side 222–225. Scenerne med knappestøberen og med Dovregubben forkortes. Side 254 synger kirkefolket på skogstien; klokkeringning og fjern salmesang antydes i musiken under det følgende indtil Solvejgs sang slutter stykket, hvorefter tæppet falder idet salmesangen atter klinger nærmere og stærkere.

Således omtrent har jeg tænkt mig det hele og beder mig underrettet om hvorvidt De vil påtage Dem dette arbejde. Indgår De herpå, så henvender jeg mig straks til bestyrelsen for Kristiania theater, indleverer en rettet tekstbog og sikrer os på forhånd stykkets opførelse. Som honorar agter jeg at betinge mig 400 spedler, der deles lige imellem os begge. Jeg anser det utvivlsomt at vi også kan påregne stykkets opførelse i København og Stokholm. Men jeg beder Dem at holde sagen hemmelig indtil videre og at svare mig snarest muligt.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

P. s. Min adresse her i Dresden er: Wettiner-Strasse, No 22, 2den Etage.

Til LUDVIG JOSEPHSON, DRESDEN 6. februar 1874

Dresden den 6te Februar 1874. –

Herr theaterdirektør Josephson, Kristiania. –

I anledning af at der om nogen tid vil udkomme et 3die oplag af mit dramatiske digt «Peer Gynt» har jeg i denne vinter beskæftiget mig adskilligt med dette stykke og af samme foretaget en bearbejdelse, således at det i en forkortet skikkelse bliver brugbart til opførelse på scenen. Stykket indrettes som musikalsk drama og den fornødne musik vil blive komponeret af herr Edvard Grieg, til hvem jeg i dette anliggende har henvendt mig. Den plan, hvorefter jeg ved bearbejdelsen er gået frem, har jeg i et brev udviklet for herr Grieg, og denne vil efter min anmodning meddele Dem samme.

Forinden jeg i denne sag henvender mig til theatrene i Stokholm og København er det nemlig min agt at forespørge om Kristiania theater måtte ønske at benytte stykket, og om De i så fald vilde lægge vægt på at Deres theater blev det, der først bragte stykket til opførelse.

Når herr Grieg herom har talt med Dem, tillader jeg mig at forvente Deres foreløbige svar. Falder dette imødekommende ud, så skal jeg sende Dem et rettet og forkortet exemplar af stykket. Musiken vil blive komponeret i løbet af sommeren; samtidigt hermed kunde theatret træffe sine dekorative dispositioner, og stykket vilde således kunne haves færdigt til den bedste tid i det kommende spille-år.

Det er min sikre overbevisning at dette stykke, under Deres kyndige opsætning, vil være af megen virkning på scenen, navnlig når det ledsages af god musik. Da det imidlertid er både herr Grieg og mig af vigtighed at vide, hvilket theater vi nærmest og først må have for øje, så tillader jeg mig at forvente Deres ærede svar, så snart De tilstrækkeligt har sat Dem ind i sagen. Tiltaler idéen Dem i sin almindelighed, da vil der jo senere være anledning til at træffe aftale om enkelthederne; ethvert af Dem i så fald fremsat ønske eller forslag vil det være mig kært at kunne tage hensyn til.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

P. S. Gennem Deres brodersøn havde jeg i høst den fornøjelse at modtage Deres venlige linjer, for hvilke jeg håber han i mit navn har takket Dem. Desværre var jeg netop i de dage lidende af en stærk forkølelse, så det var mig en umulighed at kunne være ham til nogen nytte her. En anden ung rejsende kunstner, som Deres brodersøn omtalte, og hvem De ligeledes skulde have medgivet et brev til mig, har jeg intet hørt fra. – Forbindtligst hilsen til de øvrige herrer af theaterstyrelsen!

H. I. –

Til EDVARD GRIEG, DRESDEN 8. februar 1874

Dresden den 8de Februar 1874. –

Kære herr Grieg!

Af Deres venlige brev erfarer jeg med fornøjelse at De indgår på mit forslag. Hvor meget musik, og til hvilke scener De vil komponere, overlades naturligvis ganske til Dem selv; en komponist må jo heri have fuldkommen frie hænder.

Heller ikke er der noget ivejen for at De udsætter arbejdet indtil sommeren; thi stykket kan jo dog alligevel ikke bringes til opførelse forinden i næste spilleår.

Samtidigt med disse linjer tilskriver jeg herr Josephson. Vilde De da måske have den godhed at tale med ham og meddele ham af mit forrige brev alt, hvad der angår min plan for stykkets forkortning, o. s. v. – Når han, som jeg håber, giver sit samtykke eller foreløbige tilsagn om at antage stykket til opførelse, skal jeg sende ham et rettet exemplar af bogen, hvilken De da af ham vil kunne erholde til afbenyttelse.

Vore betingelser med hensyn til honorar m: m: bør vi først opstille når partituren indleveres; den bør være ledsaget af en officiel skrivelse til den samlede theaterdirektion, hvilken skrivelse jeg skal affatte og tilstille Dem; thi den bør være undertegnet af os begge.

Jeg omfatter dette anliggende med megen interesse, og det er mit håb at De vil gøre det samme. Rimeligvis kommer jeg i sommer til at gæste Norge og da kunde jeg måske få den fornøjelse personlig at forhandle med Dem – og forøvrigt opfriske gamle romerske erindringer.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 10. februar 1874

Dresden den 10de Februar 1874. –

Kære herr Hegel!

De vil godhedsfuldt undskylde at jeg først nu med tak erkender modtagelsen af opgøret over vort mellemværende for forrige år. Med glæde erfarer jeg at de gode forhåbninger, jeg i mit nytårsbrev udtalte, synes at ville gå i opfyldelse, nemlig for så vidt at der nu, foruden det nye oplag af «Brand», også behøves lignende af «Peer Gynt» og af «De unges forbund». Jeg har længe ventet at noget sådant vilde ske, og skal om kort tid sende Dem begge bøger i rettet stand, så at forarbejderne til udgivelsen nårsomhelst kan begynde. Af «Peer Gynt» har jeg i denne tid foretaget en bearbejdelse til brug for scenen, hvilken til høsten vil komme til opførelse på Kristiania theater med musik, der komponeres af Edvard Grieg. Bearbejdelsen består mest i forkortninger; men i det nye oplag bør digtet udkomme uforandret. Særdeles kært er det mig at der nu også i Amerika er åbnet os et marked. Jeg tror at både «Brand», «Peer Gynt» og «De unges forbund» af forskellige grunde vil falde i de amerikanske Skandinavers smag. Beklageligt er det kun at bogforsendelsen didhen skal være forbunden med så mange extraomkostninger. –

I søndags fik vi for første gang sne og nu har vi en næsten nordisk vinter med flere kuldegrader; sandsynligvis har et lignende omslag fundet sted hjemme; thi aviserne fra Norge er idag udeblevne.

Med de venligste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 28. februar 1874

Dresden den 28de Februar 1874. –

Kære herr Hegel!

Tillad mig i al hast at tilskrive Dem et par ord for at bede Dem bevise mig den overordentlig store tjeneste med omgående post at sende mig 150 Thaler preussisk.

Samtidigt hermed har jeg den fornøjelse at tilstille Dem et rettet exemplar af «De unges forbund»; et lignende af «Peer Gynt» skal følge om kort tid.

Min forbindtligste tak for det modtagne nye bind af Brandes’s literaturhistorie. Tør jeg bede Dem hilse ham fra mig; jeg tilskriver ham snart.

Med de venligste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 20. april 1874

Dresden den 20de April 1874. –

Kære Brandes!

Det var fra min side visselig ufortjent at De på min fødselsdag erindrede mig og glædede mig med et venligt brev, hvorfor jeg af hjertet takker Dem og beder Dem være forvisset om at mine tanker er oftere hos Dem, end De af min forsømmelighed i brevskrivning skulde formode.

Deres tidligere brev angående det påtænkte tidsskrift kom jeg ikke til at besvare af den grund at jeg altfor længe gik og spekulerte på hvad og hvorledes jeg skulde svare. Det var nemlig blevet mig mere og mere klart at her ikke handledes om et blot og bart ja eller nej; når jeg skulde være oprigtig, – og det vilde jeg være, – så havde jeg meget mere at sige; men dette syntes jeg kunde bedst ske mundtligt og derfor ventede jeg i det håb, om ikke lang tid at få gensé Dem hernede, et håb, som imidlertid ikke nu synes så snart at skulle gå i opfyldelse; og derfor vil jeg heller ikke længere tilbageholde min opfatning af sagen. Tag mig så ikke min ligefremhed ilde op!

Det var Deres og Deres broders plan at udgive «et tidsskrift». Men hvad slags, – et dansk eller et skandinavisk? De danske literater vil nok have abonnenter og læsekreds i alle de nordiske lande; men de lever og ånder og føler kun i den københavnske luft; hvad der i eders tidsskrifter og dagspresse kæmpes for eller imod refererer sig altsammen til hvad der er på dagsordenen hos jer; kun eders egne, eller rettere de københavnske brydninger i filosofi, politik o. s. v, forekommer eder af betydning; ja, I ved igrunden slet ikke besked om noget andet eller mere forsåvidt Skandinavien betræffer; for udlandets vedkommende derimod er I ret vel orienteret. Hvad specielt de norske ejendommeligheder angår, så er det næsten som en nåde fra dansk side at disse får lov til at give sig tilkende i literaturen; er man venligt sindet, så fremføres der undskyldninger; i modsat fald spottes der, altid gående ud fra at det danske er det normale. Hvad ved Københavnerne om vore indre forholde, om vor politik og vore politikere? Intet. Vi, Normænd og tildels Svensker, ved besked om alle eders ting; I ved knapt besked om noget af det, der berører os. Den københavnske uvidenhed om skandinaviske sager er så mageløs at den kun finder sin lige i det københavnske hovmod.

Dette er, sammentrængt til en tusendedel af hvad jeg havde at sige, grunden til at de københavnske tidsskrifter ikke kan bestå. Eders 2 millioner mennesker kan ikke bære et tidsskrift; skal det gå, så må I ikke på københavnsk fornemt oversé de 4 millioner Svensker, de 2 millioner Normænd, den ene million Finlændere og den næsten ligeså talrige skandinaviske befolkning i Amerika. Dette udgør tilsammen henimod 10 millioner mennesker; opgiv al københavnsk partikularisme; skriv for dem allesammen, så skal jeg være med; men oprigtigt talt finder jeg det ikke umagen værd literært at udtale mig for den københavnske befolkning indenfor voldene og ude på broerne.

Jeg ved jo nok at De står i mange stykker i opposition til dette københavnske væsen; men alligevel er De dog ubevidst hildet deri. Hele første bind af Deres literaturhistorie er mere en polemik imod den københavnske end imod den nordiske bornerthed; det er specifikt københavnske retninger i literatur, kultur og kunstbetragtning, der bekæmpes, og det er denne begrænsning af slagfeltet, som jeg mener at en forfatter hos os som andetsteds må komme ud over, hvis han skal kunne slå igennem.

Dette, kære Brandes, beder jeg Dem betragte som en venskabelig indbydelse til at komme herned, for at vi i fællesskab kan lægge vore krigsplaner. Tanken om tidsskriftet bør De ikke opgive; men det må absolut anlægges på en mere omfattende basis end tidligere danske tidsskrifter, hvis det skal skaffe Deres ideer den fortjente udbredelse og sikre Dem en behagelig sorgløs tilværelse.

De mange øvrige sager vil jeg idag ikke omtale; men tænk over hvad jeg har sagt og skriv snart til Deres altid hengivne ven

Henrik Ibsen. –

Til OLINUS NYHUUS, DRESDEN 3. mai 1874

Dresden den 3die Maj 1874. –

Til herr stud: real: O: Nyhuus, Kristiania.

De har havt den godhed at oversende mig et aftryk af Deres foredrag over «Kejser og Galilæer», hvorfor jeg herved beder Dem modtage min forbindtligste tak. Det glædede mig at erfare at studentersamfundet gentagende har beskæftiget sig med min bog, og jeg beklager kun at tiden ikke idag tillader mig nærmere at udtale mig om min samstemmen eller afvigen fra Deres opfatning af stykkets plan og idé.

Med gentagen tak for den mig viste opmærksomhed tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til GOTTLOB BERNER, DRESDEN 8. mai 1874

Konvolutt

Til

herr justitsråd Berner,

intendant ved det kgl: theater og kapel

i København.

Dresden den 8de Maj 1874. –

Som svar på herr justitsrådens meget ærede skrivelse, hvilken jeg igår havde den glæde at modtage, skynder jeg mig at meddele at jeg med tak indgår på det mig gjorte forslag at lade mit skuespil «Hærmændene på Helgeland» på de opstillede vilkår komme til opførelse på det kongelige theater .

I Kristiania har stykket altid fyldt en hel aften; men mellemakts-pauserne har været meget lange. Kan disse i København indskrænkes således at man derved muliggør opførelsen af et mindre arbejde sammen med mit, så vilde jo dette sidstes anvendelighed for det kgl: theater blive så meget større, – en omstændighed hvorover jeg i særlig grad skulde glæde mig.

Stykkets stof har medført, at jeg har måttet i dialogen benytte adskillige i Danmark forældede ord og vendinger. I den danske literatur har disse vistnok fået hævd derved at de, forinden af mig, samtlige har været benyttede af professor N: M: Petersen i hans oversættelse af de islandske familje-sagaer. Jeg er imidlertid ikke blind for den kendsgerning, at scenen i ringere grad end den trykte literatur tåler det fremmedartede eller uvante. Skulde derfor enkelte forandringer eller omskrivninger findes ønskelige, så overlader jeg med tryghed sådant til det kgl. theaters vedkommende.

Idet jeg gentagende frembærer min tak for herr justitsrådens for mig så smigrende tilbud, anbefaler jeg mig i Deres fremtidige velvillige erindring og tegner mig

med særdeles højagtelse Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 23. mai 1874

Dresden den 23de Maj 1874. –

Kære herr Hegel!

Tør jeg gennem disse linjer anmode Dem om at erholde mig tilsendt 225 Thaler preussisk, så beviser De mig derved en stor tjeneste, for hvilken jeg vil føle mig Dem særdeles forbunden.

Jeg takker Dem for det smukke udstyr af den nye udgave af «Brand». «Hærmændene på Helgeland» er efter forslag af justitsråd Berner antaget til opførelse på det kgl: theater. Dette var mig en stor glæde; jeg selv har ikke foretaget noget indledende skridt i sagen; men jeg synes at dette stykke netop iår kommer frem til en meget passende tid, da det jo handler om begivenheder, som hænger sammen med Islands bebyggelse og tildels forherliger denne ø. – Har jeg ikke Dem at takke for en håndsrækning i dette anliggende? Eller skulde professor Molbech have været virksom? Dette sidste synes mig af flere grunde uantageligt. Fru Heiberg er jo fraværende. –

Den nye udgave af «Peer Gynt» er nu forhåbentlig så temmelig fremskreden. Jeg arbejder daglig med manuskriptet til « Fru Inger» . Hele stykket må nemlig gennemarbejdes fuldstændigt i enkelthederne af replikbehandlingen, og dette kunde ikke ske uden en hel ny renskrift. Udover sommeren skal jeg, hvis De så synes, sende Dem denne; jeg håber at få den fuldført medens trykkeriet er optaget af «Peer Gynt» og «De unges forbund». Dog herom mere siden.

Det er min agt at gæste Norge i sommer; dog ved jeg endnu ikke bestemt om jeg kommer til at lægge vejen over København. Til G: Brandes skrev jeg for nogen tid siden, men har senere ikke hørt fra ham.

Med de hjerteligste hilsener til Dem selv og til Deres søn tegner jeg mig

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til DRESDEN BEZIRKS-GERICHTS-AMT, DRESDEN [8. juni 1874]

Som svar på det kgl: Bezirks Gerichts-Amts skrivelse af 4de Juni, hvilken jeg først modtog Lørdag formiddag, Kl: 11 ½, følgelig for sent til personlig at kunne indfinde mig, tillader jeg mig at henvise til min skrivelse af 30. April, hvori jeg har meddelt det kgl: B. G. Amt at jeg af forskellige grunde ser mig ude af stand til yderligere at fungere som oversætter eller tolk i de skandinaviske sprog.

Denne beslutning må jeg fastholde, så meget mere da det er min hensigt inden kort for længere tid at forlade Dresden.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 27. juni 1874

Dresden den 27de Juni 1874. –

Kære herr Hegel!

Idet jeg herved forbindtligst takker for Deres venlige brev af 26de Maj med deri inlagte 225 Thaler preussisk, nødes jeg, på grund af min nær forestående Norgesrejse, til igen at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig en lignende sum. Ligeledes vilde jeg være Dem særdeles taknemmelig om De, – for at jeg derefter nogenlunde kan regulere mit rejsebudget, opholdets længde, tourens udstrækning, o. s. v, – vil lade mig vide, hvad jeg kan påregne for de nye oplag af «Brand» og «Peer Gynt». Tag ikke min anmodning ilde op, og undskyld at jeg ulejliger Dem hermed.

Manuskriptet til «Fru Inger» kan jeg aflevere allerede i begyndelsen af August. Dette stykke sætter jeg i dets nuværende skikkelse højt imellem mine arbejder, og jeg tvivler ikke på at det vil blive opført på det kgl: theater, for hvis personale det passer fortræffeligt.

Dr: Brandes har været på besøg her et par dage; herfra er han rejst til München; opholdet hos professor Lazarus i Leipzig blev nok intet af.

Hjertelig tak for Deres venlige tilbud om at ville modtage mig på Deres landsted! Men desværre kan jeg ikke benytte mig deraf; thi for det første ledsages jeg af min hustru og søn, og dernæst bliver vort ophold i København kun nogle timer. Jeg beder Dem være forvisset om at jeg ligefuldt påskønner Deres venlighed i dette som i så meget andet.

Endelig takker jeg Dem for Jonas Lies nye bog, hvori jeg synes der er meget godt; jeg tror imidlertid at det vil blive nødvendigt for ham at udvide sit område, hvis han i længden skal holde sig oppe i publikums gunst.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P. s.

Indlagt har jeg tilladt mig at vedlægge nogle linjer til herr bogholder Larsen.

H. I.

Til HENRIETTE HOFGAARD, DRESDEN 8. juli 1874

Konvolutt

Frøken Henriette Hofgaard

Fougners gård i Pilestrædet.

Christiania.

(Norwegen.)

Dresden den 8de Juli 1874.

Som svar på Deres behagelige meddelelse i brev af 3die dennes tillader jeg mig at underrette Dem om at det er vor hensigt at ankomme til Kristiania med dampskibet «Århus» søndagen den 19de Juli klokken 6 eftermiddag.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til frøken Henriette Hofgaard i Kristiania.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 12. juli 1874

Dresden den 12te Juli 1874.

Kære herr Hegel!

Forbindtligst tak for de modtagne 225 Thaler. Noget helt regnskabsopgør havde ikke været nødvendigt.

Vi ankommer forhåbentlig med «Titania» til København Torsdagen den 16de og rejser igen med «Århus» på lørdag. Jeg vil altså ialfald få anledning til at hilse på Dem, hvortil jeg meget glæder mig, – og indtil da tegner jeg mig med en hjertelig hilsen til Dem selv og Deres søn

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. Herr bogholder Larsen bedes foreløbig takket for de meddelte fortræffelige oplysninger om rejserouterne.

H. I.

Til RIKKA ZEIER, KRISTIANIA 23. juli 1874

Kristiania den 23de Juli 1874.

Kære fru Zeier!

Idet jeg takker Dem for Deres venlige brev beder jeg Dem være forvisset om at jeg har læst samme med hjertelig deltagelse både i Deres sorg og i Deres lykke.

Jeg tror ikke at den korte tid, vi her har at råde over, vil tillade os at besøge Deres hjem i Nitedalen. Skulde De vilde se ind til os her i vor midlertidige bolig, hos frøken Hofgård, Pilestrædet no 7, da vil De blive modtagen som en kær gæst af min hustru og af

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til KRISTIAN ANASTAS WINTERHJELM, KRISTIANIA 23. juli 1874

Kristiania den 23de Juli 1874.

Over min afdøde ven Sohlman er det mig under de forhåndenværende omstændigheder umuligt at skrive noget digt. Til et sådant arbejde kræves en ganske anden ro og forberedelse, end den, der i disse dage og med så kort frist kan blive mig til del. Fra lejlighedsdigtningen overhovedet har jeg også sågodtsom ganske trukket mig tilbage. Selv over mænd, der i livet stod mig nærmere end Sohlman, har jeg intet skrevet.

Når Deres vej fører Dem i vort nabolag, vil det altid være os kært at se Dem oppe hos os.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til MICHAEL BIRKELAND, KRISTIANIA [30. juli 1874]

Kristiania, torsdag formiddag.

Kære ven!

Igåraftes modtog jeg din venlige opfordring til at deltage i badegæsternes udflugt til Maridalen på fredag. Jeg holder det dog for rigtigst ikke at komme med ved denne lejlighed; derimod vil jeg gerne senere hen uindbuden besøge Dig deroppe, og skulde det da være mig kært om jeg også stødte på andre personlige venner og bekendte.

Det er min agt under opholdet her at unddrage mig alt, hvad der kan se ud som offentlige tilstelninger, og jeg tror at jeg i så henseende har friere hænder når jeg ikke efterkommer indbydelsen fra badets festkomité. Min tankegang i denne sag skal jeg mundtlig udvikle for dig og jeg tror at Du som en omtænksom mand vil billige den.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, KRISTIANIA 16. september 1874

Kristiania den 16de Septbr 1874.

Kære herr Hegel!

Tør jeg endnu en gang bede Dem bevise mig den store tjeneste at forstrække mig med 200 rdlr? Rejsen tilbage kommer nu snart til at foregå.

Hvorledes går det med den nye udgave af «Peer Gynt»? Omarbejdelsen af «Fru Inger» kan det vel ikke nytte at sende endnu? Heroppe er der ingen mangel på sættere. Har de danske bogtrykkere aldrig tænkt på at skaffe folk herfra? Tør jeg spørge om brødrene Brandes’s tidsskrift udkommer på Deres forlag?

Jeg er her bleven modtagen med overordentlig velvilje af alle mennesker. Enhver tidligere misstemning er nu forbi. Jeg tænker stærkt på at benytte de gode tider til en liden husspekulation her. Flere af mine venner er blevne velstående på sligt, og jeg synes at det også måtte kunne lykkes for mig.

Hvorledes går det med det kongelige theater? Et blad har fortalt at der skal til åbningsforestillingen udstedes indbydelseskort til dramatiske forfattere også i Norge. Hvis dette er sandt, – tror De at også jeg kunde påregne et sådant? I så fald vilde jeg gerne blive nogle dage i København i slutningen af denne måned.

Med oprigtig tak fra mig og mine for al Deres venlighed under vor gennemrejse, og med de bedste hilsener til Dem og Deres søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Min adresse hersteds er: Frøken Hofgaard. Pilestrædet No 7.

Til LORENTZ DIETRICHSON, KRISTIANIA 21. september 1874

Kristiania den 21de September 1874.

Kære gamle ven!

Kun et par ord i al hast! Overbringerinden af dette er vor landsmandinde, sangerinden frøken Wilhelmine Holmboe, for hvem jeg levende interesserer mig. Gør Du ligeså! Hun tænker at give en koncert i Stockholm. Til Dig kommer hun for at anbefales til de personer, som kan være hende bedst til nytte. Jeg selv kender ikke de i musikalsk henseende toneangivende hos eder. Resten vil hun selv sige Dig.

Af aviserne ser jeg at din villa nærmer sig sin fuldførelse. Umuligt var det ikke at Du til næste år får se mig træde ind til Dig. For dennegang indskrænker min udflugt sig alene til Norge, hvor jeg nu i to måneder har levet i en uafbrudt række af selskaber. Om nogle dage rejser vi tilbage til Dresden.

Med de hjerteligste hilsener fra os alle til Dig selv, din hustru og din lille pige tegner jeg mig

Din hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til THEODOR KJERULF, KRISTIANIA 21. september 1874

Kristiania den 21de September 1874.

Herr professor Kjerulf.

Idet jeg på min hustrus og egne vegne frembærer en hjertelig tak for Deres og Deres ærede frues visit og indbydelse, tillader jeg mig herved skriftligt at gentage, hvad jeg igår i al skynding måtte indskrænke mig til at meddele mundtligt, nemlig at det vil være os en stor glæde at indfinde os imorgen, Tirsdag, kl: 4.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til VOLRATH VOGT, KRISTIANIA [september 1874]

Søndag aften.

Højstærede herr overlærer Vogt!

Herved beder jeg Dem godhedsfuldt undskylde at omstændighederne gør mig det umuligt at indfinde mig i Deres soiré iaften.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, DRESDEN 7. oktober 1874

Dresden den 7de Oktober 1874.

Herr bogholder Larsen!

Jeg glemte, da jeg sendte Dem manuskriptet til bryllupssangen, at bemærke at den er skreven til melodien «Danmark, dejligst vang og vænge». Hvis den ikke allerede er trykt kunde dette måske på sædvanlig måde anføres ovenover første vers. – Indlagte kort bedes leveret til herr Jakob Hegel.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 8. oktober 1874

Dresden den 8de Oktober 1874.

Kære herr Hegel!

Hermed følger atter en del manuskript til «Fru Inger». Den første sending, som afgik igår under herr Larsens adresse, håber jeg er kommen Dem rigtig ihænde. Hver uge skal jeg sende et par lignende pakker. Jeg tør forudsætte som givet at bogen kan komme ud til jul; thi det modsatte vilde jo forsinke og gøre et slemt afbræk i afsætningen. Efter min beregning kommer det trykte stykke til at udgøre 192–200 sider når det indrettes i lighed med «Kejser og Galilæer». – «Peer Gynt» er under forberedelse ved Kristiania theater.

Mange hilsener til Dem selv og Deres kære fra

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 13. oktober 1874

Dresden den 13de Oktober 1874.

Kære herr Hegel!

Hermed følger den 3die sending manuskript til «Fru Inger». Den sidste lille rest følger en af dagene. Jeg lever i det håb at sætteren allerede er i fuldt arbejde; thi noget nyt vilde jeg jo gerne af mange grunde have ud til jul; og dette stykke kan, især for Sverigs og visselig også for Danmarks vedkommende, betragtes som nyt. Da dialogen er helt bearbejdet, så vil det også i Norge have nyhedens interesse.

Med de hjerteligste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 22. oktober 1874

Dresden den 22de Oktober 1874.

Kære herr Hegel!

Hermed følger resten af manuskriptet til «Fru Inger». Det var mig af Deres sidste venlige brev meget kært at erfare at stykket kan komme i handelen allerede i slutningen af November; thi derved åbnes mig mulighed for at få det opført i Kristiania allerede i vinter. Til de kgl: theatre i København og Stokholm vil jeg også indlevere det. Jeg tror at det i København vil kunne spilles fortræffeligt.

Ikke mindre behagelig var mig den meddelelse at der snart tiltrænges et nyt oplag af digtsamlingen. Dersom De ikke har noget derimod, så ønskede jeg gerne deri at optage mit digt ved Norges tusendårs-fest samt et par nye hidtil utrykte digte. Om bogen således blev 1½–2 ark større, kunde vel ikke skade? Ved nye udgaver af digtsamlinger er sådant jo ikke usædvanligt. Dog vil jeg desangående først høre Deres mening.

Tør jeg bede Dem bringe Deres søn min bedste tak for hans venlige brev med den deri indeholdte interessante festberetning? Ligeså takker jeg Dem for de modtagne meddelelser angående det nye theaters indvielse.

Slutteligen er jeg desværre nødt til atter at bede Dem om en pengeremisse på 150 Thaler preussisk. Dette år har været mig et kostbart år. Jeg er næsten bange for at se i mine regnskabsbøger! –

Med hilsener og alle gode ønsker for Dem og deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER BLYTT, DRESDEN 23. oktober 1874

Dresden den 23de Oktober 1874. –

Min kære ven!

Blandt de mange, med hvilke jeg, på grund af min omflakken isommer, er kommen i agterhånden, hvad brevskrivning angår, har ingen i de sidste uger ligget mig så tidt på sinde, som Du.

Men lige til igår, da jeg modtog dit venskabelige brev, har jeg siden min tilbagekomst hertil været beskæftiget med en gennemarbejdelse af «Fru Inger til Østråt», der skal udkomme i næste måned, og hvorfor jeg har skudt alt andet tilside.

Hvis Du ikke, når Du modtager disse linjer, allerede på anden hånd har fået at vide, hvad min egentlige hensigt var med de gennem den Gyldendalske boghandel fremsendte penge, så lad mig nu sige det.

Tidligt isommer blev mig af en herværende inkassator præsenteret en veksel trukken på mig af Chr: Busch og lydende på noget over 50 Spdlr: og sammen med denne veksel modtog jeg fra herr Busch, et brev hvori han i et par linjer skriver at han forventer jeg «ikke længere vil udsætte med at indfri denne æresgæld». Gælden opgaves at være opstået, dels for indfrielse af hin gamle vekselobligation, og dels for renter af herr Buschs udlæg indtil dato. Opirret ved herr Buschs grove brev, svarede jeg inkassatorens bud at jeg i øjeblikket ikke vidste, hvor meget jeg var herr B: skyldig, at han aldrig havde krævet mig, og at jeg som følge heraf efter vor lovgivning ikke var forpligtet til at betale renter af beløbet; forøvrigt, tilføjede jeg, stod jeg netop i begreb med at afrejse til Norge, hvor det var min agt også at gæste Bergen, og skulde jeg da personlig ordne sagen.

Jeg rejste; men besøget i Bergen blev iår, som Du ved, intet af. Derimod erholdt jeg en af de sidste dage i Kristiania et gammelt brev fra herr Buschs tyske inkassator, hvilket længe havde henligget på postkontoret i Dresden (det var nemlig sendt i byposten dernede og adresseret til min derværende bolig.) Heri lå en afskrift af din erklæring og jeg truedes med uopholdelig retslig forfølgning, hvis jeg ikke uopholdelig betalte. Nu tilskrev jeg straks bemeldte inkassator og lod ham vide, at hvad herr Busch lovligen havde at fordre kunde han hæve hos herr Peter Blytt i Bergen, til hvem den fornødne remisse skulde foranstaltes. Hermed afrejste jeg, og på gennemrejsen gav jeg i København den ordre, ifølge hvilken pengene blev Dig tilstillede. Jeg drog ikke i tvivl at herr Busch gennem sin inkassator vilde blive underrettet om hvor han kunde få sine penge. Dette må han imidlertid ikke have gjort, og derfor står jeg altså for dig som den, der har afgjort en gammel vens hjelp og tjenester på en så udelikat måde, som ved en taus fremsendelse af et pengebeløb uden et eneste ledsagende ord.

Kære fortræffelige ven! Således havde jeg ikke tænkt at gøre op med Dig. Det havde været min agt nu i disse dage at skrive Dig til om sagen og da tillige få vide, hvor stort dit eget udlæg har været. Hvad gør vi nu? Hvis herr Busch melder sig, beder jeg Dig meddele ham det væsentlige af denne skrivelse og tilbyde ham de 36 Spdl 6 Sk: mod at han udsteder en kvittering for at vort mellemværende dermed er afgjort, samt sætter sin inkassator i kundskab herom. Thi det vilde naturligvis være mig højst ubehageligt her at få med rettens folk at gøre. Melder han sig ikke, så beder jeg Dig beholde pengene som afdrag på dit udlæg, hvis størrelse er mig ubekendt. Overhovedet beder jeg Dig, som god ven og forretningsmand, at ordne sagen på bedste måde for mig!

Og lad mig så af hjertet takke Dig for dit brev! Ud af hver linje lyser den noble tænkemåde, som allerede ved vort første bekendtskab drog mig til Dig. Du minder mig om sangerfesten i Bergen. Tro ikke, at jeg har glemt vor lange natlige samtale i Logehaven! Du var den første, til hvem jeg udtalte de ideer, som siden på forskellig måde er kommen frem i min digtning. – Til næste år er det min bestemte hensigt at komme til Bergen. Er det nødvendigt at jeg, indtil videre, kommer til fremdeles at stå i pekuniær gæld til Dig, så ved jeg visst at det ikke vil have nogen indflydelse på den stemning, hvormed Du tænker på

Din hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til PETER BLYTT, DRESDEN 11. november 1874

Til herr Peter Blytt i Bergen.

Dresden 11. 11. 74. –

Kære ven!

Tak for dit hjertelige og interessante brev. Der var kun et punkt, som Du havde undladt at oplyse mig om; men jeg skal nok have det i erindring. –

Når jernbanen mellem Bergen og Kristiania er bleven færdig, håber jeg Du indvier den med en udenlandsrejse og at Du da ikke drager Dresden forbi. Mit forsæt at besøge Bergen står fast. Hjertelig hilsen til Dig og Dine fra

Din hengivne ven

Henrik Ibsen. –

Til SUSANNA IBSEN, DRESDEN 13. november 1874

Dresden den 13de November 1874. –

Kære Suzannah!

Dit sidste brev modtog jeg iforgårs, men besvarer det først idag fordi Sigurd ikke har havt tid til at skrive før. Du kan være ganske rolig for at jeg holder ham under opsigt. Fra spisekvarteret går vi hjem sammen. Klokken henimod 5 går vi ud at spadsere og kommer tilbage klokken 6 ½. Han gør altfor mange galskaber, når han er alene, til at jeg skulde vove at overlade ham til sig selv. I den literære forening kommer jeg af den grund naturligvis aldrig. Forresten er han flittig og gør sine skolearbejder ordentlig uden nogen påmindelse.

For Thomas kan jeg selvfølgelig intet gøre i denne tid. Den tarvelige kost, jeg har at tilbyde ham om aftenen, synes ikke at tiltale ham og han kommer skelden hid. Han arbejder forresten på en oversættelse for Kristiania theater, og dette er vel også en grund til at han ikke kommer oftere. Hvor vi spiser middag finder han ikke at maden er god nok og går derfor nu andetsted. At han er syg synes jeg ikke man kan se på ham; men når han har anfaldene, holder han sig jo også hjemme, og jeg har ingen tid til at besøge ham.

Her holdes stor rengørelse i disse dage; thi vinter-vinduerne skal sættes ind. Kulden har forresten nu givet sig og vejret er meget smukt. Folkene i huset gør alt på det bedste for mig, og Lina er meget påpasselig.

Det var min agt at skrive nogle nye digte til anden udgave af digtsamlingen; men derpå kan jeg ikke tænke sålænge jeg har alle husets anliggender at skøtte. Mange penge bruger vi ikke; nogen extraudgifter har vi ikke havt; om aftenen spiser vi kun smør og brød; ost, pølse eller lignende har vi endnu ikke købt. Sigurd har fået en meget pen vinterfrakke af min romerske, og den kostede kun 2 Thaler 15 Groschen.

Jeg må bestemt forlange at Du styrker Dig med vin og kraftig kost af bedste slags; at spare herpå kunde let blive en meget dyr besparelse. –

Den stakkels Marie hilser Du naturligvis fra mig. Både Du og hun ved jo at jeg tænker med hjertelig deltagelse på hende.

Hvad jeg i mit forrige brev udtalte om herr og fru Ludvigsens forhold må jeg fastholde. Du siger at Sara har været snild imod Marie. Ja, det er den slags snildhed, som man viser imod et sygt tjenestetyende. Havde Marie været i Bergen, vilde ikke Baars’s have lagt hende ind på sygehuset men beholdt hende hos sig. Det samme vilde man have gjort i Kristiania; og det samme vilde naturligvis vi have gjort. Lad Dig ikke besnakke af våsede hysteriske talemåder. Dog, nok om dette for idag.

Indlagte brev modtog jeg i dette øjeblik. Det er visst enten fra frøken Holck eller fra den franske frøken Pradez; thi der står Kallundborg poststempel udenpå, og grev Lerche bor jo der i nærheden. Er det noget, som angår mig, så gem det. Er det fra frøken Holck, så skriv hende til at jeg har sendt hende nogle linjer til København, hvilke måske ikke har truffet hende. Hun er en af vore sande venner, og ganske anderledes deltagende end visse andre, tiltrods for alle forskruede floskler og udbrud. Thomas husker meget sjelden på at spørge efter Marie. Da han var i København besøgte han hende ikke, uagtet han vidste at han ikke senere vilde gensé hende. Han fortæller at Sara havde sagt at det vilde ryste Marie for stærkt at se hende. Spørg om dette er sandt; jeg vil gerne vide det.

Nu nærmer middagstiden sig, og jeg må møde Sigurd på spisekvarteret. Skriv snart, og fortæl omstændeligt hvorledes Du har det; thi derom ved jeg egentlig intet. Sker noget afgørende, så må Du straks telegrafere.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, DRESDEN 15. november 1874

Dresden den 15de November 1874.

Kære Suzannah!

Igår eftermiddag modtog vi dit brev med den sørgelige efterretning om vor kære Maries bortgang. Hun er altså ikke længer personlig iblandt os; men vi vil beholde hende i kærlig erindring.

Sigurd har underrettet hendes nærmeste venner her i Dresden om det indtrufne; Thomas kom hen til os igåraftes, og fik det da at vide.

Nu er det din opgave at bære de sidste foranstaltninger med ro og fatning. Du siger ikke i dit brev, hvad tid Du tænker at blive færdig i København. «Titania» går på Onsdag. Rejser Du med dette skib, så underret mig med et par ord derom iforvejen. Men føler Du Dig altfor udmattet, så må Du ikke rejse så hastigt.

Mit forrige brev håber jeg Du har modtaget idag, søndag. Også dette adresserer jeg til hospitalet, skønt jeg ikke ved om Du endnu bor der; men i al fald har Du vel der opgivet din nye adresse.

Du sørger naturligvis for at Maries efterladte breve o. s. v. ikke kommer i uvedkommendes hænder; og blandt uvedkommende tænker jeg først og fremst på hendes danske slægtninge.

Forsyn Dig rigeligt med rejsepenge og med rejsetøj. Det vil blive bitterlig koldt på turen nedover. Rejs i 2den klasses damekupé, og tag blandt andet en flaske god portvin med Dig. Rejserouten har jeg i et tidligere brev beskrevet. –

Dette skriver jeg Søndag formiddag. Sigurd er hos Thomas. Lad mig endelig, hvis det er muligt, vide tiden for din afrejse fra København. Om vi kan modtage Dig her på banegården, ved jeg ikke, da det jo altid bliver usikkert med hvilket tog Du ankommer.

Hvem skal sende meddelelse til Maries slægt og venner i Norge? Jeg fordrer på det bestemteste at det ikke overlades til din moder, og deri er Du visst enig med mig.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 21. november 1874

Dresden den 21de November 1874. –

Kære svoger!

Allerede for længe siden skulde jeg have tilskrevet Dig, men andre uopsættelige arbejder har standset sågodtsom al min brevskrivning i denne tid.

Den sørgelige meddelelse om Maries bortgang har Du naturligvis modtaget fra København. Ja, jeg har endog bragt i erfaring at hendes stedmoder vidt og bredt udsendte forberedende breve derom længe før udfaldet af sygdommen var ganske afgjort. Hensigten hermed er ikke vanskelig at begribe. Den kan ikke have været nogen anden end den at tilhylle og bortforklare det uhyggelige faktum at Maries danske og halvdanske slægtninge lod hende lægges ind for at dø på et offentligt hospital samtidigt med at herr og fru Ludvigsen i deres villa har parate sygeværelser for andre upasselige medlemmer af familjen. Susanna og jeg kunde naturligvis ikke føle os beroligede ved at vide hende i hænderne på vågekoner, og forøvrigt henvist til slægtningernes mulige sygebesøg på hospitalet. Vi telegraferede derfor til København og erfarede at Maries tilstand stedse forværredes. Straks efter modtagelsen af dette telegram rejste Susanna derop, lod sig indskrive som patient for at kunne få lov til at dele værelse med Marie, og veg siden ikke fra hende forinden hun var død. For en smuk og anstændig begravelse har også Susanna draget omsorg, og Maries gravsted er lejet og betalt for 20 år. Jeg hører at der fra det Ludvigsenske hus er udbredt den historie at herr Ludvigsen har for Marie «deponeret» 50 rdlr: på hospitalet. Dette er en komplet usandhed. Marie efterlod sig en sparekassebog, og hvis dennes pålydende ikke er tilstrækkeligt, så skal jeg sørge for resten. Susanna er nu kommen tilbage og vi er glade ved at hun har kunnet lindre den stakkels Maries tilstand ialfald i de sidste par uger af hendes liv. Vi håbede i det længste at hun skulde kunne komme ned til os igen. Nu vil vi ialfald bevare hende i kærlig erindring. –

Thomas er for 14 dage siden kommen til Dresden og bliver her indtil videre, kanske vinteren over. Han ser ret godt ud, og jeg kan ikke mærke andet end at han befinder sig ret vel; måske vilde det dog være godt om han holdt noget strængere diæt. Dog, derom må han jo selv bedst kunne dømme. Det var ham, der, til bevis på de danske slægtninges godhed mod Marie, fortalte fabelen om de 50 rdlr:; men der bør og skal sørges for at dette familjesagn ikke finder videre udbredelse.

Jeg har hidtil været, og er fremdeles beskæftiget med at forberede nye udgaver af forskellige af mine bøger. «De unges forbund» og «Fru Inger» kommer i slutningen af denne måned; men Hegel fortalte Susanna ved afrejsen fra København at begge bøgers nye oplag («Fru Inger» 4000 exemplarer) allerede da var sågodtsom ganske optagne gennem forudbestillinger fra boghandlerne; nye oplag vil derfor rimeligvis snart vise sig nødvendige. I begyndelsen af næste år kommer en ny forøget udgave af mine «Digte», foruden af adskilligt andet.

Af aviserne ser jeg at et sorenskriveri er ledigt i Thelemarken. Men til dette embede tænker Du vel ikke at melde Dig? Du må jo dog nu kunne gøre berettiget krav på noget bedre. –

Og lad mig så til slutning takke Dig for alt godt under opholdet i Norge. Denne sommer tænker vi at tilbringe i en eller anden landsby i Dresdens nærmere omegn. Vilde Du gøre os den glæde at komme herned og være vor gæst, så skal vi nok sørge for et værelse til Dig; heden bør ikke afskrække Dig; thi sidst var Du her i en extraordinær temperatur, og på landet er luften langt behageligere. – Susanna og Sigurd beder hilse og takke Dig. Ligeledes fremsendes en hilsen til Dorothea og løjtnant Falsen, samt til alle andre gode venner fra

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 23. november 1874

Dresden den 23de November 1874. –

Kære herr Hegel!

Først og fremst har jeg at frembære min hustrus og min egen hjerteligste tak, såvel for al Deres venlige forekommenhed imod min hustru under hendes sidste sørgelige ophold i København, som for den ære, De viste os og vor afdøde slægtning ved at ledsage hende til graven.

Ligeså erkender jeg med tak modtagelsen af De i Deres venlige brev af 25de Oktober indesluttede 150 Thaler, samt det beløb, som min hustru hævede hos Dem.

Og endelig ser jeg mig desværre nødt til atter igen at bede Dem godhedsfuldt sende mig 150 Thaler.

Min hustru bragte mig en glædelig meddelelse fra Dem angående udsigterne for afsætningen af «De unges forbund» og af «Fru Inger». Er det virkelig så, at en stor del af oplagene allerede er forudbestilt? Udgivelsestiden er jo gunstig. Gid blot, det manglende papir ikke altfor længe må lade vente på sig. Med udgivelsen af «Fru Inger» bør der naturligvis ikke ventes til stykket er opført. Jo før det kan komme i handelen, desto bedre. De fornødne breve til theaterdirektionerne skal jeg være så fri at sende Dem i betimelig tid.

Det var mig kært at erfare at De ikke har noget imod at digtsamlingen forøges med et par ark. Alt derhen hørende skal fra min side være ordnet og afleveret inden udgangen af Februar, eller, om muligt, før.

Men nu har jeg et andet forslag at henstille til Deres overvejelse. Til næste år fejrer jeg, foruden som student, også mit 25-årige forfatterjubilæum. I Marts måned 1850 udkom nemlig «Catilina», drama i tre akter, hvilket var den første bog, jeg lod trykke. Dette arbejde indeholder adskilligt godt ved siden af adskilligt umodent; i de senere år har kritiken ofte fremhævet det som karakteristisk for mig at jeg debuterede med dette stykke; og jeg må selv være enig heri, idet jeg nu føler at det hænger nøje sammen med mine daværende livsforholde, og at det indeslutter i sig spirerne til adskilligt, som senere er kommet frem i min digtning. Dette og andet mere havde jeg nu tænkt at gøre rede for i en fortale og dermed besørge en ny rettet udgave af bogen. Der skulde ikke røres ved tankerne og ideerne, men kun ved disses sproglige form; thi versene er, som Brandes etsteds har sagt, slette, hvilket kommer deraf at mit første løst henkastede manuskript benyttedes urettet da bogen blev trykt.

Jeg for min part tror at dette digt vil blive modtaget med adskillig interesse, og at de, der besidder mine øvrige arbejder, også vil købe dette. Bogen kender man nu kun af omtale blandt publikum, den blev i sin tid knapt udbredt i 60 – 100 exemplarer og jeg har selv været vidne til at det øvrige af oplaget blev gjort til makulatur.

Nu vilde jeg gerne høre Deres uforbeholdne mening om dette forslag. Tvivler De på hensigtsmæssigheden deraf, så beder jeg Dem sige det. Går De ind derpå, så vilde jeg være Dem meget taknemmelig dersom De snarest muligt kunde skaffe mig et exemplar af bogen; thi der må tages en hel afskrift at trykke efter for de mange rettelsers og omskrivningers skyld, og den nye udgave burde jo helst udkomme på samme tid af året, som den første. Det lånte exemplar skal blive leveret tilbage i ubeskadiget stand; jeg antager at et sådant vil kunne erholdes på et af de store bibliotheker.

I håb om snart at høre Deres anskuelse om dette, og med hjertelige hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til STORA TEATERN, GÖTEBORG, DRESDEN 1. desember 1874

Dresden den 1ste December 1874.

Til direktionen for theatret i Götheborg.

Da jeg har bragt i erfaring at man i Götheborg har oprettet et fast theater, så giver jeg mig herved den ære at oversende direktionen et exemplar af mit skuespil «Fru Inger til Østråt», med forespørgsel om hvorvidt man måtte være villig til at antage samme til opførelse på Deres scene.

Imødeseende bestyrelsens godhedsfulde svar, tegner jeg mig med højagtelse

ærbødigst

Henrik Ibsen.

P: s: Det bemærkes at stykket i denne nye udgave foreligger i rettet og gennemarbejdet skikkelse.

H. I.

Til DET KONGELIGE THEATER I KØBENHAVN, DRESDEN 1. desember 1874

Dresden den 1ste December 1874.

Til chefen for det kgl: theater og kapel i København.

Idet jeg giver mig den ære at oversende et exemplar af mit skuespil «Fru Inger til Østråt», der i denne nye udgave foreligger i en, navnlig for replikbehandlingens vedkommende, gennemarbejdet og, som jeg tror, forbedret skikkelse, tillader jeg mig at forespørge, om man måtte være villig til i sin tid at lade samme komme til opførelse på den kgl: scene.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, DRESDEN 1. desember 1874

Dresden den 1ste December 1874.

Til direktionen for Kristiania theater.

Herved har jeg at opfylde en længe forsømt pligt, idet jeg tillader mig skriftligt og for den samlede bestyrelse at frembære min forbindtligste tak for det mig isommer for mine ved theatret opførte dramatiske arbejder bevilgede betydelige tillægshonorar. At modtage dette var mig såmeget kærere og glædeligere, som jeg deri, foruden bestyrelsens velvilje for mig, tillige må se et tegn på theatrets voksende ekonomiske evne samt på personalets kunstneriske fremgang, hvorom jeg, under mit ophold i Kristiania havde den fornøjelse personlig at kunne overtyde mig.

Samtidigt med denne takskrivelse giver jeg mig den ære at indlevere til theatret mit skuespil «Fru Inger til Østråt» med forespørgsel, om bestyrelsen måtte være villig til at antage samme til opførelse i indeværende sæson.

Stykket har ikke tidligere været spillet på Kristiania theater. Det foreligger nu i en for replikbehandlingens vedkommende gennemarbejdet skikkelse. Den tidligere deklamatoriske form er fjernet, og en mere realistisk og natursand udtryksmåde er trådt istedet. Jeg tror at stykket ligger godt for personalets kræfter; fru Gundersen har allerede i tidligere tider ytret levende ønske om at få spille titelrollen, hvilket jeg tror hun vil kunne gøre med betydelig virkning. Nye dekorationer eller kostumer udkræves ikke.

Antages « Fru Inger» til opførelse iår, så er det vel en selvfølge at «Peer Gynt» udskydes indtil næste sæson; og dette turde måske for alle parter være hensigtsmæssigt, da sidstnævnte stykke, på grund af de mange extraordinære forberedelser, rimeligvis, selv i heldigste tilfælde, ikke vil kunne bringes på scenen forinden langt udover våren.

I håb om i sin tid at erholde meddelelse om den ærede bestyrelses beslutning, tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ERIK AF EDHOLM, DRESDEN 1. desember 1874

Dresden den 1ste December 1874. –

Til herr hofmarskalken E: af Edholm.

Idet jeg hermed giver mig den ære at oversende et exemplar af mit skuespil «Fru Inger til Østråt», der i denne nye udgave foreligger i en, navnlig for replikbehandlingens vedkommende, gennemarbejdet skikkelse, tillader jeg mig ærbødigst at forespørge, om man måtte være villig til at lade dette stykke komme til opførelse på det kgl: svenske theater.

Forventende i sin tid at vorde meddelt herr hofmarskalkens beslutning i denne sag, og forbindtligst takkende for al mig hidtil vist godhed og velvilje, tegner jeg mig

med udmærket højagtelse

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 2. desember 1874

Dresden den 2den December 1874.

Kære herr Hegel!

Herved er jeg så fri at vedlægge følgebreve til de exemplarer af «Fru Inger», som jeg gerne vilde have afleverede.

Til månedsskriftet vil jeg, snarest muligt, levere et bidrag; men de omskrevne digte henligger endnu i en så ufuldført form at de først må gennemarbejdes.

Forbindtligst tak for de tilsendte 150 Thaler, samt for exemplaret af «Catilina». Med omskrivningen af dette stykke er jeg nu beskæftiget. Steensballe ejer ikke forlagsretten til 1ste oplag; det blev kun, som på titelbladet anført, givet ham i kommision. Den, der bestred udgifterne, var min afdøde ven O: Schulrud, og hvis det er nødvendigt, skal jeg gerne af dennes enke erholde bemyndigelse for Dem til at indkalde de endnu existerende exemplarer. Herom er De kanske så god at lade mig vide Deres mening.

Med hjertelig hilsen til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres oprigtigt hengivne

Henrik Ibsen.

P: s: Den til Kristiania sendte pakke med exemplarer af «Peer Gynt» ligger hos min svoger bureauchef Thoresen dersteds. Men ved en forveksling med en postsendelse andetsteds fra, som jeg havde bemyndiget ham til at åbne, er også Deres pakke bleven åbnet og kan således ikke returneres. Vil De måske have den godhed at underrette mig om, hvorvidt den muligens kan afleveres til en boghandler i Kristiania?

Deres

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 30. desember 1874

Dresden den 30te December 1874. –

Kære herr Hegel!

Herved tillader jeg mig at frembære min forbindtligste tak for den indholdsrige bogpakke, som jeg iforgårs havde den glæde at modtage. Det var mig en tilfredsstillelse at se at der også til denne jul er fremkommet så meget smukt i literaturen. Min egen deltagelse i vort boglige julemarked må jo dennegang desværre betragtes som mislykket. Af de norske aviser, hvis seneste nummer indbefatter den 24de, ser jeg at «Fru Inger til Østråt» ikke er ankommen til rette tid derop, idet bogen ikke averteres fra nogen boghandler og således ikke kommer til at deltage i den almindelige konkurrence. Dette kan ikke have sin grund i den særegne skriftsort, der er benyttet; thi andet oplag af «Kejser og Galilæer» blev trykt i omtrent 6 uger. Jeg kan derfor ikke andet end højlig beklage den mangelfulde tilstand, hvori de københavnske papirfabrikker, bogtrykkerier og bogbinderværksteder for tiden synes at befinde sig. – Medens jeg endnu levede i håbet om at alting også dennegang vilde gå med sædvanlig punktlighed, gav jeg mig til, af det først modtagne exemplar af «Fru Inger», at optage en ikke ganske kort fortegnelse over de i den nye udgave forekommende trykfejl, til brug ved et forventet nyt oplag. Med fremsendelsen af denne fortegnelse vil det vel nu desværre ikke have nogen hast. Dog, på det indtrufne uheld nytter det ikke mere at tænke. Jeg er jo ikke den eneste skadelidende, og jeg behøver naturligvis ikke at forsikkre, at jeg er fuldkommen forvisset om at der fra Deres side er gjort alt, hvad gøres kunde. Heller ikke falder det mig ind at tro at herr bogholder Larsen ikke også dennegang med sædvanlig samvittighedsfuldhed skulde have besørget korrekturlæsningen. Grunden til de mange fejl og unøjagtigheder må ene og alene søges i skødesløshed hos firmaet Jørgensen & Comp. Herom har et fra herr Larsen modtaget brev tilfulde overtydet mig. –

Efterat have lettet mit hjerte i denne klagesang, vil jeg nu kun meddele at manuskriptet til «Catilina» snart er færdigt og skal være i Deres hænder senest inden midten af Januar. Det vilde være mig kært om bogen kunde udkomme i slutningen af Marts eller i begyndelsen af April; thi omkring den tid udkom bogen første gang. Herom skal jeg fra Kristiania indhente nøjagtig oplysning.

Derhos tillader jeg mig at bede Dem vise mig den store tjeneste, for honoraret for «Fru Inger» at ville indkøbe for min regning nogle gode rentebærende papirer. Jeg tager gerne sjællandske prioriterte jernbane-obligationer, såfremt disse kan erholdes til en kurs af nogle og halvfems. Hovedsagen for mig er at papirerne har utvivlsom sikkerhed.

Med tak for det gamle år og med de bedste ønsker om et glædeligt nytår for Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD BRANDES, DRESDEN [desember 1874]

Til herr cand: mag: Edvard Brandes!

Tillad mig herved på det forbindtligste at takke Dem for det tilsendte exemplar af «Kongen og Dandserinden», som jeg har læst med den største interesse. Under mit ophold i Suez levede jeg flere dage sammen med Hinduer, og Deres bog har på en vidunderlig måde belivet hos mig erindringen om disse milde lydløse mennesker, der synes at minde om planteverdenen i deres hjemland. –

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG LUDVIGSEN DAAE, DRESDEN [desember 1874]

Kære ven!

Hjertelig tak for alt godt under mit ophold i Norge! Hermed sendes Dig et exemplar af «Fru Inger» i den nye udgave. Om nogen omarbejdelse har det ikke kunnet være tale; men jeg tror at sprogtone, tankegang og motivering er bleven mere kostumerigtig; derhos har jeg på titelbladet strøget betegnelsen «historisk». – Med de venligste hilsener fra os alle til hele dit hus tegner jeg mig

Din hengivne

Henrik Ibsen.

1875

Til UKJENT MOTTAGER, [DRESDEN] [1874/75]

Hvis De ikke imorgen, Onsdag, har nogen anden anvendelse for aftenen, vilde det være os særdeles kært at se Dem hos os; De vil da sandsynligvis træffe sammen med et par bergensiske landsmænd.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, DRESDEN 4. januar 1875

Dresden den 4de Januar 1875.

Kære herr Josephson!

Tillad mig først og fremst at ønske Dem et glædeligt nytår og dernæst at takke Dem hjerteligst for al Deres venlige forekommenhed under mit ophold i Kristiania.

Antageligvis har De gennem min forlægger i København nu modtaget en skrivelse fra mig, hvilken i formen var stilet til den samlede theaterdirektion, og hvori jeg indleverer «Fru Inger» til opførelse på Deres scene.

For det tilfælde at stykket godkendes, hvilket jeg håber, tager jeg mig den frihed at vedlægge et forslag til rollebesætning. Jeg tror ikke at der vil være stor uenighed imellem os i dette punkt. Herr Bucher vilde jeg gerne have holdt borte, da det forekommer mig at han fordærver alt, hvad han får med at bestille.

Jeg er meget begærlig efter at høre, hvad De mener om stykket og om dets fremtidsudsigter på Kristiania theater. Min tro er at det under Deres indstudering og med den foreslåede rollebesætning vil slå godt an og holde sig længe på repertoiret. Men en hovedbetingelse er det jo at det ikke kommer frem altfor langt udover våren.

Indlagte billet til fru Gundersen er en lykønskning til hende i anledning af hendes jubilæum. Tør jeg bede at den må blive hende overleveret på selve dagen.

Med hilsen til alle fælles venner og bekendte, og i håb om snart at modtage nogle linjer fra Dem, tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Forslag til rollebesætning i «Fru Inger til Østråt».

Fru Inger Gyldenløve | ... | Fru Gundersen.
Eline Gyldenløve | ... | Fru Juel.
Nils Lykke | ... | Herr Reimers.
Olaf Skaktavl | ... | Hr Johs Brun .
Nils Stenssøn | ... | Herr Selmer .
Jens Bjelke | ... | Herr Gundersen.
Bjørn | ... | Herr Nielsen.
Finn | ... | Herr Clausen.
Ejnar Huk | ... | Herr H: Brun.
En svensk krigsknægt | ... | Herr Hammer.

Til LAURA GUNDERSEN, DRESDEN 4. januar 1875

Dresden den 4de Januar 1875. –

Til fru Laura Gundersen!

Jeg kan ikke lade den nær forestående mærkedag i Deres kunstneriske løbebane gå forbi uden at slutte mig til de mange, der visselig på denne dag sender Dem sin tak og hilsen. Havde dagen tidligere været mig bekendt, skulde jeg ikke have undladt på en anden og mere fremtrædende måde at bidrage mit til dens højtideligholdelse.

Da nu dette ikke kunde ske, så tillad mig ialfald herved at frembære for Dem min hjerteligste tak for alle de indtryk af storhed, skønhed og herlighed, som også jeg i de forløbne 25 år gennem Dem har modtaget. Ingen af os mange, der virker i kunstens eller digtningens tjeneste, står, som den han er, ved egne kræfter allene. Tænker vi os at en eller flere af de bedste ikke havde været der, så vilde heller ikke de andre have stået, hvor de nu står. Men De er en af dem, som jeg mindst af alle kunde tænke mig borte.

Og modtag så mine bedste og varmeste ønsker om held, lykke og velsignelse i de næste 25 år! Opgavernes art og beskaffenhed kan veksle; men til dem alle kræves åndens ungdom, og den vil De bevare længe endnu, således som De indtil idag har bevaret den.

Den dag, da De modtager disse linjer, vil være en stor og strålende festdag hjemme. Hernede i det fremmede land kan vi kun fejre dagen i stilhed; men vær forvisset om at vi skal fejre den ligeså hjerteligt som nogen af de mange tusender, der med os elsker og beundrer Dem og Deres kunst.

Deres hengivne og taknemmelige

Henrik Ibsen.

Til SIGVARD GUNDERSEN, DRESDEN [4. januar 1875]

Kære herr skuespiller Gundersen!

På Deres hustrus jubilæumsdag, kan jeg ikke undlade at sende også Dem en venskabelig hilsen! I billetten til Deres hustru har jeg sletikke berørt, hvad hun har været for mig personlig som dramatisk forfatter. Tillad mig derfor her i så henseende hjerteligst at takke eder begge! Tak for al god hjælp i «Kongsemnerne»! Tak for eders bistand i «Kærlighedens komedie» og i alt øvrigt! For «Falk» takker jeg Dem specielt, og beklager kun at jeg ikke fik se den hele forestilling, tilende. Kommer De engang til Dresden, så vær forvisset om at De har en ven i Deres

Henrik Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 27. januar 1875

Dresden den 27de Januar 1875.

Kære herr Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem manuskriptet til det omarbejdede «Catilina» med den dertil hørende fortale. Jeg håber at det straks bliver taget i arbejde. En indkaldelse af de resterende exemplarer af første udgave beder jeg om tilladelse til gennem Dem at måtte tilstille herr Steensballe.

For Deres venlige brev af 4de dennes med deri vedlagt opgør og kvittering for de indkøbte jernbane-obligationer takker jeg forbindtligst. Sparekassen kommer jeg vel næppe herefter til at benytte; det lille restbeløb bedes derfor ved lejlighed hævet. – Indlagt er jeg så fri at medsende et brev til herr Larsen.

Med de venligste hilsener til Dem og Deres familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 28. januar 1875

Dresden den 28de Januar 1875.

Kære herr Hegel!

Igår afsendte jeg herfra med pakkeposten manuskriptet til «Catilina», hvilket jeg håber vil være i Deres hænder omtrent samtidig med disse linjer.

Indlagt vedlægger jeg en skrivelse til herr Steensballe og beder Dem godhedsfuldt sørge for alt øvrigt, hvad indkaldelsen og tilintetgørelsen af de gamle exemplarer betræffer.

Jeg har godt håb om at den nye udgave vil finde rigelig afsætning. Mine venner i Norge vil sørge for at anledningen bliver omtalt i bladene, og ejerne af mine øvrige bøger vil jo for fuldstændigheds skyld også måtte anskaffe denne. Dette i al hast for idag!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, DRESDEN 30. januar 1875

Dresden den 30te Januar 1875.

Kære Brandes!

For at overbevise Dem om, – hvad De vel igrunden ikke betvivler, – at De i en sær grad nyder gudernes gunst, vil jeg idag lægge alt andet tilside for at besvare Deres iforgårs modtagne brev.

For de modtagne hefter af Deres og Deres broders tidsskrift takker jeg forbindtligst; jeg har deri fundet mange ting, som i høj grad har interesseret mig; men jeg kan ikke komme bort fra den forestilling at det til dato altfor overvejende har præsenteret sig som et dansk eller rettere københavnsk tidsskrift, medens opgaven absolut må være den at gøre det til et skandinavisk. Her i Tyskland grundlægger man ikke tidsskrifter for Baden eller for Hessen-Kassel; og Danmark alene vil heller ikke kunne bære et sådant. Har De ikke tænkt på at søge bistand hos professor Sars, hos O: Skavlan eller hos Fr: Bætzmann i Kristiania? I Sverig især synes jeg at De måtte kunne påregne mange medarbejdere. Et enkelt bidrag ser jeg at De allerede har erholdt derfra; men netop dette viser noksom tidsskriftets exklusive danske karaktér, idet man har foretaget sig at meddele det svenske bidrag – i dansk oversættelse! Hvorfor? Påregner da tidsskriftet ikke læsere også i Sverig? Og tror man i København at Svenskerne vil læse svenske originalartikler i dansk oversættelse? Eller er Danskerne virkelig endnu så ukyndige i det svenske sprog at meddelelser derfra kun kan forståes gennem oversættelser? I så fald står det dårligt til med udsigterne for vort allervigtigste anliggende. Jeg har rigtignok en følelse af at De, kære Brandes, ikke har noget så særdeles stort hjerterum tilovers for dette anliggende; men jeg for mit vedkommende måtte ikke have levet så længe i Tyskland, som jeg har, hvis jeg ikke skulde have fået øjnene op for at dette ene er hovedsagen, og de øvrige formål relativt underordnede. Hvorfor står De, og vi andre der befinder os på et europæisk standpunkt, så isolerede hjemme? Fordi dette vort hjem ikke er nogen hel sammenhængende statsorganisme; fordi man hjemme tænker og føler og anskuer kommunalt, ikke nationalt, ikke skandinavisk. Den politiske organisation lægger jeg ikke så stor vægt på; men så meget mere på en sammenarbejdelse af vore nationalopfatninger. De kalder Deres tidskrift «Det 19de århundrede»; men hvor forskelligt fysiognomi har ikke dette samme århundrede for øjeblikket i Danmark, i Sverig, i Norge? Og tror De at denne brøkdel af europæisme, som hver af vore folkegrene sidder inde med, kan afgive noget tilstrækkeligt grundlag for alt det, som De vil have ført frem? Kun de hele nationer kan være med på en kulturbevægelse. En frontforandring i livs- og verdens opfatningen er ikke nogen kommunalsag; og vi Skandinaver er, ligeover for Europa, endnu ikke kommen ud over sogneråds-standpunktet. Men intetsteds giver et sogneråd sig af med at forvente og fremme «det tredje rige».

Dog, ved disse betragtninger skal jeg ikke videre opholde mig; jeg vil heller gå over til direkte at besvare Deres brev. – Det forholder sig ganske rigtigt så at jeg har lovet cancelliråd Hegel at sende nogle digte som bidrag til tidsskriftet; men dels behandler disse digte specifikt norske anliggender, så at jeg ved nærmere eftertanke er kommen til at befrygte at de for indholdets vedkommende vilde være hartad «svensk» for Københavnerne; og dels er de endnu ikke gennemarbejdede men foreligger i den første rå uformelige skikkelse som blotte og bare udkast. Her handles altså om noget mere end at «gennemsé»; derimod må jeg bekende at jeg ikke har tænkt på at «uforbederliggøre» dem; dette vilde også være ufornødent, thi jeg har erfaring for at man i Danmark, som andetsteds, gerne er velvillig nok til at tage det uforståede i den bedste mening. – Digtene skal De imidlertid få; men for en sikkerheds skyld henholder jeg mig til den af Dem ansatte yderste tidsfrist – «April eller Maj». – Deres bemærkning om at der for mig ikke vil være noget «kompromitterende» i at skrive i Deres tidsskrift, ved jeg ikke at jeg har givet nogen anledning til, og det vilde vistnok for Dem, såvelsom for enhver anden, undtagen for mig selv, falde vanskeligt at afgjøre, hvad jeg ansér for mest «kompromitterende», – enten at arbejde sammen med biskop Martensen eller med sal: David Strauss.

Ufatteligt er det mig at De har kunnet tage anstød af den af mig brugte ytring om at tidsskriftet, under en bestemt forudsætning, vilde skaffe Dem en behagelig tilværelse. Jeg, der erindrer Deres breve ligeså godt, som De synes at erindre mine, kan forsikkre Dem at denne tirade er ligefrem et svar på en i et brev fra Dem selv forekommende udtalelse, og jeg begriber ikke hvorledes nogen i vor tid kan føle sig såret ved at man om ham antager at han gør fordring på at kunne leve af, hvad han lever for. –

Modtag min bedste tak for at De i Deres tidsskrift har havt en plads for «Kejser og Galilæer» . Jeg havde forøvrigt meget at sige Dem i denne anledning; ad skriftlig vej må jeg imidlertid indskrænke mig til den bemærkning at jeg finder nogen indre modsigelse i Deres dom om den i min bog indeholdte nødvendighedslære, når jeg sammenholder Deres misbilligelse heraf med Deres godkendelse af noget lignende i P: Heyses «Kinder der Welt». Thi efter min mening kommer det omtrent ud på et, enten jeg om en persons karakter siger «det ligger i blodet» eller jeg siger «han er fri – under nødvendigheden». –

I April drager jeg til München for at bosætte mig der. Tænker ikke De snart på en ny udenlandsrejse? Jeg synes at De lettere måtte kunne redigere tidsskriftet fra udlandet end hjemme. Alt, hvad jeg forøvrigt havde at sige Dem, må ligge til en anden gang. Skriv snart til Deres hengivne.

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, [DRESDEN] [1874/75]

Til herr M: Grønvold

fra en model.

Til LUDVIG LUDVIGSEN DAAE, DRESDEN 4. februar 1875

Dresden den 4de Februar 1875.

Kære ven!

Længere kan jeg ikke udsætte med at takke for nytårs-telegrammet fra vennerne, hvilket jeg havde den store glæde at modtage på selve helligaftenen i næsten uforvansket form, men rigtignok lidt for sent til at et svar fra mig ad samme vej vilde have kunnet nå frem til eder før årsskiftet, såmeget mere da jeg ikke vidste, hos hvem af underskriverne vennemødet holdtes, og således heller ikke hvorhen svaret burde adresseres for at træffe eder samlede. – Af det i telegrammet benyttede tungemål tror jeg, ikke uden et visst skin af sandsynlighed, at turde slutte at Du er lykønskningens autor, og derfor sender jeg også denne takskrivelse, ledsaget af mine bedste og hjerteligste ønsker for eder alle, til Dig med bøn om at Du vil bringe den til alle de andre kære vedkommendes kundskab.

Dernæst har jeg en anmodning til Dig, som måské vil volde Dig nogen ulejlighed. Jeg vilde nemlig gerne have en god norsk oversættelse af «Kongespejlet», ligeså af Konge-sagaerne, samt endelig af et skrift, der nok tillægges kong Sverre og som skal stå i en viss forbindelse med Konge-spejlet, men hvorom jeg ikke ved nøjere besked. Kunde disse bøger, gerne indbundne, blive mig sendt fra en eller anden boghandler? Regningen vil blive betalt af min svoger bureauchefen, der har med mine affærer at gøre, men som neppe er bevandret i dette slags bogkøb.

Et nyt literært forehavende må jeg derhos fortælle Dig. Førstkommende 20de Marts, min fødselsdag, fejrer jeg, eller kan jeg fejre, mit 25-årige forfatterjubilæum, idet «Catilina», omtrent på denne dag i året 1850 kom i boghandelen. Dette ungdomsarbejde har jeg ivinter gennemarbejdet, rettet og forbedret, og er det nu under trykken, ledsaget af en fortale, der belyser de omstændigheder, hvorunder det fra først af blev til, og bestemt til udgivelse i Marts måned.

I midten af April forlader jeg Dresden for indtil videre at fæste bolig i München. Det institut, hvori Sigurd her går, har nemlig ophævet de to øverste gymnasialklasser, og de herværende statsskoler forekommer mig ikke, i deres hele ordning og methode, at egne sig for udenlandske elever. Vandrelysten er derhos kommen over mig igen, og Dresden er i løbet af det sidste år bleven mere og mere forladt af de fremmede. Jeg kommer jo ved overflytningen desværre noget længere bort fra hjemmet; men så kommer jeg også til gengæld Italien en del nærmere, og får derhos den behagelighed at leve mellem katholiker, hvilke her i Tyskland ubetinget er at foretrække for protestanterne. –

Hermed, og med en hjertelig tak og hilsen til Dig og dit kære hus, må jeg for dennegang afbryde. Vær forvisset om at jeg ofte og daglig i tanken færdes mellem de gamle og nyere hollandske minder! –

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, DRESDEN 7. februar 1875

Dresden den 7de Februar 1875. –

Kære herr Josephson!

Hjertelig tak for Deres venlige og interessante brev, og vær forvisset om at jeg dobbelt påskønner at De har skrevet så udførligt just nu i denne travle tid, da jeg jo kan indsé at De må være overlæsset af forretninger.

Deres misstemning under alt dette besvær kan jeg godt forstå; men jeg vilde finde det i allerhøjeste grad beklageligt om De virkelig for alvor skulde tænke på at forlade Kristiania theater. Efter alt, hvad De der har udrettet, og ikke mindst efterat De har organiseret operaen, synes jeg at De måtte kunne opstille hvilkesomhelst fordringer til forretningsordenen, som De finder ønskelige; generer direktionen Dem ved sin usagkyndige indgriben, så må De fordre dette afskaffet, thi ligeover for publikum vil jo altid De og ingen anden blive betragtet som den ansvarlige. Betænke bør De jo også at theatret nu går en bedre tid imøde; derom kan ikke tvivles; om få år vil man uvilkårligt måtte tænke på en ny og større theaterbygning, og dermed indtræder større og behageligere forholde i alle henseender. At De behøver hjælp, finder jeg rimeligt; men jeg tror aldeles ikke at De i så henseende kan påregne Ths. Thoresen; thi for det første er han syg og lidet arbejdskraftig, og derhos er han umoden, uden kendskab til literaturen og uden dybere indsigt i kunsten og dens teknik. Han har endnu meget at lære. –

For antagendet af «Fru Inger» beder jeg Dem bringe direktionen min tak ligesom jeg herved takker Dem selv for Deres hurtige fremme af sagen. Særdeles kært skulde det være mig om stykket kunde blive givet førstkommende 20de Marts; thi på denne dag, der er min fødselsdag, fejrer jeg mit 25-årige forfatter-jubilæum, i hvilken anledning der hos den Gyldendalske boghandel i København foranstaltes en ny udgave af «Catilina», hvilken bog første gang kom ud i Marts måned 1850; – dog, dette overlader jeg ganske til Dem.

I April er det min agt at forlægge min bolig til München. Skulde De, som jeg håber og glæder mig til, komme nedover på de kanter, så skulde det ret være morsomt at foretage en udflugt til Tyrol eller deromkring i sommertiden. Under alle omstændigheder håber jeg at De ved lejlighed lader mig høre fra Dem, når De har en liden fristund tilovers. Min hustru hilser hjerteligst, og ligeså

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 14. februar 1875

Dresden den 14de Februar 1875. –

Kære svoger!

Takkende for de i begyndelsen af Januar måned modtagne 100 spdlr: vil jeg idag med nogle ord besvare dit venskabelige brev.

For at begynde med noget, vedrørende hvad der vel i denne tid har ligget os begge nærmest i tankerne, nemlig den kære Maries sygdom og død, vil jeg bemærke at jeg ikke ansér Ludvigsen selv for at være ophavsmanden til den af mig berørte historie om de 50 rdlr; jeg tror også at jeg i mit brev kun sagde at den hidrørte fra Ludvigsens hus. Der påstår nemlig Thomas at han har hørt yttringen, og, skønt han ikke vil ud med sproget, har jeg stærke grunde til at antage at han har den fra sin moder; om den fra hendes side beror på en uforsætlig misforståelse, kan jeg jo ikke vide. – De med begravelsen forbundne omkostninger har Susanna bestridt på mine vegne; ligeså har hun på mit navn lejet graven for tyve år; sparebankbogens pålydende ønsker vi at anvende til et simpelt mindesmærke over den kære afdødes hvilested, hvorfor dette beløb indtil videre bør henstå urørt.

Med den Gyldendalske boghandel blev det allerede i sommeren 1866 aftalt at mine ældre bøger efterhånden skulde i nye udgaver udkomme på dens forlag. Begyndelsen gjordes med «Kærlighedens komedie»; derefter fulgte «Kongs-Emnerne», og «Hærmændene» stod netop for tour da bogtrykker Jensen lod mig vide at han agtede at optrykke dette skuespil; derved blev foretagendet fra min side forsinket. «Fru Inger», der ikke er bleven optrykt af Jensen, vilde jeg ikke udgive forinden det var bleven omarbejdet, og dertil fandt jeg først i afvigte høst tid og anledning. Skulde nu Jensen procedere på at disse to bøger har været så længe ude af boghandelen at de derved er blevne herreløst gods, så kan dette nu ialfald ikke længer gælde for «Fru Inger»s vedkommende; thi derved at min nye udgave er udkommen, hans påtænkte derimod ikke, må jeg vel ansees for at have genvundet min foreløbig tabte ret til bogen. Men heller ikke for «Hærmændenes» vedkommende synes jeg at han kan med nogen virkning procedere på dette fundament; thi disse to skuespil har aldrig før nu været i boghandelen i dette ords almindelige betydning; de har været trykte som bidrag til et blad; og bladartikler kan dog vel ikke af hvemsomhelst optrykkes uden forfatterens tilladelse. At der blev taget nogle separate aftryk (af «Fru Inger» uden mit vidende og samtykke) forandrer vel heller ikke sagen; thi intet er almindeligere end at et blad, eller enkelte artikler af et sådant, trykkes i et større antal exemplarer end abonnementet kræver, for at sælges

enkeltvis, uden at jeg derved kan forestille mig at dette skulde give den første den bedste bogtrykker adkomst til at disponere over vedkommende forfatteres produkter til fordel for sig selv såsnart en del år var forløbne efter publikationen. – Hvor ubehageligt det end er mig, skal jeg imidlertid imorgen skrive til kancelliråd Hegel og bede ham meddele Dig hvad han af vore samtaler om denne sag måtte erindre, eller hvad der måtte forefindes i mine breve derom; hans egne ældre breve til mig har jeg desværre ved afrejsen til Norge ifjor forlagt mellem bunker af utallige andre papirer, uden at det til dato er lykkedes mig at genfinde dem; de allerældste, hvori sagen fra først af omhandles, ligger desuden i en koffert i Rom blandt mange andre dersteds efterladte småting. –

Når jeg imorgen skriver til Hegel beder jeg ham tillige sende Dig 200 spdlr; hvilket beløb jeg anmoder Dig om at indbetale, som 3die og 4de termin på mine sporvejs-aktier, i kreditkassen. Sender han danske penge, så vil der nok blive en liden difference at erlægge; måske Du er så god at udrede denne for mig, og tage Dig betalt for dette, som for mulige andre udlæg, i min gage. – De omskrevne exemplarer af «Peer Gynt» bedes afleveret til boghandler Niels Lund.

I midten af Marts måned udkommer en ny omarbejdet udgave af «Catilina» ledsaget af en længere fortale, foranlediget ved at det nu er 25 år siden jeg med denne bog betrådte forfatterbanen. – Jeg ser at regeringen iår har indstillet mig blandt andre til gageforhøjelse; kært skulde det være mig om dette gik igennem i thinget; thi det bliver dyrere og dyrere at leve i udlandet. Har Du anledning til at tale med storthingsmænd, så beder jeg Dig indstændigt om at lægge dem sagen på hjertet og fortælle dem at jeg iår fejrer mit jubilæum.

Midt i April flytter vi til München da de to øverste klasser i den skole, som Sigurd frekventerer her, er ophævede og jeg nødig vil anbringe ham i noget andet Dresdner-institut. Kunde vi sees dernede til sommeren, vilde det være os overordentlig kært; klimatet er i de varme måneder langt behageligere end her, og vi kunde med største lethed foretage en fodvandring i Tyrol. Tænk over denne sag!

Thomas er, som Du vel ved, rejst sydpå; men jeg antager at han snart kommer hid igen. Her syntes det mig at hans bedring gik forbausende fremad og jeg tror at det kun kommer an på den grad af forsigtighed, han anvender med hensyn til mad og drikke, om han skal blive fuldstændig helbredet eller ej. –

Nu vil det vel snart afgøres om Du skal afgå til Gudbrandsdalen eller til Thelemarken som sorenskriver. I al fald kan jeg vel ikke antage at disse poster bliver andet end en kortvarig gennemgang til noget bedre, hvilket jeg synes at Du med fuld ret må kunne gøre fordring på.

Idet jeg beder Dig levere Dorothea indlagte kort og selv modtage de bedste hilsener fra os alle samt med sædvanlig velvilje undskylde alle de forskellige veksler, som jeg trækker på din godhed og tjenstagtighed, tegner jeg mig

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 20. februar 1875

Dresden den 20de Februar 1875.

Kære herr Hegel!

Iaftes havde jeg den store glæde at modtage Deres telegram, for hvilket jeg aflægger Dem min hjerteligste tak. Det vil interessere mig meget at se, hvad aviserne siger om opførelsen. Derhos tillader jeg mig at anmode Dem om godhedsfuldt på mine vegne at ville lade hæve mit honorar ved theatret. Desværre har jeg forlagt justitsråd Berners brev, og erindrer således ikke, enten honoraret er forfaldent til udbetaling efter 6te eller efter 10de forestilling; men herpå kommer det vel ikke så nøje an.

Tør jeg endvidere anmode Dem om at vise mig en stor tjeneste? Ved min nærværelse i Kristiania i afvigte sommer tegnede jeg mig for 1000 Spdlr i aktier i det nye sporvej-anlæg dersteds, og indbetalte som første og anden termin 200 spdlr. Nu skal tredje og fjerde termin indbetales med et lignende beløb, og da mit theaterhonorar endnu ikke, tvert imod hvad jeg havde påregnet, er disponibelt, så nødes jeg til at bede Dem forstrække mig med den nævnte sum og sende samme til min svoger, bureauchef i justitsdepartementet, J. Herman Thoresen, der da vil besørge indbetalingen, hvorom jeg allerede har tilskrevet ham. Og sluttelig anholder jeg endnu om at De vil sende mig 150 Thaler herned til Dresden. Tag ikke disse anmodninger ilde op!

I midten af April kommer jeg til at forlægge min bopæl til München da Dresden nu er bleven omtrent det dyreste levested i hele Tyskland, og derfor også sågodtsom ganske forladt af alle fremmede. Jeg har i denne tid udkastet planen til et nyt nutidsskuespil i fem akter, hvilket jeg forhåbentlig vil kunne fuldføre i løbet af sommeren. Jeg glæder mig meget til at tage fat på dette arbejde, der længe har gæret i mine tanker, og som nu endelig er modnet.

Af «Catilina» ønskede jeg gerne nogle exemplarer omsendte til bestemte personer; de dertil hørende breve skal jeg en af dagene tage mig den frihed at tilstille Dem til godhedsfuld besørgelse når bogen kommer i handelen. Af de i Kristiania beroende exemplarer af «Peer Gynt» har jeg tilladt mig at disponere over et indbundet og et uindbundet; de øvrige har jeg bedet min svoger aflevere til boghandler Lund.

Med bøn om at De tilgiver mine mange diverse anmodninger, og med de venligste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN VILHELM RIMESTAD, DRESDEN [24. februar 1875]

Højstærede herr redaktør Rimestad!

Indlagte linjer må De vise mig den retfærdighed at optage i Deres ærede blad og forunde dem en iøjnefaldende plads. Bibeholdes min retskrivning, så må jeg udbede mig latinske typer.

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til DAGS-TELEGRAPHEN, DRESDEN 24. februar 1875

Til «Dags-Telegrafens» redaktion!

I en forøvrigt velvillig anmeldelse af «Hærmændene på Helgeland», der har været optagen i Deres ærede blad for 21de dennes, fremsættes den påstand at mit skuespil er skrevet «omtrent samtidigt med «Halte-Hulda», men utvivlsomt ikke uden påvirkning fra denne tragedie».

Imod denne påstand må De tillade mig offentligt at afgive følgende erklæring:

1.) «Hærmændene på Helgeland» er skrevet før «Halte-Hulda».

2.) Forfatteren af «Halte-Hulda» har af mig erholdt tillåns og læst mit fuldførte og renskrevne skuespil medens han endnu arbejdede på sit.

3.) Jeg derimod har ikke læst eller kendt en stavelse af hans tragedie forinden både «Halte-Hulda» og «Hærmændene» forelå i trykken.

Dresden den 24de Februar 1875.

Henrik Ibsen.

Til THOMAS HESSELBERG, DRESDEN 27. februar 1875

Dresden den 27de Februar 1875.

Herr kgl: fuldmægtig Hesselberg!

Som svar på Deres meget ærede skrivelse skal jeg tillade mig i al korthed foreløbig at meddele følgende:

Det vil være mig særdeles behageligt i det omskrevne anliggende at kunne være kunstforeningen til nogen tjeneste. At jeg endnu ikke har henvendt mig til herr v: Piloty hidrører fra den omstændighed at det er min agt fra midten af April måned at forlægge min bopæl til München, hvor jeg altså vil få anledning til personlig at kunne røgte det mig overdragne hverv, og De er visst enig med mig i den betragtning at man i deslige sager udretter mere ved mundtlig forhandling end gennem en brevveksling.

Herr v: Piloty er nylig bleven direktør for kunstakademiet i München; muligt er det at denne nye embedsstilling, navnlig i begyndelsen, optager meget af hans tid. Muligt er det også at store bestillinger lægger beslag på ham. Alt dette får jeg naturligvis at vide når jeg kommer derned. At jeg straks opsøger ham er en selvfølge, og ligeså at jeg da fremsætter mit andragende. Enten får jeg så et afslag, eller han lover et billede for den fastsatte pris og til den bestemte tid, – eller han lover at levere et sådant billede uden at kunne eller ville bestemme tiden. I sidste tilfælde køber jeg billedet pro forma for egen regning og vil med lethed kunne blive af med det igen, såfremt et kommende års direktion, mod formodning, skulde være uvillig til at erhverve det for kunstforeningen.

Mere kan jeg for øjeblikket ikke sige om sagen. Skulde De ønske noget ændret ved min påtænkte fremgangsmåde eller forøvrigt have noget at bemærke eller tilføje, så vær af den godhed at skrive mig til.

Med hilsen og tak for samværet i afvigte sommer tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN VIBE, DRESDEN 3. mars 1875

Dresden den 3die Marts 1875

Hr. cand. jur. J. Vibe!

Som Svar paa Deres ærede Skrivelse er det mig en Fornøielse at gentage, hvad jeg under vort personlige samvær i Kristiania ytrede om Deres Fortælling: Alexander Müllers Erindringer; nemlig at jeg i sin Tid med megen Interesse har læst den, og at den forekom mig at være et underholdende og i flere Henseender dygtigt og lovende Arbeide, hvilket jeg tror vilde blive godt modtaget om det gjordes tilgjængeligt for videre Læsekreds, end den, der kan paaregnes for en Feuilleton.

Hvad De ytrer om Vanskeligheden af at finde en Forlægger hjemme, kjender jeg af egen Erfaring. Men det undrer mig dog at vore Boghandlere endnu ikke af egen Skade ere blevne klogere end som saa. Den ene af vore Forfattere efter den anden gaar fra dem og søger Forlægger i Kjøbenhavn, fordi man ikke itide holdt paa dem hjemme. Havde Deres Arbeide været et dramatisk, saa kunde jeg endda finde det rimeligt om man fra boghandlerstandpunkt nærede betænkeligheder ved at tage det i forlag; thi skuespil læses ikke af saa mange; men en ny fortælling maa jo, foruden af privatfolk, anskaffes af leiebibliothekerne, og disse alene vilde jo næsten konsumere et oplag af almindelig størrelse. Overhovedet er der lidet fremsyn at spore fra boghandlernes side i al denne ængstelige forsigtighed. De skulde arbeide vore yngre forfattere op, skaffe dem udbredelse, og vilde da snart selv høste fordel deraf.

Kært skulde det være mig om det maatte lykkes Dem at finde en forlægger, der deler mine anskuelser og ser lidt længere ind i fremtiden, end de fleste deroppe. Jeg tror, at De helst bør henvende Dem til de yngre boghandlere, blandt hvilke der jo nu gives flere baade dygtige og foretagsomme mænd. Kunde De opnaa Deres ønske, vilde det meget glæde

Deres venligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD GRIEG, DRESDEN 3. mars 1875

Dresden den 3die Marts 1875.

Kære herr Grieg!

Som svar på Deres venlige brev kan jeg idag gøre Dem en meddelelse, der, efter hvad De oplyser om Kristiania theaters orkester, neppe vil være Dem uvelkommen.

Jeg kan nemlig sige Dem at «Peer Gynt» ikke påregnes til opførelse i denne spilletermin. De vil altså have hele foråret og den største del af sommeren til Deres rådighed. Jeg beder Dem indstændigt, ikke at gøre indrømmelser ligeoverfor dårlige orkestertilstande. Instrumentér Deres musik efter en ideal målestok og lad så dem deroppe sørge for at få den udført. Alt andet vilde være en mand, som Dem, uværdigt og desuden til skade for os begge.

I midten af April måned forlægger jeg min bolig til München; inden den tid kommer jeg rimeligvis på et par dage til Leipzig i literære forretninger. Kært skulde det være os om vi her i Dresden kunde have den fornøjelse at se Dem og Deres ærede frue forinden vor afrejse. – Med mange hilsener

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Kære herr Hegel!

Desværre nødes jeg til endnu at besvære Dem med nogle følgebreve, der dog bliver de sidste ved denne anledning. Exemplarerne bedes sendt uindbundne, med undtagelse af det til hofmarskalk Edholm, alt selvfølgelig for min regning.

Igår havde jeg den fornøjelse at modtage «Catilina» i udmærket smukt udstyr, og takker Dem hjerteligst herfor. Ligeledes beder jeg om gennem Dem at måtte bringe herr Larsen min bedste tak for hans møje med korrekturen; af trykfejl har jeg ikke kunnet opdage en eneste. Med mange hilsener

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Kære svoger!

Herved sender jeg Dig den nye udgave af «Catilina», hvis første udgivelse for 25 år siden falder omtrent sammen med vort første bekendtskab. Hjertelig tak for det venskab, som deraf, i det mellemliggende tidsrum har udviklet sig! Med håb om snart at erfare din udnævnelse til sorenskriver tegner jeg mig din hengivne

Henrik Ibsen.

Til MICHAEL BIRKELAND, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Kære Birkeland!

Herved sender jeg Dig mit jubilæumsskrift, som Du dog ikke forpligtes til at læse, når Du blot indrømmer det en plads i din boghylde. Heller ikke beder jeg Dig skrive mig til; thi jeg ved jo at en expeditionssekretær har mere at bestille end andre mennesker. Af de andre gode venner håber jeg at erfare at det nu står bedre til med din helbred. Tak for indstillingen til gageforhøjelse. Jeg ser deraf med glæde at der nu er kommen en ny ånd ind i det gamle kirkedepartement.

Med en hjertelig hilsen til din hustru tegner jeg mig

Din hengivne

Henrik Ibsen.

P: s: Jeg gratulerer med St: O: ord:; den burde forresten være kommen for længe siden!

H. I.

Til LUDVIG LUDVIGSEN DAAE, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Kære Daae!

Omendskønt det ikke er nogen rar edition, der herved sendes Dig, så håber jeg dog at Du venligst modtager og indlemmer den i dit bibliothek, (det private), som en erindring fra

Din trofaste medhollænder

Henrik Ibsen.

Til EMIL STANG, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Kære herr advokat Stang!

Herved beder jeg Dem venligst modtage medfølgende exemplar af «Catilina» i ny udgave, med hvis offentliggørelse jeg førstkommende 20de Marts, min fødselsdag, fejrer mit 25-årige forfatterjubileæum.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til HERMAN LAADING, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Kære herr Laading!

I håb om at De har bevaret mig i venskabelig erindring, ligesom jeg beder Dem være forvisset om at jeg på min side stedse med glæde, højagtelse og forbindtlighed tænker tilbage på Dem fra hin tid i mine ufærdige ungdomsår, da vi arbejdede sammen ved theatret, tillader jeg mig at sende Dem medfølgende bog, der nu foreligger i ny udgave og hvormed jeg for 25 år siden debuterede som forfatter.

Ja, hine år i Bergen var isandhed mine læreår! Jeg befandt mig dengang i en gæringstilstand, som ikke tillod mig at slutte mig helt og åbent til nogen. Heller ikke havde jeg da rede på mig selv, og dette må forklare, om end ikke undskylde, mangt og meget både af galskaber og af andet deslige. De derimod var allerede en fuldt færdig mand, og dette bevirkede en afstand imellem os; men ofte viste De mig en fortrolighed, som udjævnede distancen, og jeg var Dem taknemmelig derfor, uden at det dog stod i min magt at give denne følelse det rette udtryk.

Idag vilde jeg gerne have benyttet anledningen til at tilskrive Dem et rigtigt langt brev, men en overvældende stor korrespondance nøder mig til at fatte mig i korthed. Skulde De derimod ved lejlighed ville lade mig høre fra Dem, og ikke gengælde min kortfattethed med en lignende, da bereder De mig en sand glæde. Med Bergen og de bergenske forholde føler jeg mig på mange måder sammenvokset, og de mellemliggende år med deraf udsprungne nye forbindelser har ikke kunnet udviske denne stemning.

Frembærende en hjertelig hilsen fra min hustru tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN HOLST, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Til herr overintendant, kammerherre Chr: Holst.

Undertegnede anholder herved i ærbødighed om at indlagte skrivelse og medfølgende bog må ved herr kammerherrens godhedsfulde foranstaltning blive Hans Majestæt kongen tilstillet. Da min jubilæumsdag indtræffer førstkommende 20de Marts, min fødselsdag, vilde det være mig overordentlig kært om begge dele inden denne dag kunde være i Hans Majestæts hænder.

Med tak for den velvilje, hvormed herr kammerherren ved flere lejligheder har beæret mig, tegner jeg mig som herr kammerherrens ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Kære herr Gosse!

Hermed har jeg den fornøjelse at sende Dem et exemplar i ny udgave af «Catilina», med hvilket arbejde jeg for 25 år siden betrådte forfatterbanen.

Jeg har i lang tid ikke hørt noget fra Dem og vilde glæde mig overordentlig ved fra Deres hånd at modtage nogle linjer. Rygtet fortæller at De er beskæftiget med et skuespil, hvortil stoffet skal være hentet fra den danske historie. Er dette så? Og kan det snart ventes? Det skulde interessere mig meget at erfare noget pålideligt herom.

«Hærmændene på Helgeland» opføres i denne tid med meget bifald på det kongelige theater i København. Jeg håber at den Gyldendalske boghandel har sendt Dem «Fru Inger til Østråt», der udkom i nyt oplag i slutningen af forrige år?

I midten af April måned er det min hensigt at flytte til München for at bosætte mig dernede for 2–3 år. Jeg tror at det hele åndelige liv yttrer sig dernede på en fyldigere og behageligere måde end her i Nordtyskland, hvor staten og politiken har taget alle kræfter i sin tjeneste og lagt beslag på alle interesser. Kært skulde det være mig om vi kunde mødes dernede. Jeg udmaler mig ofte at vi skulde gøre en udflugt til Tyrol i sommertiden. Nærer De ingen planer for en sådan rejse sydover? Den varme årstid er vidunderlig skøn dernede mellem fjeldene.

I håb om, når Deres tid tillader det, at modtage nogle ord fra Dem, tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ERIK AF EDHOLM, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Til højvelbårne herr hofmarskalken herr Erik af Edholm.

Undertegnede tillader sig herved i ærbødighed at oversende til herr hofmarskalken et exemplar af mit skuespil «Catilina», der nu foreligger i ny udgave, og med hvilket arbejde jeg for 25 år siden for første gang optrådte i literaturen.

Det er ikke min mening at indlevere stykket til det kgl: theater; til opførelse egner det sig ikke. Min bøn er kun at det må nyde den ære at optages i herr hofmarskalkens private bogsamling.

I afvigte December måned tog jeg mig den ærbødige frihed at tilstille herr hofmarskalken et exemplar af mit påny udgivne skuespil «Fru Inger til Østråt», ledsaget af en skriftlig forespørgsel om hvorvidt det kgl: theater måtte være villigt til at lade oversætte og opføre samme.

I håb om, når tid og omstændigheder måtte tillade det, at vorde meddelt den kgl: theaterstyrelses beslutning i denne sag, og fremdeles anbefalende mig til herr hofmarskalkens velvilje, tegner jeg mig som herr hofmarskalkens

ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Til PETER BLYTT, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Min kære ven!

Du, som stedse med så megen velvilje og deltagelse har fulgt mig på min forfatterbane, som har vist mig så meget personligt venskab, og med hvem jeg så længe har samarbejdet i den dramatiske kunsts tjeneste, Du vil også, – det er jeg viss på, – med venlighed modtage vedlagte bog, med hvis første udgivelse jeg for 25 år siden debuterede i literaturen.

Med en forbindtligst hilsen til din ærede frue og datter tegner jeg mig

din hengivne

Henrik Ibsen.

Til HARTVIG LASSEN, DRESDEN 10. mars 1875

Dresden den 10de Marts 1875.

Kære Lassen!

Som svar på dit venskabelige brev, hvilket først igår kom mig ihænde, skynder jeg mig at meddele at jeg for mit vedkommende intet har imod at større brudstykker af «Hærmændene på Helgeland», end hidtil sket, aftrykkes i den nye udgave af din læsebog; ej heller har jeg noget imod at «Terje Vigen» optages i samme.

Derimod anser jeg det for rigtigt og nødvendigt at min forlæggers samtykke indhentes, og jeg beder Dig derfor henvende Dig til kancelliråd Hegel i København, og at afgøre alting med ham.

I midten af næste måned flytter jeg til München. Skulde Du til sommeren påtænke nogen udflugt så langt sydover, da vilde det være os særdeles kært, ifald Du vilde opsøge os.

Med tak for samværet hjemme og med hilsen til alle fælles venner tegner jeg mig

din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 16. mars 1875

Dresden den 16de Marts 1875.

Kære herr Hegel!

Med stor interesse har jeg fulgt striden angående oversættelsen af Paul Heyses nye roman, og som forfatter kan jeg naturligvis ikke andet end harmes over at lovgivningen i vore lande endnu er så mangelfuld at sligt kan passere. At retten helt og holdent er på Deres side, derom burde jo ikke kunne tvistes, og jeg synes at både boghandlere og publikum anstændigvis må vægre sig ved at befordre afsætningen af herr Rées udgave . Afgørende i så henseende må dog vel Paul Heyses egen erklæring være.

Denne sag bringer mig i erindring at jeg i mit forrige brev glemte at gøre Dem en forespørgsel vedrørende min proces med bogtrykker Jensen i Kristiania. Min advokat udbeder sig nemlig af Dem en erklæring om på hvilken tid der imellem os blev truffet aftale om nye udgaver af de to omstridte bøger. Har De endnu mine gamle breve? Og findes der i disse noget om sagen? – Derhos tillader jeg mig at spørge Dem om det står i Deres magt at oplyse på hvilken tid de første udgaver af bøgerne kan ansees for at have været udsolgte eller ude af boghandelen. –

Tør jeg endvidere anmode Dem om for honoraret for «Catilina» at lade indkøbe sjællandske jernbaneobligationer eller andre papirer, og derhos for min regning at lade indbetale til fabrikant V: Ludvigsen, Petersborg-vej, no 3, et beløb af 67 kroner 65 øre.

«Fru Inger» skal i slutningen af denne måned opføres i Kristiania. I København vil man for tiden ikke indlade sig derpå; men sent eller tidligt tager man det også der; det er jeg viss på. Fra Stockholm har jeg endnu ikke erholdt noget svar.

Sluttelig tillader jeg mig at bede Dem om for min regning at sende mig et exemplar af Bjørnsons to nye skuespil. Dommene over disse arbejder lyder jo meget afvigende og jeg vilde gerne danne mig en mening selv.

I håb om at De tilgiver den ulejlighed jeg volder Dem, og med mange hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, DRESDEN 27. mars 1875

Dresden den 27de Marts 1875.

Kære herr Hegel!

Hjertelig tak for de venlige linjer, som jeg den 20de havde den store glæde at modtage fra Dem! Jeg beder Dem være forvisset om at så ofte jeg tænker på den lykkelige vending, min literære og personlige stilling i de senere år har taget, mindes jeg også med venskabelig erkendtlighed at dette omslag daterer sig fra min forbindelse med Dem. Derfor beder jeg Dem modtage min bedste og oprigtigste tak for alt godt i de sidstforløbne ni år! –

Jeg takker Dem derhos for den nylig modtagne pakke indeholdende exemplarer af «Catilina» samt andre bøger. Den var bleven betydelig forsinket undervejs. Desværre frygter jeg for at det samme har været tilfældet med de exemplarer, der skulde sendes til forskellige venner i Norge, skønt jeg ikke begriber sammenhængen hermed; thi af «Morgenbladet» ser jeg at «Catilina» averteres i boghandelen i Kristiania allerede den 17de, medens det af et brev fra overlærer Løkke , dateret 21de, ikke fremgår at han da har modtaget sit exemplar eller den billet fra mig, der skulde ledsage samme. Dog, nu er forhåbentlig alt i orden.

Særdeles forbunden er jeg Dem for de indkøbte jernbaneobligationer ligesom for hvad De forøvrigt har havt den godhed at udlægge for mig. Men desværre nødes jeg endnu til at trække en liden veksel på Dem. Jeg har nemlig dennegang forsømt i rette tid at rekvirere penge fra Kristiania og befrygter nu at komme i forlegenhed ved månedens udgang, hvorfor jeg ser mig nødsaget til at bede Dem vise mig den store tjeneste at sende mig 75 Thaler.

Med de venligste hilsener til Dem og Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, DRESDEN 28. mars 1875

Dresden den 28de Marts 1875.

Kære svoger!

Allerede for længere tid siden har jeg naturligvis erfaret din udnævnelse til sorenskriver, og da jeg modtog dit sidste brev, hvori Du så venskabeligt lykønsker mig til min jubilæumsdag, fortrød jeg dobbelt at jeg ikke straks havde sendt Dig min gratulation i anledning af din nye embedsstilling. Nogle linjer fra mig håber jeg dog at Du nu har modtaget samtidigt med et exemplar af «Catilina», hvilken bog jeg skikkede til nogle af mine nærmeste venner i det håb at den skulde nå frem til eder forinden den 20de, et håb, som jeg nu, på grund af standsning eller afbrydelse af samfærdslen, må befrygte har været forgæves. Så meget mere må jeg imidlertid glæde mig over at I, tiltrods for denne tilsyneladende uopmærksomhed fra min side, dog har ihukommet og fejret dagen på en så smuk og for mig hædrende måde. Modtag min hjerteligste tak herfor, og bring også de øvrige af deltagerne, når Du måtte træffe dem, min bedste tak og hilsen.

Om Dig, din udnævnelse og hvad dermed står i forbindelse taler vi naturligvis hver dag hernede. I Tønsbergs rejsehåndbog har vi søgt at orientere os angående dit embedsdistrikt, og vi håber og glæder os til at Du går en behagelig fremtid imøde. Stillingen må jo betragtes som en af de uafhængigste, en embedsmand kan beklæde, og dette er en fordel som ikke kan skattes højt nok. Kristiania vil Du vistnok i flere henseender komme til at savne; men kommunikationsmidlerne forbedres jo stadigt, og var det Dig muligt at indrette Dig så at Du hver sommer kunde foretage en udflugt til udlandet, da vilde Du sikkerlig derfra hjembringe et fond af indtryk og erindringer, som mere end alt andet vilde sætte Dig istand til at bære den ensomhed, som jo hos os er uadskillelig forbunden med opholdet på landet. At der i denne betragtning indblander sig en liden smule egoisme fra vor side, vil Du ikke fortænke os i; intet kunde være os kærere end fra og til at se Dig hos os, og den mulighed, som Du i så henseende stiller os i udsigt for det kommende år, glæder vi os af ganske hjerte til at se realiseret. – Og så håber og ønsker jeg da at Du under lykkelige auspicier må tiltræde din nye stilling!

Tør jeg så endnu engang, til slutning, lægge beslag på din tjenstvillighed? Vil Du være af den godhed at hæve mit honorar for «Fru Inger» ved theatret, og deraf, med fradrag af hvad Du har udlagt for mig, sende mig 100 spdlr: samtidigt med min gage, samt indsætte restbeløbet i Kreditkassen og opgive mig dettes størrelse? – Endnu et; jeg beder Dig indstændigt, ikke videre at insistere på det omskrevne betræffende den kære afdøde. Lad Susanna, der var tilstede, i sin sorg have den glæde at have ordnet den sag. Også mig beviser Du en stor villighed derved. Jeg vilde aldrig med et ord have omtalt dette anliggende for Dig, hvis det ikke havde været for at gendrive en usandfærdig påstand.

Med hilsen og lykønskning fra os alle

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til KONRAD MAURER, DRESDEN 29. mars 1875

Dresden, den 29. März 1875.

Hochgeehrter Herr Professor!

Obwohl ich nicht die Ehre habe, Ihnen persönlich bekannt zu sein, wage ich doch in Anbetracht sowohl des Interesses, welches Sie in wissenschaftlicher Hinsicht meinem Vaterlande erwiesen haben, als auch des Wohlwollens, wofür so viele meiner Landsleute Ihrerseits unvergessliche Beweise empfangen haben, an Sie eine Frage zu richten, deren Beantwortung mir von Wichtigkeit ist.

Die Sache ist folgende. Die 6 letzten Jahre meines elfjährigen Aufenthaltes ausserhalb der Heimath habe ich hier in Dresden zugebracht, wo mein Sohn ein Gymnasium besuchte, dessen Obertertia er durchgemacht und zu Ostern verlassen hat, und somit auch das Gymnasium, da nämlich in diesem die zwei obersten Klassen von dem neuen Director aufgehoben worden sind.

Ich muss mich daher für ihn nach einer anderen Unterrichtsanstalt umsehen, und, da ich lange den Wunsch gehegt habe, München näher kennen zu lernen, so habe ich mich entschlossen, in der ersten Hälfte des April dorthin zu ziehen.

Zweier Fragen halber befinde ich mich indessen in Ungewissheit. Erstens weiss ich nämlich nicht, inwiefern die süddeutsche Schulordnung dermassen mit der norddeutschen zusammenfällt, dass ein Schüler ohne zu viel Zeit zu verlieren, von dieser letzteren zu der erstgenannten übergehen kann, namentlich so, dass er bei dem Uebergange nicht Gefahr läuft, in einer niedrigeren Klasse angebracht zu werden als die, welche er hier hätte beanspruchen können.

Zweitens erlaube ich mir, vorzufragen, ob es in München ein Gymnasium giebt, am liebsten ein privates, das besonders für Ausländer empfehlenswert ist, und, wenn dies der Fall wäre, in welchem Theile der Stadt dasselbe gelegen ist, damit ich mir bei meiner Ankunft eine Wohnung in einer nicht allzu grossen Entfernung von der Schule suchen kann. Vornehmlich würde ich darauf Gewicht legen, ob der Unterricht in den fremden modernen Sprachen, französisch und englisch, von geborenen Franzosen und Engländern geleitet würde. Dagegen würde die Confession der Schule für mich kein bestimmendes Moment sein.

Sollte es in Ihrer Macht stehen, und wären Sie geneigt, mir mit einigen Zeilen Aufschluss über die erwähnten Punkte zu geben, würde ich Ihnen sehr dankbar sein, und ich bitte mir die Erlaubnis aus, Ihnen bei meiner Ankunft in München meinen Dank bringen zu dürfen und Sie um Verzeihung zu bitten, dass ich gewagt habe, Ihnen diese Mühe zu verursachen.

Mit vorzüglicher Hochachtung

Henrik Ibsen,

Schriftsteller aus Norwegen.

P. S. Meine Adresse ist: Wettiner Strasse, 22.

Til ANDREAS EMIL ERICHSEN, DRESDEN 7. april 1875

Dresden den 7de April 1875.

Herr cand: mag: A: E: Eriksen!

Som svar på Deres ærede skrivelse tillader jeg mig at meddele at jeg personlig intet har imod at De til Deres læsebog benytter større brudstykker af «Kongsemnerne», men at den egentlige tilladelse hertil må indhentes hos min forlægger, kancelliråd Hegel i København.

At få det hele stykke sammenhængende gengivet i læsebogen vilde jeg dog nødig, da jeg må befrygte at dette kunde medføre skade og tab både for forlæggeren og for mig selv. Det er på de nye oplag af mine bøger at jeg væsentlig skal leve, og jo hurtigere disse følger på hverandre, desto bedre. Dog, om en så udstrakt benyttelse af stykket er der ifølge Deres brev jo heller ikke tale.

Med de bedste hilsener til Thorvald Boeck og hans familje såvelsom til alle andre fælles venner og bekendte tegner jeg mig

Deres forbundne

Henrik Ibsen.

Til KONRAD MAURER, DRESDEN 8. april 1875

Dresden den 8 April 1875.

Hochgeehrter Herr Professor!

Durch diese Zeilen erlaube ich mir, für den in Ihrem werthen Schreiben mitgetheilten umfassenden und vollständig befriedigenden Aufschluss, die Münchener Gymnasialverhältnisse betreffend, meinen herzlichsten und verbindlichsten Dank darzubringen.

Ich gebe dem von Ihnen erwähnten Gymnasium in der Ludwigstrasse den Vorzug und nehme mit der grössten Dankbarkeit Ihr gütiges Anerbieten, daselbst vorläufig meinen Sohn anmelden zu wollen, an. Sein Name ist Sigurd Ibsen, geboren zu Christiania den 23ten Dezember 1859.

Meine Abreise von hier ist auf den nächstkommenden Dienstag bestimmt, und bis es mir vergönnt sein wird, Ihnen persönlich meinen erkenntlichsten Dank auszusprechen, zeichne ich mich

mit vorzüglicher Hochachtung Ihr ganz ergebenster

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, MÜNCHEN 2. mai 1875

München den 2den Maj 1875.

Kære Brandes!

Som sædvanligt har jeg ladet Dem vente utilbørligt længe på svar; men siden midten af forrige måned har jeg ikke havt en pen i min hånd og idag er De den første, jeg skriver til. Jeg har nemlig i denne tid foretaget min overflytning til München og først igår flyttede jeg ind i min vordende bolig; tag derfor idag tiltakke med et par ord.

Jeg har ikke lovet, og kunde med min forestående bopælforandring for øje, ikke love at sende Dem bidrag til April- eller Maj-heftet af Deres tidsskrift; men jeg har lovet at sende Dem et bidrag i April eller Maj, og dette løfte skal jeg holde.

Min plan er nu lagt og moden. Jeg vil ikke sende Dem noget gammelt, der ingen sammenhæng har med foretagendet, men jeg vil stile til Dem en række rimbreve, der i en let form skal behandle tidens åndelige bevægelser, således, som de for mig fremstiller sig. Jeg vil skrive uforbeholdent, således som den ene ven skriver til den anden, og jeg tænker De skal erkende at vi er enige i flere punkter, end De nu synes at formode.

Dette bliver min udelukkende beskæftigelse i den nærmest forestående tid og jeg glæder mig meget til at gå ivej dermed. Videre vil jeg idag ikke skrive om sagen.

Jeg har stor lyst til at gøre bekendtskab med Paul Heyse; men har også mine betænkeligheder derved når jeg erindrer hvorledes jeg fra København ved mindst to lejligheder er bleven modarbejdet ligeoverfor Adolf Strodtmann. Skriver De til Dr: Heyse, så introducer mig med et par gode ord. Jeg har afgivet mit visitkort hos ham, men uden at opgive min bolig, og har således til dato ikke truffet ham.

Kommer De ikke snart herned igen? Min adresse er: Schönfeld-Strasse, no 17, 3die indgang, parterre. Kært skulde det være os at se Dem træde ind til os her.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 3. mai 1875

München den 3die Maj 1875.

Kære herr Hegel!

Med hjerteligst tak for Deres venlige brev af 30te Marts erkender jeg herved modtagelsen af de deri indlagte 75 Thaler.

Nu er jeg endelig hersteds flyttet ind i min nye bolig, hvor jeg har fået alting smukt og bekvemt indrettet og hvor jeg føler at det vil falde mig let at arbejde.

I de sidste uger har jeg været sågodtsom uden al forbindelse med hjemmet. Er der intet nyt passeret i den literære verden i København? Det skulde interessere mig at erfare om «Hærmændene» endnu går på det kgl: theater.

Idag skriver jeg kun for at opgive Dem min adresse, hvilken er: Schönfeld-Strasse, no 17 3ten Eingang, Parterre.

Med de venligste hilsener til Dem og Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til DET BRITISK-SKANDINAVISKE SELSKAB, MÜNCHEN 8. mai 1875

München den 8de Maj 1875.

Til Kommitteen for det Britisk-skandinaviske Selskab.

Herved tillader jeg mig at frembære min ærbødigste taksigelse for den mig ved min optagelse som æresmedlem af selskabet beviste hæder og skal, såsnart mit ønske om at kunne besøge London går i opfyldelse, ikke undlade at meddele min adresse for mundtlig at gentage min varmeste tak.

Med særdeles højagtelse

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 13. mai 1875

München den 13de Maj 1875.

Til Herr hofmarskalk Erik af Edholm.

Herved tillader jeg mig at erkende modtagelsen af herr hofmarskalkens meget ærede skrivelse af 2den April med deri indlagt veksel på 1000 kroner. Min i denne tid iværksatte overflyttelse til München er årsagen til at jeg så længe har udsat opfyldelsen af denne min skyldighed.

Idet jeg vover at anholde om gennem herr hofmarskalken at måtte frembære for hs: maj: kongen min underdanigste tak for det mig tilhændekomne tegn på højstsammes bevågenhed, beder jeg ligeledes herr hofmarskalken selv modtage forsikringen om min ærbødigste erkendtlighed.

Kært skulde det være mig om det ved fremtidige arbejder for scenen måtte lykkes mig at afbetale noget af den taknemmelighedsgæld, hvori jeg på så mange måder føler mig at stå til det kgl: theaters styrelse og dets artister.

Anbefalende mig til herr hofmarskalkens fremtidige velvilje tegner jeg mig

med udmærket højagtelse ærbødigst og forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, MÜNCHEN 21. mai 1875

München den 21de Maj 1875.

Kære svoger!

Som sædvanligt har jeg nølet temmelig længe med at besvare dit sidste venlige brev med deri indlagte veksel. Modtag nu min tak herfor ligesom for de tilsendte Anschjos, der var af den fortrinligste beskaffenhed og som har smagt os fortræffeligt.

I begyndelsen af måneden flyttede vi ind i vor nye bolig, hvor vi bor hyggeligt, smukt og rummeligt, og hvor det til enhver tid vil være os kært at se dig som gæst. Gør nu blot alvor deraf! Her på stedet lever mange landsmænd, og jeg finder luften hernede langt friskere og mere styrkende end i Dresden, en naturlig følge af Alpernes nærhed.

Tør jeg nu bede Dig om den sidste tjeneste som kommissionær ved at indbetale 5te og 6te termin af mine sporvejsaktier og ved lejlighed sende mig interims-beviserne? Du tiltræder nu vel snart dit nye embede og det er derfor min agt at henvende mig til boghandler Lund med forespørgsel om han mod en passende godtgørelse vil hæve og sende mig min gage, o. s. v; han er Hegels kommissionær og derfor vilde det være meget bekvemt for mig om jeg fik ham til at besørge mine anliggender; han roses af Hegel som en særdeles punktlig og pålidelig mand.

Gagetillægget for mig gik da ikke igennem. Jeg kan også være det foruden. I Sverig og Danmark har man forøvrigt vist sig noblere. Fra det kgl theater i Stockholm har man for «De unges forbund» sendt mig et extrahonorar på 1000 kroner, og fra København meddeles mig at theaterchefen har hos kultusministeriet andraget på at der for «Hærmændene» bevilges mig dobbelt honorar, hvilket også allerede skal være indrømmet. Sidste dag jeg var i Dresden modtog jeg et meget venligt egenhændigt brev fra kong Oskar; af en notits i «Morgenbladet» ser jeg at han også skal have tildelt mig en guldmedalje; men herom indeholder kongens brev intet. Hvorledes hænger det sammen hermed?

Sigurd er nu elev af det kgl: Maximilians-gymnasium, hvori han efter vel bestået prøvelse var så heldig at blive optagen i næstøverste klasse uagtet optagelsen i denne allerede skulde være sket i Oktober forrige år. Thomas har efter vor afrejse været syg i Dresden; men befinder sig nu bedre. Det er hans agt at rejse til Fredriksværk.

Med de bedste hilsener fra os alle og med håb om snart at høre fra Dig, enten fra Kristiania eller fra din embedsgård, tegner jeg mig

din altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til ALFRED SINDING-LARSEN, MÜNCHEN 22. mai 1875

Konvolutt

Herr cand: jur: Alfred Larsen.

Hjørnet af Josefinegade og Pilestrædet.

Christiania.

(Norwegen.)

fr:

München den 22de Maj 1875.

Kære ven!

Tak for dit venskabelige brev og tak for at Du og de andre gode venner har regnet også på mig i anledning af Edm: Gosses bryllup. Jeg er naturligvis med den største glæde med på alt, hvad I måtte beslutte, og såsnart jeg får opgivet hvilken sum der fra mig ønskes indsendt, skal det fornødne i så henseende gennem den Gyldendalske boghandel blive besørget.

Tør jeg bede Dig vise mig en tjeneste? Jeg skrev igår til min svoger, sorenskriver Thoresen, nærmest for at opgive ham min herværende adresse; men efterat brevet var afsendt erindrede jeg at jeg havde glemt netop dette punkt. Vær derfor af den store godhed at meddele ham at jeg bor Schönfeld-Strasse, no 17, 3ten Eingang.

Fra venner i Upsala har jeg modtaget indbydelse til studentermødet. Nogen beslutning har jeg endnu ikke fattet. Skulde jeg ikke komme, så hils fælles venner og bekendte fra mig og modtag selv mine bedste ønsker om en behagelig rejse.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN HOLST, MÜNCHEN 24. mai 1875

München den 24de Maj 1875.

Herr overintendant kammerherre Holst.

Som svar på herr overintendantens ærede skrivelse af 19de dennes skynder jeg mig at meddele at min herværende adresse er: Schönfeld-Strasse, No 17, 3ten Eingang.

Herr overintendantens forrige brev med deri indlagt kgl: håndskrivelse havde jeg den glæde at modtage netop som jeg stod i begreb med at forlade Dresden. For disse gentagne tegn på hs: majestæts bevågenhed beder jeg om tilladelse til gennem herr overintendanten at måtte frembære min underdanigste tak.

Måske får jeg også snart anledning til personlig at kunne udtale for hs: majestæt min taknemmelighed. Jeg kommer nemlig muligens til at deltage i studentertoget; det vilde derfor være mig særdeles kært, snarest muligt at erholde hidsendt til München den mig nådigst tildelte medalje.

Idet jeg beder herr overintendanten modtage forsikringen om min hjerteligste erkendtlighed for al udvist velvilje tegner jeg mig

med udmærket højagtelse Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, MÜNCHEN 31. mai 1875

München den 31te Maj 1875.

Kære Brandes!

Idag, på månedens sidste dag, sender jeg Dem et par linjer for at lade Dem vide at jeg igår fuldførte et længere digt, som jeg skal sende Dem om nogle få dage. Øjeblikkelig at renskrive det og skikke det fra mig kan jeg ikke bekvemme mig til, da jeg har erfaring for at der i så fald gerne undgår min opmærksomhed et og andet i udtryk og vendinger, som ved en kort henliggen let kan forbedres. Dette i al hast for idag.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD STJERNSTRÖM, MÜNCHEN 3. juni 1875

München den 3die Juni 1875.

Min kære ven!

Hjertelig tak for dit brev og undskyld at jeg ikke før har besvaret samme. Årsagen hertil er at jeg tænkte at komme til Sverig under studentermødet og håbede da at få tale personligt med Dig. Af denne rejse blev der dog intet og jeg skynder mig derfor at skrive Dig til.

Din beslutning at ville opføre «Hærmændene» glæder mig meget og for de tilbudte betingelser er jeg Dig meget forbunden. Der er imidlertid en liden formalitet, som jeg tror at burde afgøre først. Da jeg sidst var i Stockholm talte nemlig chefen for det kgl: theater ganske løslig om at han tænkte på engang i tiden måske at opføre dette stykke såfremt han kunde få en god oversættelse, og spurgte om jeg herimod havde noget at indvende. Naturligvis kunde jeg ikke andet end udtale min tilfredshed dermed. Siden har jeg ikke hørt det ringeste om sagen og antager for visst at man ikke tænker mere derpå. For yderligere sikkerheds skyld skriver jeg imidlertid idag til theaterchefen og såsnart jeg har modtaget hans svar, skal jeg med glæde give Dig den forlangte skriftlige ret til udelukkende at opføre stykket i Stockholm. Jeg håber at Du vil bifalde denne forsigtighed, der jo er tjenlig for alle parter. Jeg glæder mig meget over at få stykket på scenen i Sverig og er viss på at Du vil tage dig af dets udstyr og opsætning på bedste måde. I København er det, som Du vel ved, i afvigte vinter givet med ualmindeligt bifald.

Med de hjerteligste hilsninger til din hustru og øvrige familje og med løftet om snart at tilskrive Dig endeligt og afgørende i sagen tegner jeg mig

din hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Her i München er nu «Kongsemnerne» definitivt antaget til opførelse på det kgl: theater. Bjørnsons «De nygifte» har været spillet to gange, men kan ikke siges at have gjort lykke.

H. I.

Til GEORG BRANDES, MÜNCHEN 8. juni 1875

München den 8de Juni 1875.

Kære Brandes!

Herved sender jeg Dem da endelig et bidrag til tidsskriftet. Det oprindelig påtænkte har måttet sættes tilside for medfølgende, der mere hænger sammen med øjeblikket. Nu skal jeg hver måned sende Dem et bidrag såfremt ikke uforudsete hindringer skulde komme ivejen.

Dette i al hast for idag. Lad mig snart høre fra Dem. Hils Deres broder og lev vel!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 11. juni 1875

München den 11te Juni 1875.

Herr hofmarskalk E: af Edholm.

Herr hofmarskalken vil godhedsfuldt tilgive at jeg igen henvender mig til Dem med en skrivelse. Anledningen er følgende:

I forrige måned modtog jeg fra herr Edvard Stjernström et brev, hvori han meddeler mig at det er hans agt i den kommende spilletermin på det af ham ledede theater at opføre mit skuespil «Hærmændene på Helgeland», der i afvigte vinter med mere end almindelig fremgang har været givet på det kgl: theater i København. Han tilføjer at det er hans hensigt at betale mig honorar efter de for svenske originalarbejder ved hans theater gældende regler såfremt jeg meddeler ham min skriftlige tilladelse til udelukkende og ene og alene at opføre stykket i Stockholm.

På dette brev har jeg svaret herr Stjernström at de mange og store forbindtligheder, som jeg skylder det kgl: svenske theater, pålægger mig som en kær pligt først at forespørge hos dette theaters chef, om han muligens skulde ønske at bringe mit skuespil til opførelse på den kgl: scene, i hvilket fald den af herr Stjernström begærede skriftlige tilladelse ikke af mig vilde kunne blive ham meddelt.

Det er altså en sådan forespørgsel, jeg herved tillader mig ærbødigst at henvende til herr hofmarskalken. Viser det kongelige theater mig den ære at ville opføre mit stykke, så har den omstændighed, at herr Stjernström tilbyder honorar, for mig intet at betyde; jeg stiller ingen sådan fordring til det kgl: theater og ønsker intet at modtage. Ligger det derimod udenfor det kgl: theaters tanke at optage det nævnte skuespil på sit repertoire, så vil jeg se mig nødsaget til at meddele herr Stjernström den af ham forlangte tilladelse; thi af hans brev må jeg slutte at han, såfremt han ikke befrygter at komme til at konkurrere med det kgl: theater, agter at opføre stykket også uden min skriftligt meddelte bemyndigelse, men da med det resultat at stykket ikke af ham honoreres, hvortil han jo heller ikke er lovmæssig forpligtet.

I håb om at herr hofmarskalken med et par ord vil bevise mig den ære at underrette mig om; hvad det kgl: theater måtte have besluttet i sagen, for at jeg i overensstemmelse dermed kan affatte det svar, som jeg endeligt og definitivt har at give herr Stjernström, tegner jeg mig med udmærket højagtelse

herr hofmarskalkens ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Min herværende adresse er: Schönfeld-Strasse, No 17. München.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 17. juni 1875

München den 17de Juni 1875.

Kære herr Hegel!

Jeg har nu hele tre breve fra Dem liggende ubesvarede, ligesom jeg også har på min samvittighed ikke at have takket Dem for den modtagne værdifulde og særdeles kærkomne bogpakke. Lad mig da herved gøre det, og tag mig ikke min forsømmelighed altfor ilde op!

Herr Stjernström har for «Hærmændene» tilbudt mig honorar overensstemmende med regulativet for svenske originalarbejder og jeg har svaret ham at jeg går ind herpå såfremt jeg løses fra en tidligere med det kgl: svenske theater truffen aftale, hvorom jeg har tilskrevet vedkommende, men uden endnu at have erholdt svar.

Det var mig særdeles behageligt at erfare at jeg for dette stykke kan fra København påregne et extrahonorar.

Trykningen af den nye udgave af digtene kan for mit vedkommende påbegyndes nårsomhelst. Det nye, der kommer til, bør optages sidst i bogen og vil komme til at indskrænke sig til digtet ved Norges tusendårsfest, sangen ved studentermødet samt tre digte, bestemte for tidsskriftet «Det 19de århundrede», hvoraf det ene allerede er sendt til Brandes. Med indholdslisten kan der jo ventes indtil det øvrige er færdigt. Har De noget imod dette arrangement, da beder jeg Dem være så god at sige mig det.

«Kongsemnerne» er nu definitivt antaget til opførelse her i München; man har ønsket at erholde fra København et exemplar af stykket med de strygninger, rettelser o. s. v, som dersteds er fundne nødvendige; tør jeg bede Dem vise mig den store godhed for min regning at forskaffe mig et sådant exemplar?

Bjørnsons «De nygifte» og «En fallit» har været opførte her. Det første slog sletikke an; det andet derimod bedre.

Hvad siger De om den nylig stiftede norske forlagsforening? Dens officielle program kender De naturligvis; men De ved måske ikke, hvad der stikker bagved. Jeg sender Dem derfor i fortrolighed indlagte brev, til hvilket naturligvis både Bjørnson, Lie, Løkke o. fl: har erholdt sidestykker. Jeg tror rigtignok ikke at det vil lykkes de gode herrer at gøre nogen fangst; men De bør dog vide, hvilke midler Deres kolleger deroppe betjener sig af. Brevet bedes engang ved lejlighed tilbagesendt, da jeg vel, når jeg får god tid, må svare noget derpå. –

Det var med oprigtig deltagelse at jeg modtog efterretningen om den unge fru Wegeners død. Hun var visselig en både elskværdig og ualmindelig personlighed. At hun dybt savnes i sin kreds, kan jeg levende sætte mig ind i.

Tænker ikke Deres søn og hans unge hustru på at foretage en udenlandsrejse? Vi taler ofte om hvor morsomt det skulde være at få se dem hernede. München er et meget behageligt sted. For os nordboer tror jeg at luften er overordentlig sund og styrkende her; Alpernes nærhed virker forfriskende og siden jeg kom hid sporer jeg hos mig en arbejdslyst langt stærkere end i Dresden. –

Tør jeg bede Dem bevise mig den tjeneste for min regning at lade indbetale til overretssagfører Døvle i Kristiania 72 rdlr dansk eller 36 Spdlr:? Hans adresse er Nytorvet, No 9, hjørnet af Torvegaden.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD STJERNSTRÖM, MÜNCHEN 24. juni 1875

München den 24de Juni 1875.

Kære ven!

Fra det kgl: theaters styrelse har jeg nu modtaget svar på min forespørgsel, og deri meddeler man mig at man længe har været betænkt på at optage «Hærmændene», at stykket er under oversættelse samt at man agter at opføre det i den nærmeste fremtid.

Hvad er nu altså at gøre? En skriftlig overdragelse til Dig af retten til udelukkende at lade mit skuespil opføre, behøver man i Sverig ikke at respektere, såsom der jo ingen konvention existerer. På den anden side kan vel heller ikke det kgl: theater forhindre Dig fra at konkurrere med samme. Sidstnævnte har ikke af mig begæret nogen udelukkende ret til opførelsen, og Du har jo overhovedet nu som før frie hænder til at gøre hvad Du vil.

Du vil indse at jeg står i en vanskelig stilling; det kgl: theater viste mig under mit ophold i Stockholm megen opmærksomhed og allerede fra den tid daterer sig aftalen om opførelsen af «Hærmændene». Dit gamle venskab for mig, og dit liberale tilbud om honorar, vilde på den anden side gjort mig det både kært og økonomisk fordelagtigt at indgå på dit forslag. Men da jeg ikke med nogen bindende retsvirkning kan gribe ind i sagernes gang, så vil jeg helst stå aldeles udenfor; tog jeg parti, da skulde jeg fra den ene eller den anden kant uvilkårligt komme til at få høre ilde derfor, og jeg sætter så stor pris på et godt og venskabeligt forhold til alle Svensker, at jeg højst nødigt vilde støde an mod nogen eneste.

I håb om at Du med lethed kan sætte Dig ind i og vil billige min synsmåde i dette anliggende, samt med en hjertelig hilsen til Dig og din kære familje tegner jeg mig

din altid hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 29. juni 1875

München den 29de Juni 1875.

Kære herr Hegel!

Da jeg sidste gang skrev Dem til glemte jeg én sag, nemlig at anmode Dem om godhedsfuldt at ville lade hæve og sende mig mine rentepenge for det forløbne halvår. Ligeledes benytter jeg anledningen til at bede Dem om at det forventede tillægshonorar fra det kgl: theater må blive anvendt til indkøb af svenske jernbanelånsobligationer eller lignende papirer.

Professor Molbech har på gennemrejsen opholdt sig nogle dage her og vi har været adskilligt sammen. Nu er han taget ned til badet eller kurstedet Kreuth, hvor jeg måske senere besøger ham.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 6. juli 1875

München den 6te Juli 1875.

Kære herr Hegel!

Med tak for de i Deres sidste venlige brev tilsendte 150 Thaler skynder jeg mig at meddele at jeg til «Kongs-emnerne» ingen rettelser har at foretage, og at derfor det nye oplag for mit vedkommende kan sættes iværk nårsomhelst. Det var mig særdeles kært og behageligt at erfare at også denne bog tiltrængte at udgives pånyt. For det modtagne rettede exemplar af stykket takker jeg ligeledes på det forbindtligste.

At den norske forlagsforenings skrivelse ikke vil have nogen indflydelse på vort gode gamle forhold er naturligvis en selvfølge, og jeg føler mig forvisset om at Deres øvrige norske forfattere tænker som jeg i denne sag. Forøvrigt beder jeg at den meddelelse, jeg troede at skylde Dem, må blive imellem os.

Med de venligste hilsener til Dem og Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, MÜNCHEN 14. juli 1875

Konvolutt

Til

Redaktionen for tidsskriftet

«Det 19de århundrede.»

Til G: Brandes!

Tak for brevet og det tilsendte. Næste bidrag snart og ialfald inden 20de Juli.

venskabeligst

H. I.

München den 14de Juli 1875.

Kære Brandes!

Herved sender jeg Dem et rimbrev, men, som De af indledningen vil se, ikke rettet til Dem. Sørg endelig for omhyggelig korrektur, helst gennem bogholder Larsen; og forund digtet en god plads i tidsskriftet. – Dette i al skynding for idag. Lad mig snart høre fra Dem.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN [14. juli 1875]

Et rimbrev.

Min kære ven!

De skriver mig bekymret til og spørger

hvi slægten går så underlig fortrykt,

ej ildnes op i fryd og ikke sørger,

men synes ruge på en uklar frygt, –

hvi intet held formår at live ånderne,

hvi ingen er sin egen modgangs dommer,

hvi hvermand tager skæbne-gunst og vånderne

med sløvheds ro, og venter hvad der kommer.

Kræv ikke, ven, at jeg skal gåden klare;

jeg spørger helst; mit kald er ej at svare.

Men da De nu har dyppet Deres pen,

så skal det dog ej være gjort forgæves, –

at sige, hvis ej med bestemthed kræves

et svar, som svarer sådan ligehen.

Kort, jeg til svar vil spørge Dem igen;

og undskyld at – da hånden med i spillet

en digter har – der spørges i et billed.

Så sig mig da om De har nogensinde

tilfældigvis ved vore kyster set

et skib stå ud tilhavs for friske vinde

og sætte kursen endefrem og ret?

Det har De visst; og De har sikkert mærket

det liv, den lyst, den virksomhed ombord,

den trygge sorgløshed, der driver værket,

det sikre bydende kommando-ord,

som om det var en regelbunden verden

med fastsat bane, lig vor egen jord,

med lov, som den, for farten og for færden.

Tidt går et sådant skib på lange rejser;

det søger fjerne lande, mange havne;

man losser lasten, og ombord man hejser

nyt stykgods under udenlandske navne;

man stuver rummet mellem begge stavne

med en utallighed af kasser, baller,

og hverken skipper eller mandskab ved

til punkt og prik hvad skibet fører med;

alt går iflæng, alt tages som det falder.

Så lægges atter ud på vide veje;

kækt graver bougen i det salte skum;

det er som havet ikke havde rum

og bølgens rygning ej gav bredt nok leje

for den usigelige livsmods-sum,

som stormvejr ikkun øger og formerer

hos skipper, mandskab og hos passagerer.

Begribeligt. Er ikke skuden tæt?

Er ikke lasten stuvet jævnt og sikkert?

Er ej kompas, sextant og stjernekikkert

iorden til at holde kursen ret?

Er ej det skøn, den dygtighed tilstede,

som vækker lid og holder mishåb nede?

Og dog, tiltrods for alt, det kan sig hænde

en godvejrsdag, foruden synlig grund,

at der ombord, på hvermands sind og mund,

en sælsom trykket lumring er at kende.

Først tykkes få af denne tunghed grebne,

så fler, så mange, så til slutning alle;

sløvt sættes sejl og sløvt håndteres rebene;

sløvt purres ud; sløvt høres piben kalde.

Der tages varsler af hver liden ting.

Havblikkets døs, ja føjelige vinde

mismodigt tydes; selv et marsvins spring,

en stormfugls skrig man lægger sig på sinde.

Sløvt går de der, af samme lønsot smittede,

skønt ingen røbed og skønt ingen frittede.

Hvad er da sket? Hvad er vel hændt ombord?

Hvad er den gådefulde grund til trykket,

som lamslog sind og vilje, arm og ord?

Er nød påfærde, – nogen forulykket?

Nej, ingenlunde. Alting går sin gang, –

men uden håb og mod, og uden sang.

Og hvorfor? Jo, fordi en lønlig tvivl,

et rygte sniger sig foruden hvil

fra forlugaren og til agtermasten:

De tror de sejler med et lig i lasten.

Den sømands-overtro er vel bekendt;

engang brudt ud den fylder alles tanker.

Hvordan med sagen selv det er bevendt,

erfares først hvis rejsen vorder endt,

trods alle varsels-tegn, trods skær og banker,

i havnen trygt fortøjet og for anker. –

Se, kære ven, – Europas damp-paket

står ud tilhavs med kurs mod nye lande,

og både De og jeg har løst billet

og taget plads på agterdækkets bret,

med hatten løftet mod de gamle strande.

Herude svales både sind og pande;

heroppe kan vi ånde frit og let; –

i lasterummet ligger al bagagen,

og kok og steward sørger for menagen.

Hvad kræves mere til en sorgløs færd?

Maskinen gør sin pligt; hør kedlen buldre;

se stempelstangen løfte sine skuldre;

se skruen kløve vandet som et sværd; –

stagsejlet holder skibet frit for krængning;

rormanden bøder af hver overdængning;

rumt farvand går vi i; kaptejnen oppe

på brettet er vor fulde tillid værd

og holder udkik over alle toppe; –

hvad kræves mere til en sorgløs færd?

Og dog, – vidt ude på det åbne hav,

midtvejs imellem hjemmets land og målet,

det lader jo som farten sakked af,

som al vor frejdighed var fra os stjålet.

Mandskab og passagerer, mænd og kvinder,

går om med sløve øjne, slappe kinder;

man synker sammen, ruger, grubler, lytter

i forlugarer og i pragt-kahytter.

De spørger mig om grunden, gode ven!

Har De ej mærket, noget vilde komme?

Forstod De ej, et tidehverv var omme,

der vejred tryghed og fortrøstning hen?

Hvad grunden er, det ligger ej for dagen;

men De skal høre hvad jeg ved om sagen.

Jeg sad en nat alene her på dækket,

en lummer nat med stjerner og med stilhed;

luftdraget var så blødt, så fyldt af mildhed,

og aftenvindens vinger ganske stækket.

Tilkøjs var alle passagerer gangne,

og døsigt brændte lamperne dernede;

ud fra kahytten flød en kvalmfuld hede,

der holdt de trætte i en halvsøvn fangne.

Men hvileløs og uden fred var blunden;

jeg så det; skylights-lugen stod halvt åben; –

hist lå en statsmand og fordrejed munden

som til et smil, der endte med en måben;

en lærd professor vælted sig til siden,

splidagtig, lod det, med sin egen viden;

en theolog trak teppet over panden;

i hovedpuden grov sig ned en anden;

og højt og lavt lå kunstnere, skribenter,

som folk i drøm, der frygter og forventer; –

men over alt det halvsøvns-liv dernede –

en rødlig, osende og kvalmfuld hede.

Jeg vendte øjet fra det sløve røre;

jeg stirred fremad i den friske nat;

jeg så mod øst, hvor alt en dagning mat

begyndte alle stjerners glans at sløre.

Da traf et ord hist nedefra mit øre;

det traf mig der jeg lænet sad mod masten.

En sagde højt og, som det syntes, midt

imellem usund søvn og mareridt:

Jeg tror vi sejler med et lig i lasten!

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 2. august 1875

München den 2den August 1875.

Kære herr Hegel!

Modtag herved min forbindtligste tak for Deres sidste venlige brev med de deri indlagte papirer. Forhåbentlig vil «Hærmændene» om ikke ret lang tid opleve den 20de forestilling.

Det glædede mig meget at erfare at den nye udgave af «Kongs-emnerne» snart kommer i boghandelen, samt at digtsamlingen følger umiddelbart efter.

Tør jeg nu atter bede Dem bevise mig den store tjeneste at forstrække mig med 200 spdlr: norsk samt at sende dette beløb til min svoger, sorenskriver J. H. Thoresen i Kristiania for af ham at indbetales som 7de og 8de termin af mine sporvejs-aktier dersteds. Jeg nævner beløbet i norsk mynt fordi jeg har erfaring for at man deroppe ikke tager danske sedler til fuld kurs (200 rdlr: = 100 spd:).

I næste uge tager vi ud på landet etsteds i nærheden, men min adresse bliver uforandret. Indlagte billet tager jeg mig den frihed at vedlægge til godhedsfuld besørgelse.

Med de venligste hilsener til Dem selv og Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til HARTVIG LASSEN, KITZBÜCHEL, TYROL 16. august 1875

Kitzbüchel in Tyrol, den 16de August 1875.

Kære Lassen!

Først igår aftes modtog jeg her, højt oppe mellem fjeldene, hvor jeg tilbringer sommeren, dit venskabelige brev, hvilket jeg herved skynder mig at besvare.

At «Peer Gynt» kun i forkortet skikkelse kan bringes på scenen, er en selvfølge. Da jeg første gang tilskrev Grieg angående musiken, udviklede jeg for ham hvorledes jeg havde tænkt mig at fjerde akt burde erstattes ved et tonemaleri, der antydede indholdet og som ledsagedes af et par levende billeder eller tableaux forestillende de dertil mest passende situationer i den udeladte akt, f: ex: Peer Gynt og araberpigerne, Solvejg ventende hjemme ved hytten o. s. v. – Denne plan meddelte jeg herr Josephson , men han var ikke enig med mig deri; hvorimod han forelagde mig et forslag til strygninger i replikkerne, hvilke strygninger forekom mig foretagne med megen skønsomhed og hvortil jeg gav mit samtykke.

Hvilken af begge fremgangsmåder der er at foretrække, drister jeg mig her i frastand ikke til at afgøre. Jeg vil helst at Du og herr Josephson skal drøfte og afgøre sagen. Han har forsikret mig at såfremt hans intention befølges, vil stykket blive et yndet folke- og kasse-stykke. Jeg vil imidlertid helst stå udenfor det hele og er tilfreds når der kun sørges for at forestillingen indskrænkes til en passende længde; thi i modsat fald er alt ødelagt. Jeg beder altså theatrets autoriteter om at handle efter bedste skøn; der er grunde, som taler for begge de omskrevne alternativer; for afgørende at vælge mellem disse må man befinde sig på selve stedet, kende den påtænkte rollebesætning, vide, hvad theatret i dekorativ henseende har at råde over, hvad maskinmesteren kan præstere, o. s. v.

Kun et vil jeg fremsætte som et særligt ønske, nemlig at stykket bringes til opførelse allerede før jul og overhovedet så tidligt i sæsonen som muligt. Stykker, der udskydes til hen på vårkanten, kan ikke påregne synderlig interesse fra publikums side, og et stykkes modtagelse i det første spilleår er altid afgørende for dets senere levedygtighed på repertoiret.

Hermed, kære ven, har jeg sagt, hvad jeg ved at sige om sagen. –

Skulde din gæst, professor Molbech endnu opholde sig deroppe, så hils ham fra mig. – For den fra din omskrevne unge elskværdige niece modtagne hilsen beder jeg Dig frembære min forbindtligste genhilsen og tak. – Til Dig selv ligeledes de bedste hilsener fra min hustru og

din hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD GRIEG, KITZBÜCHEL, TYROL 20. august 1875

Kitzbüchel in Tyrol, den 20de August 1875.

Kære herr Grieg!

Af Deres venlige brev erfarer jeg med glæde at De nu er færdig med musiken til «Peer Gynt». Det er mit sikre håb at vi skal have tilfredsstillelse af dette vort samarbejde.

Hvis det ikke allerede er sket, beder jeg Dem sende musiken direkte til herr Josephson i Kristiania; selve stykket har jeg allerede i forrige år indleveret. Ligeledes beder jeg Dem meddele herr Josephson alle de bemærkninger, De har at gøre; men jeg må bestemt fraråde Dem at virke for at stykkets opførelse udskydes til længere hen i sæsonen; det vil nemlig under ingen omstændighed kunne blive færdigt før henimod jul, og derfor bør indstuderingen just påskyndes så meget som muligt. At De selv vil være tilstede ved musikprøverne er naturligvis en selvfølge; men disse tager neppe sin begyndelse før ud i Oktober.

Her oppe mellem fjeldene bliver jeg til udgangen af September. Skulde De have noget videre at meddele mig om sagerne, så vil Deres brev uden videre adresse komme mig sikkert ihænde her. Fra 1ste Oktober bor jeg igen i München, Schönfeld-Strasse, No 17, hvor det ligeledes til enhver tid vil være mig kært at høre fra Dem.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, KITZBÜCHEL, TYROL 22. august 1875

Kitzbüchel in Tyrol, den 22de August 1875.

Kære herr Hegel!

Fra mit sommeropholdssted her inde mellem fjeldene vil jeg idag sende Dem et par linjer og kan da for det første fortælle at jeg nu har fuldstændigt udarbejdet hele planen til det nye 5-akters skuespil af nutidslivet, som jeg længe har tænkt på at skrive og som vil blive fuldført i løbet af vinteren, såfremt intet uforudseeligt skulde indtræffe.

Gennem professor Molbech håber jeg De har modtaget en hilsen fra mig; det vilde glæde mig meget, hvis han har havt et godt udbytte af sit ophold i Norge.

Den nye udgave af Kongs-emnerne er nu forhåbentlig snart færdig? Jeg skal ret snart tillade mig at sende Dem, hvad der af nyt bør optages i den nye udgave af digtene; da det altsammen kommer i slutningen af bogen, kan trykningen for den sags skyld påbegyndes nårsomhelst; det nye vil efter min beregning udgøre omtrent 2 trykte ark.

Sluttelig tillader jeg mig at anmode Dem om godhedsfuldt at ville forstrække mig med og sende mig hid 675 RmՖ (300 rdlr:). Thaler-sedlerne er her vanskelige at blive af med, da de snart skal inddrages, derfor nævner jeg summen i Reichsmark. Jeg ved ikke om det skulde være rigtigst at assurere brevet eller træffe andre brugelige forsigtighedsregler? Jeg må bemærke at jeg dog ikke har erfaret andet end at postforvaltningen i disse egne er pålidelig og sikker. Min adresse indtil slutningen af September er: Herrn Ludwig Stainer, Kitzbüchel in Tyrol. Österreich. Herfra vender jeg tilbage til min tidligere bolig i München.

Af aviserne har jeg med deltagelse læst om H. C. Andersens bortgang. Dette er også omtrent alt, hvad jeg ved om begivenhederne hjemme. Jeg håber at alt står vel til i Deres familje?

Med de bedste hilsener til Dem selv og til Deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KITZBÜCHEL, TYROL 24. august 1875

Kitzbüchel in Tyrol, den 24de August 1875.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

Uagtet jeg ikke har den fornøjelse personlig at kende Dem, er De mig dog, navnlig gennem kancelliråd Hegels oftere og særdeles velvillige omtale, ikke ganske ubekendt og i henhold hertil er det at jeg tillader mig at forespørge om De, mod godtgørelse for tidsspilde og ulejlighed, skulde være villig til at være min befuldmægtigede og kommissionær i de anliggender, jeg i Kristiania har at afgøre.

Min svoger, nuværende sorenskriver J: H: Thoresen, der hidtil har varetaget mine interesser deroppe, forlader nemlig byen i den første uge af September, og jeg ønskede derfor gerne fra den tid at have en pålidelig og punktlig forretningsmand at henvende mig til.

Mine affærer deroppe er ikke mange. Arbejdet vilde væsentlig bestå i ved hvert kvartals begyndelse at hæve i Zahlkassen min statsgage, købe i kreditkassen en veksel for beløbet og sende mig samme. Ligeså ved theatret når jeg dersteds har noget at fordre; endvidere i sin tid ved sporvej-selskabet, hvori jeg har tegnet 10 aktier og derpå til dato indbetalt 800 spd. Gæld eller mellemregning med nogen har jeg ikke. Penge til mulige udbetalinger vil til enhver tid på forlangende blive Dem sendt fra den gyldendalske boghandel. Jeg abonnerer på «Morgenbladet», der betales halvårsvis af min gage.

Forøvrigt vilde min svoger, der bor i Torvegaden no 31, 3die etage, meddele enhver yderligere oplysning, såfremt De måtte være villig til at bistå mig som stedfortræder i de opregnede og lignende tilfældige og upåregnelige anliggender. Deres honorar vilde De i så fald behage selv at bestemme og kvartaliter eller halvårlig afdrage samme fra de summer, der skal sendes mig.

Under alle omstændigheder beder jeg Dem om ikke at tage mig min forespørgsel ilde op, og vilde det under alle omstændigheder være mig særdeles kært ret snart at modtage Deres ærede svar. Indtil henimod slutningen af September er min adresse: Herrn Ludwig Stainer, Kitzbüchel in Tyrol, Österreich. – Fra 1ste Oktober bor jeg igen i München, Schönfeld-Strasse, No 17.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, KITZBÜCHEL, TYROL 26. august 1875

Kitzbüchel in Tyrol, den 26de August 1875.

Kære svoger!

Tak for dit brev med de deri indlagte kvitteringer; og hjertelig tak overhovedet for al den tid, hvori Du har varetaget mine anliggender hjemme. Når Du er borte fra byen har jeg ingen dersteds, på hvis tjenestvillighed jeg tør regne i en så udstrakt grad, som tilfældet har været ligeover for Dig, og jeg har derfor i disse dage tilskrevet boghandler N: Lund med forespørgsel om hvorvidt han mod et passende honorar måtte være villig til at besørge mine pengeanliggender hjemme. Mit valg faldt på denne mand, fordi han er Hegels kommissionær, hvorved skriveri, o. s. v. betydeligt kan forenkles, og indgår han på mit forslag, så vil han henvende sig til Dig og modtage restbeløbet af den hævede månedsgage, hvilken i modsat fald bedes midlertidigen leveret til Løkke. –

For nogle dage siden modtog jeg fra Heffermehl underretning om at studenterne fra 1850 næstkommende 2den September fejrer sit 25-årige jubilæum. Da jeg forudsætter at Du deltager i denne fest, så beder jeg Dig på mine vegne bringe ungdomsvennerne min bedste hilsen og min beklagelse over ikke at kunne være tilstede; sig dem at jeg skal erindre og fejre dagen i stilhed hernede og at jeg gerne vilde have skrevet en sang for anledningen, såfremt den forestående mærkedag noget tidligere var bragt mig i erindring.

Heroppe mellem Tyroler-alperne tilbringer vi sommerferierne, der først ophører med udgangen af September, hvorefter vi atter flytter tilbage til vor tidligere bolig i München. Sigurd har med udmærkelse bestået sin examen og er nu optagen i næstøverste klasse i Gymnasiet.

Vi opgiver ikke håbet om engang at se Dig hos os hernede, når Du er kommen til ro i dine nye forholde, i hvilke vi af hjertet ønsker Dig held og lykke.

Fra Thomas har vi i lang tid intet hørt. Susanna beder at han vil skrive og lade hende vide, hvorledes han har det og hvor han opholder sig.

Jeg håber at dette brev endnu træffer Dig i Kristiania og glæder mig på forhånd til at høre fra Dig når Du er kommen nogenlunde i orden på dit nye embedssæde i Telemarken.

Med de bedste hilsener fra Susanna og Sigurd

din altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, KITZBÜCHEL, TYROL 16. september 1875

Kitzbüchel den 16de September 1875.

Kære Brandes!

Undskyld at jeg ikke før har ladet Dem høre fra mig. Deres to brevkort modtog jeg igår. Til Oktober-heftet er det mig en umulighed at levere noget bidrag; jeg går nemlig i denne tid omkring med et større dramatisk arbejde i tankerne og dette udelukker med nødvendighed beskæftigelsen med alt andet. I slutningen af måneden vender jeg tilbage til München og begynder da for alvor at skrive. Kan jeg, så skal jeg «mellem akterne» se at gøre noget istand til Dem; men De forestiller Dem neppe hvor megen anvendelse af tid jeg behøver for at få et sådant lidet bidrag istand; selve nedskrivningen er naturligvis for intet at regne; men jeg tør trygt sige at det sidste digt, jeg sendte Dem, optog mig udelukkende i en hel måned. Jeg kan altså nu til sådant kun anvende pauserne. Men senere hen skal De absolut få noget fra mig. Vær overbevist om at jeg gerne skriver for og med Dem! Dette i al korthed for idag.

Med hjertelig hilsen fra min hustru og mig selv

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, KITZBÜCHEL, TYROL 18. september 1875

Kitzbüchel den 18de September 1875.

Kære svoger!

Uagtet jeg har en hel bunke af ubesvarede skrivelser liggende foran mig, må jeg dog skyde alt dette tilside for uopholdelig at sende Dig min tak for den venskabelige meddelelse, hvormed dit brev igår glædede og overraskede os.

Lige siden din udnævnelse til sorenskriver har vi ofte talt om hvorledes det skulde gå Dig som enlig mand deroppe i de nye forholde, og det forekom os utænkelig andet, end at Du måtte fatte en beslutning, som den Du nu har taget. Uventet kom meddelelsen os alligevel; thi vi vidste jo ikke at Du heldigvis allerede havde den genstand for øje, på hvilken Du med tryghed kunde lade valget falde.

Modtag derfor vor hjerteligste lykønskning, og frembær fra os alle en lignende til din hustru, hvem vi vel endnu ikke kender, men hvem vi gennem Dig beder være forsikkret om at hun af os vil blive betragtet som en kær slægtning, og modtagen som en sådan når vi engang personlig mødes. Tak for fotografiet, der skal få en plads i vort album – med åben sideplads for dit eget billede, der forventes i sorenskriveruniform! Ombytte det tilsendte med et bedre, som Du siger, behøves ikke; jeg har studeret det nøje og med glæde, og jeg synes at det varsler godt i alle måder. En snarlig anledning til sammenligning med originalen vilde være os særdeles kærkommen, og når Du engang, og snart, indfrier dit løfte om at besøge os i München, er det vort håb at Du ikke kommer alene. Indtil da – held og lykke over din beslutning og over eders forening!

Dette var, hvad jeg idag følte trang til i al korthed at sige Dig. En andengang mere; thi jeg håber at vor brevveksling dog ikke ophører, om end det forretningsmæssige ikke for fremtiden kommer til at spille nogen rolle deri.

Med de bedste hilsener fra os alle til Dig og din hustru er jeg

din altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til EMIL STANG, MÜNCHEN 19. oktober 1875

München den 19de Oktober 1875.

Herr advokat Stang, Kristiania.

Som svar på Deres to venlige skrivelser tillader jeg mig herved at bringe Dem min hjerteligste og forbindtligste tak for det foreløbigen opnåede særdeles gunstige udfald af processen mod bogtrykker Jensen. Jeg tvivler ikke på at det vil lykkes Dem også for højesteret at tilvejebringe et for mig tilfredsstillende resultat.

Hovedsagen er naturligvis for mig at tilkendes ejendomsretten til de to omstridte bøger; thi disse repræsenterer nu en efter vore forholde temmelig betydelig pengeværdi. Således er under processens løb af «Hærmændene på Helgeland» udkommet hos Hegel 3 nye store oplag, så at denne bog nu foreligger i handelen i 4de udgave. Af «Fru Inger til Østråt» er 2det særdeles betydelige oplag næsten udsolgt og et tredje vil om kort tid gøres nødvendigt. For hvert af disse nye oplag erholder jeg nyt, og jeg kan tilføje, særdeles rundeligt forfatterhonorar. Det er altså en for mig betydelig affære, der har stået på spil.

Jeg har tidligere gennem min svoger, Thoresen, ladet forespørge om De ikke ønskede foreløbig remisse til dækkelse af de mangehånde udlæg, som De for min skyld utvivlsomt må have havt. Herpå har jeg fra min svoger intet svar modtaget og jeg tillader mig derfor herved at gentage min forespørgsel da jeg ikke ved, hvorledes skik og brug er i deslige anliggender.

Særdeles kært var det mig at erfare at de af Dem trufne forholdsregler muliggør sagens afslutning allerede i næste år. Indtil da henlever jeg i den tryghed, som ligger i at vide sine anliggender i de bedste hænder, og tegner mig

Deres ærbødigst og hjerteligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 23. oktober 1875

München den 23de Oktober 1875.

Kære herr Hegel!

I håb om at De ikke tager mig det ilde op tillader jeg mig at anmode Dem om godhedsfuldt at ville forstrække mig med 675 RmՖ, da det varer længere end påregnet med opførelsen af «Peer Gynt» på Kristiania theater.

Med mit nye arbejde går det raskt fremad; om et par dage har jeg første akt færdig, og den er altid for mig det vanskeligste parti af et stykke. Bogens titel bliver: «Samfundets støtter», skuespil i fem akter. Dette arbejde kan på en måde betragtes som et modstykke til « De unges forbund» , og kommer til at røre op i adskillige af tidens betydningsfuldere spørgsmål. Dette beder jeg imidlertid må foreløbig blive imellem os; lidt senere hen vil jeg gerne at det skal blive bekendt da jeg tror at lidt snak på forhånd imellem publikum bidrager til at fremme afsætningen.

Mit forrige brev, omhandlende udgivelsen af det nye oplag af digtsamlingen, håber jeg at De i sin tid rigtigt har modtaget og antager derfor at den sag nu er i gang. På titelbladet bør formentlig stå: Andet forøgede oplag.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 25. oktober 1875

München den 25de Oktober 1875.

Herr boghandler Lund!

Idet jeg herved forbindtligst takker for den i Deres ærede skrivelse af 30te September indlagte veksel, beder jeg Dem godhedsfuldt undskylde at jeg indtil nu har forsømt at erkende modtagelsen af samme.

Derhos tillader jeg mig at anmode om at medfølgende brev må blive afleveret efter sin adresse. Sagen angår en døbeattest for min søn og har jeg i brevet opgivet at de dermed forbundne omkostninger vil blive betalte gennem Dem.

Ligeledes beder jeg Dem sende mig et exemplar af Clemens Bonifacius’s «Fornuftigt madstel» i pakkeposten eller på anden brugelig måde.

Og endeligen, i håb om at De ikke tager mig det ilde op, er jeg så fri at anmode Dem om at ville lade bestille for min regning to gode mysoste hos Deres nabo, købmand Simonsen, der tidligere har sendt mig lignende, og som visstnok også dennegang vil besørge alt fornødent når han blot får min adresse opgivet.

De med disse affærer forbundne udgifter bliver selvfølgeligen at afdrage i min gage.

Med forbindtligst hilsen tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 30. oktober 1875

Hofmarschall V Edholm Sthlm

Brief Juni empfangen telegrafnachricht überraschend keine erlaubniss mitgetheilt näheres brieflich

Henrike Ibsen

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 1. november 1875

München den 1ste November 1875.

Herr hofmarskalk E. af Edholm. Stockholm.

Overensstemmende med min antydning i telegram-svaret, hvilket forhåbentlig er kommet herr hofmarskalken rigtig ihænde, skynder jeg mig herved skriftlig at gentage at jeg ingensomhelst tilladelse har givet herr Stjernström til at opføre «Hærmændene på Helgeland». Tvert imod har jeg i brev af 24de Juni tilmeldt ham at stykket vilde blive givet på det kgl: theater. På dette brev har jeg ikke modtaget noget svar; og da jeg heller ikke ad andre veje, hverken direkte eller indirekte, siden den tid har hørt et ord fra herr Stjernström, så stod jeg i den formening at han havde opgivet sit forsæt. Herr hofmarskalkens meddelelse kom mig derfor ganske uventet, og herr Stjernströms taushed lader sig nu forklare på en ganske anden måde, end jeg havde tænkt.

Nu er jeg meget spændt på at erfare hvorledes sagerne står, – om herr Stjernström virkelig har ladet stykket opføre eller om han ved noget skridt fra det kongelige theaters side er bleven forhindret deri. En telegrafisk protest fra mig vilde naturligvis have været virkningsløs; thi jeg kan jo ingen retskraftig indsigelse gøre imod at han benytter mit arbejde. Om det kgl: theater har det i sin magt at forhindre sådant, ved jeg ikke. Videre har jeg for øjeblikket ikke at bemærke angående denne ubehagelige affære; kun håber jeg ret snart gennem de stockholmske tidninger at erfare, hvad stilling sagen står i.

Jeg benytter anledningen til at henlede herr hofmarskalkens opmærksomhed på Julius Werthers nye skuespil «Der Fürst von Isolabella», der i denne tid gør usædvanlig lykke hersteds, og som jeg synes også fortjener det, da det er interessantere og langt bedre bygget end tyske dramatiske arbejder ialmindelighed. Jeg tror også at det ved det kgl: theater vil kunne besættes meget tilfredsstillende (med herr Fredrikson i titelrollen og muligvis frøken Åberg som den polske grevinde.) Da jeg kender forfatteren personlig vil jeg derfor se til hos ham at forskaffe mig et expl: af stykket, der endnu kun foreligger trykt som manuskript for theatrene, og oversende samme til herr hofmarskalken, – naturligvis uden nogen forpligtelse til at modtage stykket, såfremt det ikke findes brugeligt.

Idet jeg fremdeles anbefaler mig til herr hofmarskalkens velvilje tegner jeg mig med udmærket højagtelse

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 4. november 1875

München den 4de November 1875.

Herr boghandler N: Lund, Kristiania. –

Herved er jeg så fri at anmode Dem om i Kristiania kreditkasse at ville tegne mig for 10 (ti) aktier i den ny oprettendes «Bergens kreditbank». Jeg håber det endnu er tid, da aktietegningen først skal slutte den 15de November. Så snart endelig beslutning om, hvorvidt det påtænkte nye foretagende virkelig kommer istand, er fattet og bekendtgjort, hvilket vil ske i begyndelsen af December måned, skal den fornødne pengesum til indbetaling af 1ste termin blive Dem tilstillet.

I håb om at mit for nogle dage siden afsendte brev rigtigen er kommet Dem ihænde, tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 25. november 1875

München den 25de November 1875.

Kære herr Hegel!

Idet jeg forbindtligst takker for de i Deres venlige brev af 25de f: m: tilsendte 675 RmՖ, nødes jeg desværre til atter at anmode Dem om godhedsfuldt at ville forstrække mig med en lignende sum, da jeg ellers frygter for at komme til at befinde mig i forlegenhed ved næste måneds begyndelse. Derhos anmoder jeg Dem om ikke, således som tidligere omskrevet, at lade indkøbe statspapirer for det resterende slutningshonorar for «Hærmændene» ved det kgl: theater, men derimod at lade dette beløb komme til afdrag på hvad jeg forskudsvis har oppebåret hos Dem. Forhåbentlig kan det vel nu ikke vare længe forinden det lykkes det kgl: theater atter at bringe stykket på scenen. For øvrigt griber jeg her anledningen til at sige at jeg sletikke er videre fornøjet med justitsråd Berners honoreringsmåde. Stykker, der indleveres i manuskript og antages, skal nemlig efter regulativet honoreres med procenter af indtægten. Nu har både «Kongsemnerne» og «Hærmændene» i sin tid været indleverede i manuskript, ligesom «De unges forbund» hellerikke var i handelen da det indleveredes. Befølges konsekvent den mod mig brugte fremgangsmåde, så bliver reglementsbestemmelsen illusorisk; thi man kan jo først forkaste alle indsendte manuskripter, derved tvinge forfatterne til at lade sine stykker trykke, og derefter spille dem mod et langt ringere honorar. Dette er ikke i sin orden; og jeg har intet imod at justitsråd Berner ved lejlighed bliver gjort bekendt med min opfatning af denne sag.

Idag har jeg imidlertid nærmest et andet anliggende at tilskrive Dem om. Jeg har nemlig nylig tegnet mig for 10 aktier, tilsammen 1000 spdlr: i den ny omdannede «Bergens kreditbank», der tidligere var en filial af Kreditkassen i Kristiania. På disse aktier skal i løbet af December indbetales 360 spdlr. Ligeledes har jeg tegnet mig for 500 spdlr. i det nye passagerdampskib «Dronningen» og har derpå straks at indbetale 250 spdlr til H. J. Preus i Kristiansand, til hvem brev vedlægges. Jeg behøver altså ialt 610 spdlr. Nu er det mit spørgsmål om det ikke går an i en låneindretning i København at erholde denne sum på nogle måneder eller et halvt år mod rimelige renter og sikkerhed i mine hos Dem beroende værdipapirer? Andre veje at skaffe beløbet på, vilde tage for lang tid, og jeg har nølet så længe med at sikre mig de fornødne penge fordi jeg stadig har håbet at opførelsen af «Peer Gynt» i Kristiania og «Hærmændene» i Stockholm skulde sætte mig istand til at disponere over det nævnte beløb. Tag endelig ikke ilde op at jeg påbyrder Dem også denne ulejlighed! Kan sagen, som jeg håber, arrangeres i København, så bedes brevet til H. J. Preus expederet snarest muligt, og det kreditbanken vedkommende beløb sendt engang i løbet af December måned til boghandler Lund i Kristiania, der ved al fornøden besked.

Af mit nye stykke er 1ste akt færdig og renskreven; jeg arbejder nu på anden. – Hvad synes De om Stjernström? Jeg har siden isommer ikke hørt fra ham. Opførelsen kom mig ganske uventet. – Med mange hilsener til Dem og Deres børn

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 3. desember 1875

München den 3die December 1875.

Herr hofmarskalk E: af: Edholm!

Det var med megen glæde at jeg modtog herr hofmarskalkens sidste ærede skrivelse, hvori jeg fandt bekræftelse på, hvad jeg havde håbet, nemlig at herr hofmarskalken ikke vilde mistyde den sande inderste mening, der er at læse mellem linjerne i mine to breve til herr Stjernström, og hvilke han mig uafvidende har offentliggjort i tidningerne. Et uvilligt og afvisende svar fra min side vilde ikke have afholdt ham fra at give stykket; og at jeg ikke tilsigtede nogen pekuniær vinding fremlyser deraf at jeg afslog at indgå på den eneste betingelse, hvortil hans tilbud om honorar var knyttet; et sådant har jeg heller ikke modtaget, ligesom han overhovedet hidindtil ikke har ladet høre fra sig. Jeg må desuden tillade mig at fremhæve at jeg, dengang jeg korresponderede med herr Stjernström, stedse gik ud fra den forudsætning at det vilde lykkes det kgl: theater at give stykket først, og havde omstændighederne tilladt dette, så skulde han sikkerlig ikke have fundet det hensigtsmæssigt at give det bagefter. Det kgl: theater har jo derimod naturligvis intet at frygte af en sammenligning, og det kan ikke være tvivl om at stykket med den nævnte rollebesætning vil blive spillet ypperligt.

Angrebene på det kgl: theater har jeg læst noget af; men det er jo ikke andet, end hvad der gentager sig overalt. De anonyme skrivende herrer kan ikke indse at en kunstanstalt må ledes efter ganske andre grundsætninger end en privat entreprise; og det er vel hellerikke så ganske ublandet af ren kunstinteresse at der skrives og skriges. Her i Tyskland plejer deslige agitationer at dø hen af sig selv, og forhåbentlig vil det gå ligedan i Stockholm.

For nogle dage siden afsendte jeg det omskrevne exemplar af «Der Fürst von Isolabella». Nogle ændringer vil måske i Stockholm findes nødvendige, men stoffet forekommer mig ret pikant og ikke ganske almindeligt. – Hernede forberedes nu også «Hærmændene» til opførelse og vil formentlig blive givet foran «Kongsemnerne», hvilket også skal spilles i vinter. Af dramatiske nyheder findes her forøvrigt ikke mange. I Wien gør Willbrands «Aria og Messalina» megen lykke; men jeg kender ikke stykket og ved derfor ikke hvorvidt det passer for vore forholde. Skulde noget brugbart nyt komme mig for øje, skal jeg uopholdelig gøre meddelelse derom. Indtil da tegner jeg mig med udmærket højagtelse herr hofmarskalkens

ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen. –

Til CHRISTIAN HOLST, MÜNCHEN 4. desember 1875

München den 4de December 1875.

Herr overintendant, kammerherre Holst.

I forgårs havde jeg den ære gennem herr højesteretsadvokat Motzfeldt at modtage mit diplom som indehaver af den kgl: belønnings-medalje i guld, såvelsom et exemplar af den i anledning af Carl Johans-monumentets afsløring prægede medalje, for hvilke begge dele jeg herved aflægger min ærbødigste tak.

Grunden til at jeg indtil nu ikke har besvaret herr overintendantens ærede skrivelse af 28de Maj sidstleden, hvori den førstnævnte medalje tilstilledes mig, er den, at den tilståelse for modtagelsen, der omtales som vedlagt og som jeg havde at tilbagesende i kvitteret stand, ikke fandtes i brevet. Jeg har derfor tænkt mig muligheden af at den vilde blive mig sendt samtidigt med diplomet; men da heller ikke dette var tilfældet, så giver jeg mig herved den ære at oversende vedlagte interims-bevis.

Idet jeg fremdeles anbefaler mig i herr overintendantens velvillige erindring tegner jeg mig

med udmærket højagtelse

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 10. desember 1875

München den 10de December 1875.

Kære herr Hegel!

Jeg ved ikke hvorledes jeg tilfulde skal kunne takke Dem for det fornyede bevis på Deres venskab og velvilje, som jeg modtog gennem den måde, hvorpå De har ordnet den i mit forrige brev omskrevne sag, nemlig ved selv at forstrække mig med de manglende 610 spdlr. Kun beder jeg Dem være forvisset om at en sådan ordning ikke lå i min tanke; thi vel kan jeg nu og da gøre brug af Deres venlige tidligere tilbud om forskud, når det behøves til daglige udgifter; men aldrig kunde det falde mig ind at ville låne penge af Dem for selv at gøre mig dem frugtbringende. Alt, hvad jeg, samtidig med en hjertelig tak, kan sige, er at tilfældet ikke vil gentage sig; og jeg føler min forbindtlighedsgæld til Dem så meget mere, som jeg netop i dette øjeblik nødes til at bede Dem om endnu en tjeneste af beslægtet natur. Mine rentepenge for 2det halvår er nemlig kun delvis forfaldne den 11te December, resten først ved årets slutning; men jeg tiltrænger den hele sum (400 kroner) endnu før jul, og spørger Dem derfor om De godhedsfuldt skulde ville udfylde og sende mig hele beløbet (450 RmՖ.) skønt det endnu ikke er forfaldent til udbetaling. – De tror visst at jeg er bleven en ødeland eller at her er meget dyrt i München, eftersom jeg hersteds bruger så mange penge. Ingen af delene er imidlertid tilfældet; men sagen er at vi har været nødt til delvis at møblere vor herværende bolig, hvormed vi nu er færdige, og hvorefter vi for fremtiden altså kommer til at bo så meget billigere; men dette år har været mig et dyrt år.

På mit nye stykke arbejder jeg daglig og jeg har jo nu fordoblet opfordring til at levere manuskriptet så hurtigt som muligt.

Jeg frygter for at jeg i mit forrige brev, da jeg skrev om «Hærmændene» og «Kongsemnerne», ikke har udtrykt min opfatning ganske tydeligt; thi De siger at begge var ældre stykker da de kom på det kgl: theaters scene. Ja, ganske visst; men «Hærmændene» var komplet nyt da jeg 1858 indleverede det til theatret, og ligeså «Kongsemnerne» da det indleveredes i 1863, begge i manuskript. Derfor mener jeg at man burde have honoreret begge således, som man vilde været nødt til hvis man straks havde antaget dem. Jeg skriver om dette fordi jeg er sikker på at justitsråd Berner vil følge samme taktik ligeover for mit nye stykke; han vil antage det til opførelse men sætte en så lang frist for denne at han ved at vi umuligt indtil da kan holde det ude af boghandelen; og når det så udkommer, vil herr Berner sige, ja nu er stykket trykt; nu må jeg have det så og så meget billigere! –

I denne tid er det 10 år siden jeg med uro ventede på udgivelsen af «Brand». Tak for den tid som ligger imellem! Ingen har således som De bidraget til forskellen mellem nu og da for mit vedkommende. Vær forvisset om at jeg aldrig glemmer dette. Med hjertelig hilsen til Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 20. desember 1875

München den 20de December 1875.

Herr boghandler Nils Lund Kristiania.

Idet jeg herved forbindtligst takker Dem såvel for Deres to venlige breve af 3die og 6te dennes som for udførelsen af mine forskelligartede kommissioner, tillader jeg mig at bede indlagte rekvisitionsseddel på «Dagbladet» samt billetten til herr Simonsen godhedsfuldt besørget. Ligeledes beder jeg Dem for min regning at ville betale til kand: jur: Alfred Larsen 5 spd. 86 ʄ, så snart dette beløb af ham måtte blive indkrævet. Hvad der efter alle fradrag bliver tilovers af min kvartalsgage bedes hidsendt i veksel, dog ikke, som sidst, på Paris, men helst betalbar hersteds eller i Berlin. Har Kreditkassen forbindelse med den herværende «Vereins-bank», så kunde jeg måske få en direkte anvisning på denne.

Med gentagen tak for Deres varetagelse af mine anliggender og med ønsket om en glædelig jul og et godt nytår tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EILIF PETERSSEN, MÜNCHEN 29. desember 1875

München den 29de December 1875.

Kære herr Petersen!

Er De andetsteds udbuden nytårs-aften? Hvis ikke, så gør os den fornøjelse at se ned til os.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 31. desember 1875

München den 31te December 1875.

Kære herr Hegel!

Tillad mig herved på det forbindtligste at takke Dem såvel for Deres venlige brev af 14de dennes med deri indlagte penge som for den righoldige bogpakke, der i så væsentlig grad har bidraget til at gøre os julen behagelig og som endnu i lang tid vil yde os beskæftigelse for de lange og ensomme vinteraftener. Af de tilsendte bøger ser jeg at den franske skrift, der benyttes i mine arbejder, synes at vinde rask indgang hjemme, hvilket jo også er let forklarligt, da den unægtelig er meget smuk. Blandt literære folk vinder også de danske bøgers udstyr almindelig beundring hernede, og der ytres jævnlig at noget lignende får man såre sjeldent se i Tyskland, hvilket jo også er sandt. Nu vil jeg blot ønske at julen må have været en god tid for boghandelen hjemme og at der må være ret dygtigt ryddet op i de forhåndenværende oplag, så at nye dito, ialfald af et eller andet, inden føje tid gøres fornødne. Indtil videre lever jeg ialfald i håbet, og under alle omstændigheder takker jeg Dem for det forløbne gode år og ønsker at det nye for Dem og Deres kære må være godt og glædeligt i alle henseender.

Med særlig hilsen og tak fra min hustru og min søn for det tilsendte tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

1876

Til HARTVIG LASSEN, MÜNCHEN 22. januar 1876

München den 22de Januar 1876.

Kære Lassen!

I lang tid har jeg nu med længsel ventet på at «Peer Gynt» skulde komme til opførelse og tør nu håbe at dette vil ske i den allernærmeste fremtid. I den anledning vil jeg ikke undlade at minde om at der denne gang intet er bestemt om honoraret, og jeg beder Dig derfor godhedsfuldt at ville formå den ærede direktion til at fatte beslutning herom så betimeligt at mit tilkommende kan blive mig udbetalt dagen efter stykkets 1ste eller 2den opførelse gennem min kommissionær, boghandler Nils Lund i Kristiania. Skulde uforudseede hindringer endnu forhale opførelsen i nogen tid, og der for stykket, som sædvanligt, stipuleres et minimums-honorar, så vilde jeg være direktionen særdeles takskyldig, hvis den tillod at dette udbetaltes forskudsvis. Jeg behøver nemlig nødvendigvis penge deroppe i denne tid og har i påvente af «Peer Gynt» ikke draget omsorg for at have sådanne disponible. Bed direktionen undskylde denne min anmodning og sig at den beviser mig en stor tjeneste derved.

Jeg kan meddele Dig at jeg i denne vinter arbejder på et nyt 5-akters skuespil af vort hjemlige nutidsliv, og blir antageligen færdig dermed i April. Det vil blive sendt som trykt manuskript til vore nordiske theatre og først derefter komme i boghandelen. Jeg håber at man vil blive tilfreds med det hjemme og andetsteds.

Nu vil jeg håbe at det må gå godt med «Peer Gynt»; befindes noget parti eller det hele for langt, så stryg, stryg!

Med en ærbødigst kompliment til direktionen og en venlig hilsen til Josephson tegner jeg mig

Din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

NB. Min herværende adresse er: Schönfeld-Strasse, No 17.

P. s. Just som jeg skal afsende dette brev, ser jeg af norske aviser at Bjørnson skal have indtægten af 20de forestilling af «En fallit.» Hvorledes er dette at forstå? Honoreres B: på favorablere vilkår end jeg? Forholder det sig så, da må jeg gøre fordring på at der bringes overensstemmelse heri. I modsat fald indleverer jeg aldrig mere noget nyt skuespil til Kristiania theater. Jeg vilde gerne vide hvor mange gange «Hærmændene», «Kongs-emnerne», «De unges forbund» og «Kærlighedens komedie» har været opført hjemme. Det er rigtignok før bleven mig sagt at B: betales langt bedre end jeg; men jeg har aldrig villet tro det. Nu ved jeg imidlertid ikke længere hvad jeg skal tro, og beder derfor om klar og grej oplysning.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 25. januar 1876

München den 25de Januar 1876.

Herr boghandler Nils Lund! Kristiania.

Herved tillader jeg mig at bringe Dem min forbindtligste tak såvel for den tilsendte veksel som for opgøret for forrige år, imod hvilket jeg dog må gøre en bestemt indsigelse betræffende at De ingen godtgørelse har beregnet for al den ulejlighed, varetagelsen af mine anliggender må have forvoldt Dem; thi det opførte beløb 1.60 dækker jo kun Deres udlæg til postporto, o. s. v. Jeg må derfor bestemt fastholde og indstændigt bede Dem om at beregne Dem et ordentligt vederlag for den tidsspilde jeg påfører Dem.

På Kristiania theater skal nu snart «Peer Gynt» opføres, i hvilken anledning jeg beder Dem være af den godhed at hæve honoraret hos herr Giebelhausen. Muligens forfalder det hele honorar, eller ialfald en del af samme, til udbetaling endnu forinden stykkets opførelse såfremt denne skulde forsinkes ved uforudsete hindringer. Herom vil herr Giebelhausen på forespørgsel give oplysning. Nogen fuldmagt behøves ikke da jeg i et brev til herr Hartvig Lassen har betegnet Dem som min kommissionær.

Af honoraret bedes 250 spdlr sendt til H. J. Preus i Kristiansand som sidste indbetaling på mine i det nye passagerdampskib «Dronningen» tegnede aktier, hvorhos De måske vil anmode ham om at sende Dem aktiebrevene og indtil videre opbevare disse for mig.

Resten af honoraret samt min gage for Januar, med fradrag af hvad Alfred Larsen skal have, bedes mig hidsendt i veksel som sidst, da jeg frygter for at kunne komme i pengeforlegenhed i næste måned. Til Alfred Larsen skriver jeg imorgen og minder ham om sagen.

Jeg er for tiden beskæftiget med et skuespil af nutidslivet i 5 akter og vil forhåbentlig blive færdig dermed om et par måneder. I London er på Samuel Tinsley’s forlag udkommet en engelsk udgave af «Kejser og Galilæer», og på det herværende kgl: theater forberedes både «Hærmændene» og «Kongsemnerne» til opførelse; det førstnævnte vil blive givet snarest muligt. Alt dette volder mig forresten en hel del bryderi.

Med tak og venlig hilsen tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ALFRED SINDING-LARSEN, MÜNCHEN 26. januar 1876

Konvolutt

Herr cand: jur: Alfred Larsen.

Josefinegade, hjørnet af Pilestrædet.

Christiania.

(Norwegen.)

fr:

München den 26de Januar 1876.

Kære ven!

Undskyld at jeg ligeover for Dig har gjort mig skyldig i en stor uefterrettelighed betræffende drikkehornet! Sagen er at det på mig faldne beløb har ligget parat hos min kommissionær, boghandler Nils Lund, lige siden December måned, men at jeg indtil nu rent har glemt at underrette Dig derom. Tilgiv dette og vær af den godhed at lade beløbet hæve. –

Nu har I jo professor Maurer oppe hos jer og jeg håber man gør sit bedste for at hædre og fejre ham, hvilket han i fuldt mål fortjener, ikke alene som videnskabsmand men også fordi hans hus er som et hjem både for herboende og gennemrejsende norske. –

Med en hjertelig lykønskning i anledning af din nye bestilling, og med en hilsen til alle venner og bekendte tegner jeg mig

Din hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. Lidt må jeg dog tilføje om den herværende skandinaviske koloni. Den består af mindst 50 personer, navnlig af kunstnere og polyteknikere. Eilif Petersen har vundet et anset navn i den tyske kunstverden; han har nu en hel del elever, flere, end han kan modtage, melder sig og må tilbagevises; han har sikkert en stor fremtid for sig. Sinding maler det ene billede efter det andet med utrolig raskhed og synes aldrig at blive læns på ideer. Grønvold arbejder grundigt og samvittighedsfuldt; ligeså Rusten og Ekenæs; de øvrige kender jeg mindre til. Hvad mig selv angår da er jeg i denne vinter i fuldt arbejde med et nyt 5-akters skuespil af vort nutidsliv, og bliver antagelig færdig dermed i Maj. «Hærmændene» forberedes nu til opførelse på det herværende hoftheater; derefter kommer «Kongsemnerne», som ligeledes er antaget. Af «Kejser og Galilæer» er nu den engelske udgave udkommen hos Samuel Tinsley i London. Jeg håber at den bliver anmeldt også hjemme. Og hermed lev vel!

Din

H. I.

Til EDVARD STJERNSTRÖM, MÜNCHEN 27. januar 1876

München den 27de Januar 1876.

Kære Stjernström!

I næsten tre måneder har jeg nu ventet at skulle få høre nogle ord fra Dig; thi af norske tidninger erfor jeg i begyndelsen af November at «Hærmændene på Helgeland» da skulde komme til opførelse på dit teater. Når et dramatisk arbejde af mig sættes i scene i Kristiania eller København, er jeg altid vant gennem disse teatres intendenter at holdes nogenlunde à jour med sagernes gang; jeg underrettes om prøvernes udfald og modtager altid telegram umiddelbart efter første forestilling, hvorpå da efterhånden samtlige bladanmeldelser bliver mig tilsendte. Som gammel teatermand ved Du naturligvis i hvilken uro og spænding en dramatisk forfatter under sådanne omstændigheder befinder sig, især når han er fraværende, og Du vil derfor finde det forklarligt når jeg både af denne grund og i betragtning af vort gamle venskab havde gjort sikker regning på at få høre hvilken modtagelse «Hærmændene» har fundet i Stockholm. Nu ved jeg sågodtsom intet herom; thi de norske tidninger, som kom mig for øje, indeholdt kun korte notitser om den første forestilling, og svenske tidninger har jeg hernede ikke anledning til at læse. Hvorledes er altså foretagendet løbet af? Har stykket vundet bifald hos almenheden eller har Du måttet henlægge det? Det sidste synes jeg ikke jeg bør befrygte når jeg ser hen til den lykke, som dette skuespil andetsteds har gjort; men på den anden side synes jeg også at hvis stykket har slåt godt an i Stockholm, så må det jo vel nu have oplevet de 10 første forestillinger, efter hvilke honoraret skulde blive mig udbetalt. Også dette, kære ven, har Du forgæves ladet mig vente på, og jeg havde dog så sikkert gjort regning på at modtage samme senest ved juletider. Lad mig derfor nu se at Du ret snart indhenter det forsømte både i den ene og i den anden henseende; det vil sige: glæd mig ved tilsendelsen af et meget rigeligt honorar; thi af dettes størrelse vil jeg jo få en målestok for, hvor stor søgning mit stykke har skaffet dit teater.

Måske kan det interessere Dig at erfare at «Hærmændene» nu forberedes til opførelse på det herværende hofteater og at det rimeligvis vil blive spillet inden et par måneder. «Kongs-emnerne» er ligeledes antaget til opførelse her og vil blive givet senere. Derhos kan jeg i fortrolighed melde Dig at jeg for tiden skriver på et nyt 5-akters skuespil af vort nordiske nutids-liv og at jeg håber at blive færdig dermed i Maj måned. Og endelig at vi rimeligvis kommer til at træffes i Stockholm isommer, da det er min agt at gøre et nyt besøg deroppe. Forresten lever jeg meget stille her; omgåes med næsten ingen skandinaver og med kun få tyske udenfor en liden literær kreds.

Og hermed, kære ven, samt med en hjertelig hilsen til din hustru og din øvrige familje, og i håbet om snart at høre fra Dig, tegner jeg mig

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Adresse som før: Schönfeld-Strasse, 17. München.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 5. februar 1876

München den 5te Februar 1876.

Kære herr Hegel!

Med forbindtligst tak erkender jeg modtagelsen såvel af regnskabsopgøret for forrige år som af exemplaret af «Kejser og Galilæer» i engelsk oversættelse. Det førstnævnte udviser jo en betydelig gæld til Dem; men jeg håber sikkert at indeværende år skal bringe ballance heri.

Igåraftes havde jeg den store glæde gennem Deres venlige meddelelse at erfare at Stjernström har til Dem indbetalt 1000 kroner som honorar for «Hærmændene på Helgeland». Desværre ser jeg mig ikke istand til at lade noget af dette beløb komme til afkortning på de hos Dem optagne forskud, men nødes til at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig deraf 600 kroner (i RmՖ). Imorges modtog jeg brev fra Stjernström hvoraf jeg må antage at en af ham tidligere afsendt skrivelse er gået tabt; thi jeg har til nu intetsomhelst hørt fra ham.

På mit nye stykke arbejder jeg uafbrudt. Holger Drachmann er endnu her. Forresten koldt og ubehageligt vejr.

Med tak og de bedste hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD STJERNSTRÖM, MÜNCHEN 5. februar 1876

München den 5te Februar 1876.

Kære Stjernström!

Imorges havde jeg den fornøjelse at modtage din venlige skrivelse; den tidligere må være bortkommen undervejs; at den ikke findes her på posten er jeg fuldkommen overbevist om; men jeg skal dog forhøre mig derom.

Tillad mig nu først hjerteligst at takke Dig for det til Kancelliråd Hegel sendte honorar! Størrelsen af dette oversteg mine forventninger; thi det har altid forekommet mig tvilsomt hvorvidt «Hærmændene», på grund af sit indhold, vilde kunne blive populært i Stockholm. At jeg i væsentlig grad skylder Dig og dit theater den fremgang, det alligevel har havt, derom er jeg forvisset. Interessant var det mig at erfare noget om dit repertoire; thi jeg ser deraf at Du har et stort område for din virksomhed; jeg glæder mig meget til at få tale med Dig om adskilligt, som står i forbindelse hermed.

Jeg ser med deltagelse at Du er plaget af reumatiske lidelser; men jeg håber at det kun er forbigående; og for mig har det ialfald havt den fordel at jeg derved er kommen i besiddelse af din hustrus håndskrift, hvilken jeg skal bevare blandt lignende fra andre interessante og elskværdige personligheder.

Med de hjerteligste hilsninger til hende, Dig selv og din øvrige familje tegner jeg mig

Din hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, MÜNCHEN 6. februar 1876

München den 6te Februar 1876.

Kære svoger!

I lange tider, og navnlig siden jul og nytår, har vi nu daglig ventet at høre nogle ord fra Dig og derved erfare hvorledes Du og din hustru befinder eder i de nye forholde deroppe i Telemarken. Hidtil har vi imidlertid ventet forgæves; men vi har stadig tænkt os at din nye stilling foreløbig har nødt Dig til at indstille al brevveksling, der ikke strængt taget er nødvendig. For et par dage siden bragte jeg imidlertid i erfaring at et brev til mig fra Stockholm er bortkommet undervejs, og nu er både Susanna og jeg bange for at det samme skal have været tilfældet med det brev, vi isommer tilskrev Dig fra Tyrol umiddelbart efterat vi havde modtaget den glædelige og ganske uventede nyhed om dit giftermål. Vi sendte Dig og din unge hustru deri vor hjerteligste lykønskning og udtalte håbet om engang at få gøre vor nye svigerindes personlige bekendtskab hernede. Er dette brev virkelig ikke kommet Dig ihænde, da vilde jeg anse det for det ubehageligste tilfælde, der nogensinde er passeret mig i min brevveksling med gode venner. Men jeg synes ikke jeg kan tro det. Brevet var adresseret ligesom dette, altså ganske nøjagtigt efter dit opgivende. Lad os endelig snarest mulig vide, hvorledes dette hænger sammen!

Fra Thomas har vi kun hørt en eneste gang ivinter. Kunde Du meddele os noget om hans tilstand, vilde det være os meget kært. Hernedefra er der ikke synderlig nyt at berette. Dog vil jeg meddele Dig at jeg fortiden arbejder på et nyt skuespil af nutidslivet og at både «Kongsemnerne» og «Hærmændene» er antagne til opførelse på det herværende store hoftheater; det sidstnævnte stykke vil blive spillet om et par måneder. Forøvrigt er jeg her kommen ind i en stor literær kreds, hvori jeg er bleven mødt med særdeles velvilje og forekommenhed. Livet er således meget behageligt hernede; men vinteren har været stræng og er det fremdeles; dog bor vi lunt og behageligt, og derhos meget smukt, – hvilket vi gerne vilde at Du selv og din hustru personlig skulde overbevise eder om!

Og lad os så ret snart til beroligelse høre fra Dig og erfare hvorledes I har det deroppe. Vær viss på at hvad der angår eder, interesserer os langt mere end alt andet hjemme. Det øvrige er jo heller ikke i og for sig meget tiltalende. I de Jaabæk-Riddervoldske stridigheder har jeg ikke en smule mere sympati for den ene part end for den anden; og på lignende måde går det mig ligeover for resten af vore hjemlige tidsspørgsmål og kævlerier. Der råder en utålelig bornerthed i det altsammen.

Om 5–6 dage vil dette brev kunne være på Mosebøe og om 14 dage vil jeg kunne have svar fra Dig. Lad os ikke vente længer, og modtag imidlertid Du og din kære hustru de hjerteligste hilsener fra os alle.

Din altid hengivne

Henrik Ibsen.

NB! Min herværende adresse er fremdeles: Schönfeld-Strasse, 17: –

Til NILS LUND, MÜNCHEN 20. februar 1876

München den 20de Februar 1876.

Herr boghandler Nils Lund Kristiania.

I håb om at De har modtaget mit forrige brev tillader jeg mig at meddele Dem at jeg gennem en skrivelse fra herr Hartvig Lassen er bleven underrettet om at den første del af honoraret for «Peer Gynt» først udbetales efter stykkets 3die opførelse, og er det mig meget magtpåliggende at de forhen omskrevne 250 spdlr da snarest muligt bliver sendt til herr H. J. Preus i Kristiansand. Derimod behøver De ikke at sende penge herned. Skulde mod formodning 3die forestilling indbringe mindre end 250 spdlr: så må det manglende dækkes af min gage for Januar og Februar måned. For ordens skyld tilføjer jeg her en bemyndigelse til at hæve honoraret hos theaterkassereren.

Med en forbindtligst hilsen tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til HARTVIG LASSEN, MÜNCHEN 21. februar 1876

München den 21de Februar 1876.

Kære Lassen!

I besiddelse af dit venlige brev af 11te dennes nødsages jeg til endnu en gang at ulejlige Dig med nogle ord om det samme emne. Men da jeg jo ved at deslige sager egentlig ligger udenfor din befatning med theatret, så beder jeg Dig om at betragte denne skrivelse som kun i formen stilet til Dig, og anmoder Dig om at fremlægge samme for bestyrelsen, da jeg gerne vil at denne skal kende min mening om det pågældende punkt.

Din oplysning om hvorledes «En Fallit» er bleven honoreret, giver ikke noget udtømmende svar på mit spørgsmål; thi jeg får ikke vide, hvorledes «De nygifte» og «Maria Stuart i Skotland» er bleven honorerede. Heller ikke får jeg svar på mit spørgsmål om hvorvidt noget af mine stykker har oplevet den 20de forestilling på Kristiania theater: Disse to punkter vil theatrets kasserer med lethed kunne skaffe oplysning om, og en sådan tillader jeg mig derfor fremdeles at imødese. Ligeledes skulde det ikke være uden interesse at få vide hvad Bjørnsons stykker og hvad mine har indbragt theatret. Når jeg har de fornødne materialier ihænde er det nemlig min agt at fremsætte forslag om et tidsmæssigt honoreringsregulativ; thi det som nu snart befølges snart fraviges hjemme, finder intet sidestykke ved noget vel bestyret og ledet theater. Det er de dramatiske arbejder selv, der bør betales, og ikke tillige en med disses antagelse og hyppige opførelse muligvis forbunden kortere eller længere våbenstilstand fra vedkommende forfatters side.

Hvad nu honoreringsmåden af «Peer Gynt» angår, da savner jeg deri et væsentligt moment uden hvilket jeg ikke kan finde den tilfredsstillende eller antagelig. Jeg mener nemlig bestemmelsen om garanti for et visst minimumshonorar. Denne bestemmelse er ufravigelig nødvendig når en forfatter skal lønnes med indtægten af en enkelt forestilling; i modsat fald vilde han være fuldstændig given i tilfældets og vilkårlighedens vold. Slet vejr, slet valg af dagen, festligheder eller tilstelninger andetsteds, – alt dette og meget andet kan bevirke at forfatteraftenen gives for tomme bænke. Ved antagelsen af mine øvrige stykker har også stedse et sådant minimum været fastsat, og jeg kan ikke indrømme bestyrelsen ret til således uden videre at forandre de grundprinciper, hvorefter jeg tidligere har været honoreret. Retfærdigst og rimeligst var det om jeg for «Peer Gynt» istedetfor indtægten af 1 forestilling erholdt 20 % af indtægten af de 5 første opførelser. Vil bestyrelsen imidlertid ikke gå ind herpå, så må jeg ialfald fastholde at der tilsikres mig et honorar af mindst 300 spdlr. – Mærkelig nok synes man i Norge at betragte det som en nådessag at betale for dramatiske arbejder; forhåbentlig vil den nye lov om den literære ejendomsret bidrage til at skaffe de almindelige europæiske begreber på dette feldt indgang også hos os. I København og Stockholm honoreres forfatterne nu meget anstændigt og det samme er nu tilfældet her i Tyskland. For «Hærmændene», der nu er under indstudering ved det herværende store hoftheater, erholder jeg som medlem af «Genossenschaft dramatischer Autoren» 10 % af billetsalget ved samtlige forestillinger, som stykket måtte opleve; og det samme honorar er ethvert tysk theater, der antager et helaftenstykke, forpligtet til at betale, og det ikke blot for forfatterens men også for hans arvingers levetid. Bjørnson tager altså ganske betydelige summer ind for «En fallit», og Paul Lindau tjente f: ex: på «Ein Erfolg» blot i det første år 15,000 Thaler. – Direktionens nægtelse af forskudsvis at udbetale mig en del af honoraret kan jeg ikke anse for andet end sædvanlig norsk sagførermæssig tværhed, der stikker skarpt af mod den velvillighed, forekommenhed og tjenstfærdighed, hvormed jeg mødes overalt udenfor hjemmet.

Jeg kunde have endnu en hel del at tilføje, men vil dog idag indskrænke mig til det ovenfor anførte, og i håb om at direktionen og jeg slutteligen også dennegang kommer til enighed tegner jeg mig

Din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST RASMUSSEN, MÜNCHEN 26. februar 1876

München den 26de Februar 1876.

Herr theaterdirektør Aug: Rasmussen Bergen.

Med forbindtligst tak for de i Deres meget ærede skrivelse af 17de dennes som Honorar for «Hærmændene på Helgeland» fremsendte 100 kroner giver jeg mig den ære at meddele at det arbejde, hvormed jeg for tiden er beskæftiget, er et skuespil i 5 akter, behandlende forholde af vort moderne liv og bestemt til opførelse på scenen. Antagelig bliver det trykt i løbet af sommeren men kommer ikke i boghandelen forinden henimod jul. Så snart jeg er i besiddelse af et trykt exemplar vil det være mig en fornøjelse at tilstille Dem et sådant i lighed med hvad der vil finde sted ligeoverfor de øvrige nordiske theatre. Stykket kræver et temmelig stort personale, men vil, hvad dekorationer, dragter og andet udstyr betræffer, ingen vanskelighed frembyde.

I håb om at den med Dem og Deres theater så behageligt indledede forbindelse vil kunne blive fortsat til gensidig tilfredshed tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, MÜNCHEN 5. mars 1876

München den 5te Marts 1876.

Kære herr Josephson!

Tak for «Peer Gynt»! Deres venlige telegram var indledningen til den række af glædelige meddelelser, som jeg i den forløbne uge har modtaget fra hjemmet. Dette udfald af teatrets vovelige foretagende har overtruffet alle mine forventninger, skønt jeg egentlig ikke har næret nogen frygt i så henseende. Jeg vidste jo at sagen var i Deres hænder og at ingen anden mand i vore lande vilde kunne drive den igennem således som De. Hjertelig har det også glædet mig at erfare at dette er den almindelige og enstemmige mening hjemme.

Tør jeg nu også få lov til gennem Dem at frembære min tak til personalet, ikke blot til bærerne af de store lønnende roller, men også til alle dem, som ved medvirkning og samvirkning i bipartierne har støttet mit arbejde; i dette stykke kommer det jo i en så ganske overordentlig grad an på at alle uden undtagelse gør sit bedste; og at så har været tilfældet her, derom er jo alle beretninger samstemmige. –

Gid De nu blot ikke svigter Kristiania teater, som De så meget har bidraget til at hæve og udvikle. Jeg kan ikke tænke mig andet end at den værste tid nu må være forbi. Staten og kommunen kan umulig i længden vægre sig ved at yde bidrag til denne institution, og et nyt, stort og tidsmæssigt hus kan heller ikke længe lade vente på sig. Hermed vil meget være forandret og mange ubehageligheder fjernede. –

Hernede gøres nu store anstalter til opførelsen af «Hærmændene på Helgeland», der skal gives 1ste gang den 23de Marts. Dr: Grandaur, som har været særlig virksom i denne sag, beder Dem venligst hilset.

Kommer De ikke her ned til sommeren? Hvis så er, da lad mig det endelig vide i forvejen; thi jeg har meget at tale med Dem om og vilde glæde mig særdeles om vi igen kunde tilbringe nogen tid sammen.

Og hermed farvel for idag! En hjertelig hilsen også fra min hustru sendes Dem gennem

Deres hengivne og taknemmelige

Henrik Ibsen. –

Til JULIE RUHKOPF, MÜNCHEN [14. mars 1876]

«Nu tillader jeg mig at spørge Dem, om De har fundet nogen forlægger til Deres oversættelse af denne bog? Hvis dette er ikke tilfældet foreslår jeg Dem at sælge oversættelsen til mig hvorefter jeg da vilde lade den trykke på egen bekostning. Prisen vil De selv behage at bestemme og manuscriptet måtte sendes mig snarest muligt.»

Dette var, hvad jeg idag i al hast vilde tillade mig at foreslå. For øvrigt er jeg beskæftiget med et nyt skuespil af nutidslivet, der rimeligvis bliver færdigt om nogle måneder; men størst interesse har jeg dog af at få mine bøger udbredte i Tyskland; jeg trænger til en større læsekreds. Min hustru lever vel og beder Dem hjerteligst hilset. Min herværende adresse er: Schönfeld-Strasse, 17. I håb om snart at modtage svar tegner jeg mig Deres hjertelig forbundne

Henrik Ibsen.

Til THEODOR ACKERMANN, MÜNCHEN 25. mars 1876

München den 25. März 1876.

Herrn Buchhändler Theodor Ackermann. München.

Hiermit erlaube ich mir mitzutheilen und zu bestätigen, dass ich mit den in Ihrem werthen Schreiben vom 9. d. M. betreffs des geschäftlichen Vertriebs meines Schauspieles: Nordische Heerfahrt aufgestellten Bedingungen einverstanden bin und also das eben erwähnte Schreiben als einen zwischen uns abgeschlossenen Vertrag betrachte.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 27. mars 1876

München den 27de Marts 1876.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

Med forbindtligst tak for Deres venlige skrivelse af 2den dennes med deri indlagte bankanvisning tillader jeg mig at anmode Dem om i begyndelsen af næste måned godhedsfuldt at ville sende mig omtrent 500 kroner på samme måde som sidst, nemlig gennem direkte anvisning på «Bayrische Vereinsbank» da denne udbetalingsmåde forekom mig betydelig fordelagtigere end nogen af de tidligere benyttede.

Det har været mig særdeles behageligt at erfare at opførelsen af «Peer Gynt» er lykkedes så vel; forhåbentlig vil dette have indflydelse også på bogens afsætning. Hernede udkommer i disse dage en tysk originaludgave af «Hærmændene på Helgeland», der er ansat til opførelse på hoftheatret 1ste gang den 7de April. Det lønner sig nutildags godt at skrive for de tyske theatre; thi en forfatter erholder af hvert theater, hvorpå et stykke opføres, 10 % af billetsalget af samtlige forestillinger, som stykket nu eller i fremtiden kommer til at opleve. I Warschau er der i vinter udkommet en polsk oversættelse af et større udvalg af mine digte, ledsaget af en omfattende biografi og portræt; digtene er forøvrigt blevne stærkt beklippede af den russiske censur; navnlig er der bleven strøget lange stykker af «Ballonbrevet». For øvrigt intet nyt; stræng vinter og ubehageligt vejr.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD GRIEG, MÜNCHEN 30. mars 1876

München den 30te Marts 1876.

Kære herr Grieg!

Af Deres venlige brev, som jeg modtog igåraftes ser jeg at der må herske nogen misforståelse på begge sider angående musiken til «Peer Gynt»; men jeg håber at denne sag let kan ordnes til alle vedkommendes tilfredshed.

Som De vil erindre kunde vor aftale om at jeg i eget navn skulde indlevere til theatret både text og musik ikke overholdes, såsom sidstnævnte ikke blev færdig til den forudsatte tid. Jeg indleverede derfor texten alene og har siden den tid stadig forudsat at overenskomsten om betaling for musiken måtte blive en privat sag mellem Dem og theaterdirektionen. Dette har også været direktionens mening; thi i de breve jeg vekslede med denne betræffende forfatterhonoraret heder det udtrykkelig at man ikke ser sig istand til at betale mig mere end så og så meget «eftersom jo musiken må betales særskilt». Efter denne udtalelse kunde det ikke falde mig ind andet, end at De samtidigt med partiturens indlevering havde truffet overenskomst om betalingsvilkårene. At dette ikke er sket er jo imidlertid ingen skade; thi jeg kan aldrig betvivle at theatret, ligeoverfor en komponist af Deres betydning, vil vise sig lige så liberal, som tilfældet vilde have været, hvis forhandlingerne var førte gennem mig. Jeg synes derfor at De bør besvare bestyrelsens brev og stille de fordringer, som De anser berettigede. At De ikke sælger musiken overhovedet, men kun retten til dens benyttelse på Kristiania theater, forudsætter jeg som en selvfølge; thi efter hvad jeg har bragt i erfaring tænker man på at spille stykket i Stockholm, og for nogle dage siden modtog jeg brev fra en tysk literat, der udbeder sig tilladelse til at oversætte og bearbejde det til brug for de tyske theatre. Det gælder altså hovedsagelig for Dem ikke at fraskrive Dem ejendomsretten. Alle de herhen hørende underhandlinger vil De, der befinder Dem så nær, meget lettere og hurtigere end jeg kunne bringe til et tilfredsstillende resultat, og jeg håber snart at erfare at et sådant er opnået. Tillad mig imidlertid at bringe Dem min hjerteligste og venskabeligste tak for al den andel De har havt i mit stykkes fremgang på scenen hjemme!

Vi har med oprigtig deltagelse erfaret de sørgelige dødsfald, der er indtrufne i Deres nærmeste familjekreds i den seneste tid, og jeg formoder det er dertil De sigter i Deres brev. Jeg glæder mig på Deres vegne over at De kommer ud at rejse til sommeren; det vil adsprede Dem og styre Dem til nye arbejder. Særdeles kært skulde det være mig om vi kunde mødes. Vi bliver her i München til slutningen af Juli, og min adresse hersteds er: Schönfeld-Strasse, No 17. I August og September rejser vi rimeligvis til Tyrol og vender derpå tilbage hertil. Læg altså touren over München! De har mange venner og beundrere i den musikalske verden hersteds.

I håb om snart at erfare at sagen med theatret er bragt i orden og med en hjertelig hilsen til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EILIF PETERSSEN, MÜNCHEN [mars 1876]

Mandag formiddag.

Kære herr Petersen!

Skulde De og herr Cronberg imorgen, Tirsdags aften ville besøge os, vilde det være os særdeles kært. De vilde i så fald træffe Ole Bull og et par andre landsmænd hos os. Jeg ved nok at De sædvanligvis er optagen om Tirsdagene; men for en gangs skyld –! Ole Bulls forestående afrejse tillader os ikke at vælge nogen anden dag.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 11. april 1876

München den 11te April 1876.

Kære herr Hegel!

Hjertelig tak for den glædelige meddelelse angående «Peer Gynt». Jeg ved ingen ændringer at foretage; trykningen kan derfor gerne påbegyndes straks.

Igår opførtes «Hærmændene» for første gang på det herværende store hoftheater. Huset var sågodtsom fuldt og stykket modtoges med stormende bifald. Jeg, der overvar forestillingen bag kulisserne, fremkaldtes fem gange. Efter forestillingen improviserede Münchner-literaterne en festlighed for mig, der varede til langt ud på natten. – I al hast!

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN [11. april 1876]

Igår opførtes «Hærmændene» for 1ste gang under stormende bifald. Jeg blev fem gange fremkaldt.

Med undskyldning for min lange taushed og med hjertelig hilsen fra os alle tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til EMIL STANG, MÜNCHEN 24. april 1876

Herr højesteretsadvokat Emil Stang forbindtligst og venskabeligst tilegnet.

München den 24de April 1876.

Henrik Ibsen.

Hjertelig tak for telegrammet og for alt, hvad De har udrettet for mig. Efter sidste brev så meget mere glædeligt overraskende!

Efter denne tyske udgave spilles stykket her med overordentligt bifald, og sålænge den literære ejendomsret hjemme ikke er betrygget ved en tidsmæssig lov kan jeg intet fordelagtigere gøre end at foranstalte tyske originaludgaver af mine bøger. Her er de literære forholde ordnede på en for forfatterne meget tilfredsstillende måde. Hos os lader det til at storthinget også iår vil skyde sagen tilside.

Med gentagen tak og hilsen

Deres

H. I.

Til BURGTHEATER, MÜNCHEN 28. april 1876

An die General-Intendantur des kaiserl: königl: Hofburgtheaters in Wien.

Möglicherweise ist mein Schauspiel «Nordische Heerfahrt» durch den Vorstand der Genossenschaft dramatischer Autoren, deren Mitglied ich bin, an die hohe General-Intendantur schon eingereicht worden. Für den Fall aber dass dies noch nicht geschehen sein sollte, erlaube ich mir auch persönlich ein Exemplar des erwähnten Stückes zu übersenden.

München den 28. April 1876.

Mit vorzüglicher Hochachtung

Henrik Ibsen.

Til JAKOB LØKKE, MÜNCHEN [april 1876]

Til Overlærer Jak: Løkke venskabeligst fra Henrik Ibsen.

Kære ven!

Tak for din mesterlige engelske læsebog og undskyld at denne tak fremkommer så sent!

Måske kan det interessere Dig at erfare at dette stykke opførtes hersteds den 10de dennes under stormende bifald. Jeg fremkaldtes fem gange. Samme begejstring og fremkaldelser for fuldt hus dagen efter. Münchner-literaterne foranstaltede en festlig tilstelning for mig. Kongen af Bayern har gennem sin kabinetssekretær sendt mig en skrivelse.

Din

H. I.

Til PAUL STUB, MÜNCHEN 8. mai 1876

Herr adjunkt Stub!

I den avispakke, som ankom hid lørdags aften, findes Deres opsats ikke indrykket. Så snart «Morgenbladet» har optaget samme, skal det betræffende nummer blive Dem tilsendt.

München den 8de Maj 1876.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN GIEBELHAUSEN, MÜNCHEN 16. mai 1876

München den 16de Maj 1876.

Herr theatersekretær Giebelhausen. Kristiania.

Som svar på Deres meget ærede skrivelse af 10de dennes skal jeg tillade mig at bemærke følgende.

Hvad herr Grieg i sit brev af 8de April anfører, forholder sig for så vidt rigtigt, som jeg i sin tid foreslog ham efter en meget omfattende målestok at sætte «Peer Gynt» i musik mod et honorar af 200 spdlr. Det var da min agt at indlevere tekst og musik til theatret, at forlange for begge dele tilsammen 400 spdlr. og forøvrigt gøre fordring på visse procenter af forestillingerne indtil et passende forfatterhonorar var opnået.

På dette mit forslag gik herr Grieg med beredvillighed ind, men misligholdt den mellem os aftalte plan idet musiken ikke blev færdig til fastsat tid.

Jeg indleverede da teksten alene, som en sag for sig, og fik stykket antaget. Efterat herr Grieg, fra hvem jeg i mellemtiden intet havde hørt, i slutningen af forrige sommer havde meddelt mig at nu var musiken færdig, underrettede jeg ham om hvorledes sagerne imidlertid havde stillet sig og lod ham vide at han nu måtte indlevere musiken for egen regning.

Dette er alt hvad jeg ved at oplyse. Formentlig har herr Grieg både indleveret sin musik og fåt den antagen. Hvorvidt denne musik imidlertid er komponeret og benyttet i så stort omfang, som af mig oprindelig foreslået, er mig ubekendt. Herr intendant Josephson, der i sin tid gennem herr Grieg blev gjort bekendt med min omtrentlige plan, vil måske herom kunne meddele oplysninger.

Forresten må jeg sige at jeg ikke fatter, hvortil disse oplysninger skal tjene. Direktionen må jo dog selv bedst vide at værdsætte den musik, den har antaget og benyttet.

Men særdeles ubehageligt er det mig at erfare at denne sag endnu ikke er ordnet. Jeg trode at dette var sket for længesiden. Thi i den brevveksling, som herr Hartvig Lassen på bestyrelsens vegne førte med mig angående forfatterhonoraret for «Peer Gynt», anfører han som grund til at jeg for min part kun kunde erholde bruttoindtægten af 3die og 30te forestilling, at «det jo må erindres at theatret også må betale komponisten for musiken». Heraf anså jeg mig berettiget til at uddrage den slutning at man allerede da havde truffet bestemmelse også angående musikhonoraret, og det har derfor, som sagt, overrasket mig at erfare at herr Grieg endnu, skønt stykket måske allerede har været opført 25 gange, fremdeles venter på sin betaling.

Skulde direktionen, af mig ubekendte grunde, ønske at udbetalingen går gennem mine hænder, er naturligvis derfor intet til hinder, men dette forekommer mig dog at ville være en både besværlig og unødig omvej.

Uagtet det er mig uklart hvorover og i hvad øjemed man har ønsket at indhente min betænkning, har jeg dog ikke villet tilbageholde foranstående bemærkninger.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 30. mai 1876

München den 30te Maj 1876.

Kære herr Hegel!

Undskyld at jeg idag i al hast henvender mig til Dem med bøn om en venskabstjeneste. Jeg har nemlig i dette øjeblik fået indbydelse fra hertugen af Meiningen til at indfinde mig i Berlin, hvor hans skuespillerselskab på lørdag for første gang skal opføre «Kongsemnerne». Nu behøver jeg altså penge. Jeg har endnu henstående hos Dem omtrent 400 kroner af honoraret fra Stjernström og en lidt større sum i rentepenge har jeg at hæve ved udgangen af Juni. Min bøn er på dette fundament at De vil være af den store godhed at sende min hustru hid til München 450 RmՖ og mig en omtrent lignende sum i omslag eller under adresse Die kgl. schwedisch-norwegische Gesandschaft i Berlin. Jeg afrejser imorgen tidlig. Det var usandt hvad et dansk blad fortalte at stykket var givet uden bifald i Meiningen. Det var kun en prøveforestilling uden de nye dekorationer og uden mine forkortelser. Dette i al hast for idag. Tak for Drachmanns fortælling. Mere næstegang. Hjertelig hilsen fra Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, MÜNCHEN 14. juni 1876

München den 14de Juni 1876.

Kære herr Josephson!

Det var mig et kært og umiskendeligt tegn på Deres venskab for mig at De, tiltrods for Deres mange forretninger, sendte mig det lange og udtømmende brev. Hjertelig tak derfor!

Hvad De skriver om de ulemper og ubehageligheder, der flyder af Deres stilling ved teatret, overraskede mig igrunden ikke; under den nuværende organisation kan det næsten ikke være anderledes; men styrelses-sættet bør og må forandres, og til det endemål agter jeg i sommerens løb at gøre et forsøg på at gribe aktivt ind gennem nogle opsatser, som jeg tænker at sende til Hjelms illustrerede tidende.

Deres skuespil har jeg læst med megen interesse, men jeg frygter at de samme betænkeligheder, som hidtil har afholdt intendanturen fra at bringe «Kongsemnerne» på scenen hersteds, også vil gøre sig gældende hvis der blir spørgsmål om Deres stykke. Under disse tvivlsomme omstændigheder turde det falde vanskeligt at finde en oversætter, som var villig til at udsætte sig for den risiko at have arbejdet forgæves og uden vederlag. Det bedste middel til at få sagen til at gå, vilde være at De personlig kom herned; da kunde vi i fællesskab se hvad der var at gøre.

Jeg har talt med dr: Grandaur i anledning af Deres ønske om at erholde fri adgang til forestillingerne i Bayreuth; men han siger at den eneste udvej er at De personlig henvender Dem til Richard Wagner; han tror forresten at der vil indkomme en utallighed af lignende andragender, så det lod til at han ikke var sikker på udfaldet. Prisen på en plads for samtlige 4 forestillinger er 300 RmՖ.

I begyndelsen af denne måned rejste jeg til Berlin for at overvære den første opførelse af «Kongsemnerne», der med glimrende pragt blev spillet af Hertugen af Meiningens hoftheaterpersonale. Stykket modtoges med stort bifald og jeg fremkaldtes gentagende gange. Jeg tror ikke at dette var videre behageligt for Berliner-recensenterne, hvoraf de fleste selv er dramatiske forfattere. Men stykket har alligevel gået 9 gange irad, og skulde have gået oftere hvis Meiningernes forestillinger ikke allerede den 15de dennes skulde afsluttes. Efter første forestilling blev jeg af hertugen indbuden til at besøge ham på hans lystslot Liebenstein ved Meiningen, hvor jeg har boet indtil jeg i forgårs vendte tilbage hertil. Ved afrejsen dekorerede han mig med ridderkorset af den Sachsisch-Ernestinske husordens 1ste klasse. «Kongsemnerne» skal nu også gives i Schwerin, og «Hærmændene» er antaget ved Burgtheatret i Wien , hvor Charlotte Wolter skal spille Hjørdis. Har vor fælles ven Winter-Hjelm brug for disse notitser til sit blad, så meddel ham dem. Og kom så snart herned! Vi bliver i München til 1ste August. Med hjertelig hilsen fra min hustru og mig selv tegner jeg mig Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FRANZ DINGELSTEDT, MÜNCHEN 24. juni 1876

München den 24. Juni 1876.

Seiner Hochwohlgeboren Herrn Freiherrn v: Dingelstedt.

Mit der grössten Freude habe ich Ew: Hochwohlgeboren geehrten Schreiben vom 10. Mai und 21. Juni empfangen, und beeile ich mich den mir zugestellten Revers in unterzeichnetem Stande zurückzusenden.

Indem ich für das wohlwollende Entgegenkommen, womit die Direction des K: K: Hofburgtheaters mich beehrt hat, meine herzlichste Danksagung darbringe, erlaube ich mir zugleich mitzutheilen, dass es mir eine Ehre sein wird mich rechtzeitig in Wien einzufinden, um der ersten Aufführung beizuwohnen. Bis dahin empfehle ich mich Ew: Hochwohlgeboren fortdauerndem Wohlwollen und zeichne ich mich

verehrungsvoll

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 27. juni 1876

München den 27de Juni 1876.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

Ved næste måneds begyndelse beder jeg Dem være af den godhed at sende mig min kvartalsgage gennem anvisning på «Bayrische Vereinsbank». Af restbeløbet af theaterhonoraret for «Peer Gynt» beder jeg Dem betale «Dagbladet» (Abonnement og porto) samt, hvis det forlanges, 6 spdlr som abonnement på «Morgenbladet», derimod indtil videre ikke porto for sidstnævnte blad, da den regning, man har sendt mig, forekommer mig stærkt opskruet, hvorom jeg imorgen tilskriver expeditionen. Ligeledes vil De måske være af den godhed at betale en liden regning, der rimeligvis snart bliver Dem sendt fra juveler Christian Hammer i Stockholm.

Jeg er stærkt optagen af mangehånde anliggender i denne tid og kan derfor idag ikke skrive udførligere. Tænker De ikke på en udenlandsrejse isommer? Skulde dette være tilfældet og Deres vej faldt over München, vilde det være os særdeles kært at se Dem hos os. Vi blir her indtil slutningen af Juli; derpå tilbringer vi et par måneder i Tyrol.

Med forbindtligst tak og hilsen tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG 2. AV SACHSEN-MEININGEN, MÜNCHEN 6. juli 1876

Gnädigster Herzog!

Seit meiner Zurückkunft hieher, habe ich es täglich als einen Drang meines Herzens empfunden, Ew: Hoheit und Ihrer gnädigen Frau Gemahlin einen Ausdruck der Dankbarkeit, von der ich mich durchdrungen fühle, unterthänigst darzubringen.

Denn, in der That, Ew: Hoheit haben mich hoch beglückt, nicht nur durch das Zeichen der Gnade und Gewogenheit, welches ich bei meiner Abreise die Ehre hatte von Ew: Hoheit zu empfangen, sondern auch dadurch, dass es mir vergönnt wurde einen lange und sehnsüchtig gehegten Wunsch erfüllt und verwirklicht zu sehen, und endlich nicht am wenigsten durch die Eindrücke der Schönheit und hoher Menschlichkeit, die ich von Liebenstein als Besitz und Bereicherung für kommende Tage mitgenommen habe.

Ueberhaupt, der Aufenthalt in Liebenstein steht vor meinem Gedächtniss als ein schöner Traum. So oft ich darauf zurückschaue, muss ich an die isländischen Skalden der Vorzeit denken. Von ihnen wird erzählt, dass sie, wenn der Frühling herannahte, von Sehnsucht nach dem Leben in den reicheren und wärmeren Ländern, wo die Sonne höher stände, ergriffen wurden. So segelten sie denn nach Süden, suchten die Fürstenhöfe auf, sangen dort ihre besten Lieder und kehrten mit reichen Gaben nach der einsamen Insel zurück. Dann aber, fügt die Sage hinzu, war es ihnen leichter die Einsamkeit zu ertragen, denn sie sassen da mit dem Reichthum der Erinnerungen. Und es wird ferner hinzugefügt, dass sie schöner dichteten als früher; denn wie der Mensch, innerlich genommen, nur das Verlorne besitzt, so sieht und beherrscht auch der Dichter am klarsten und am meisten energisch diejenige Wirklichkeit, welche Zeit gewonnen hat sich als Erinnerung zu veredeln und zu verherrlichen.

Nun habe ich freilich in Liebenstein weder gedichtet noch gesungen; aber ein sehnsuchtsvoller Wunsch zog mich doch lange dorthin, und fürstlich bereichert bin ich wieder davon gezogen. Und so gewiss als ein jeder bedeutungsvoller Punkt meines Lebens bisher in einer Dichtung seinen Abschluss gefunden hat, ebenso sicher weiss ich, dass die schönen Erinnerungen, die mich jetzt erfüllen, auf ähnliche Weise ihre Befreiung fordern werden, zwar nicht als ein Spiegelbild des wirklich Erlebten, vielleicht nur – davon als von einer Stimmung durchhaucht, aber dennoch durch das entstanden, was ich in mir aufgenommen habe und worauf ich stets als auf etwas wunderbar Fernes und zugleich Nahes zurückblicken werde. Und wenn eine solche Dichtung einmal zu Stande gebracht ist, dann bitte ich darum, sie vor Ew: Hoheit und Ihrer hohen Frau Gemahlin niederlegen zu dürfen, als denjenigen, welchen ich ein schönes Sommermärchen zu verdanken habe.

München den 6. Juli 1876.

Unterthänigst

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN HAMMER, MÜNCHEN 7. juli 1876

München den 7de Juli 1876.

Herr Christian Hammer Stockholm.

I anledning af Deres ærede forespørgsel skal jeg meddele at den af mig bestilte medalje ikke er nogen af de tvende, som De nævner, men derimod den af vor nuværende konge i 1873 stiftede guldmedalje, der bæres i højrødt bånd. Medaljen er af oval, langagtig rund form med krone oventil. På forsiden står kong Oskar den 2dens navnbogstav med en liden krone derover og omgiven af to egegrene, der er sammenknyttede nedenunder. Ligeledes findes under kongens navnbogstav hans valgsprog i meget små bogstaver. På medaljens bagside står: «Til belønning» samt årstallet 1873 med latinske tal.

Med tilføjende at det vilde være mig særdeles kært om jeg kunde erholde medaljen i løbet af de første 8–14 dage tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 10. juli 1876

München den 10de Juli 1876.

Herr boghandler Nils Lund Kristiania.

Idet jeg forbindtligst takker for den tilsendte anvisning beder jeg Dem være af den godhed indtil videre ikke at udbetale nogetsomhelst beløb til «Morgenbladet» såfremt ikke sådant, i henhold til mit foregående brev, allerede er sket. Ved at granske bladets portoregninger har jeg nemlig fundet at jeg gennem flere år har betalt mere end jeg pligter og formener derfor nu at have penge tilgode hos bladet.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMIL STANG, MÜNCHEN 12. juli 1876

München den 12te Juli 1876.

Herr højesteretsadvokat Stang Kristiania.

Uagtet jeg håber at De i sin tid modtog en foreløbig tak fra mig for den så heldigt tilendebragte proces med Jensen, må jeg dog indstændigt bede Dem tilgive at jeg indtil nu ikke har sendt Dem noget ordentligt brev i denne anledning. Til min undskyldning kan jeg kun anføre at jeg har været på rejser og besøg, og forøvrigt været trukken ind i mangehånde kredse og anliggender, hvilket altsammen for en stund har bidraget til at drage min opmærksomhed bort fra sagerne i hjemmet. Denne undskyldning er tarvelig nok; men jeg har ingen bedre og appellerer derfor til Deres venskabelige sindelag.

Og så beder jeg Dem da nu modtage min fornyede hjerteligste tak for det overordentlig lykkelige udfald, som det lykkedes Dem at give denne sag, og som langt overtraf, hvad jeg henimod afgørelsestiden troede mig berettiget til at turde vente.

Men om nu end processen er vunden, så er der vel endnu fra min side adskilligt at bringe i orden ligeover for Dem. Thi om Jensen end er pålagt procesomkostninger og skadeserstatning, så er det vel et spørgsmål om der også faktisk er noget at få hos ham. Og selv om dette bliver tilfældet, er det vel mere end tvivlsomt hvorvidt beløbet er tilstrækkeligt. At de mig tilkendte sagsomkostninger ikke forslår, anser jeg for givet, og det kommer derfor an på, hvorledes skønnet over skadeserstatninger falder ud.

Men den egentlige proces er jo nu endt, og jeg tillader mig derfor at forespørge om De ikke ønsker at vort mellemværende allerede nu bringes i orden. Deres arbejde og Deres udlæg har naturligvis været meget betydeligt, og hvad der endnu af begge dele måtte forestå, kunde måske på forhånd beregnes. Overhovedet, der er fra min side intet ivejen for et opgør endnu forinden Jensen har udredet procesomkostningerne og skadeserstatningen. –

Jeg er nu stærkt påvej til at blive tysk literat; det vil sige, jeg foranstalter tyske originaludgaver af mine bøger. Det lønner sig unægtelig bedre end at skrive hjemme, og dette er en side af sagen, som jeg ikke ganske kan se bort fra. Vor nye lov om den literære ejendomsret var et fremskridt; men den er aldeles utilstrækkelig fordi den ikke sikrer de dramatiske forfattere ligeoverfor theatrene i Sverig og Danmark. Hvorvidt man nu betaler os er i Sverig afhængig af forgodtbefindende, og i Danmark kan vi kun sikre os ved at lade vore skuespil udkomme på dansk forlag. Her i Tyskland må vi norske forfattere iagttage en hel del former og bruge en hel del kunstgreb for at forhindre Tyskere fra at komme os i forkøbet med oversættelser af vore arbejder. Alt dette er ikke tidsmæssigt.

Tænker De ikke på en udenlandsrejse isommer? Hvis så skulde være, så rejs ikke München forbi; her er nu en storartet kunstudstilling og Tyrol ligger jo så nær. – Med hjertelig tak og hilsen

Deres ærbødigst og venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, MÜNCHEN 15. juli 1876

München den 15de Juli 1876.

Kære herr Josephson!

Af Deres venlige linjer fra Helsingfors, som jeg nu netop modtog, erfarer jeg at De står i den formening at jeg ikke har besvaret Deres forrige brev. Dette er imidlertid ikke så. I sidste halvdel af forrige måned skrev jeg Dem til og brevet ligger altså i Kristiania. Af hvad jeg skrev Dem til vil jeg idag kun gentage hvad der vedkommer Bayreuth-forestillingerne. Dr: Grandaur bad mig sige Dem at skulde der være nogen udsigt til at få fri adgang, så måtte De selv rejse derhen og tale med Richard Wagner. Grandaur, som for tiden er i Passau, kommer også til Bayreuth som udsending for det herværende hoftheater, ligeså hofkapelmester Levi. Begge vil kunne være Dem til nytte; men skynd Dem hid for at vi nærmere kan tale om dette og meget andet. Jeg bliver her til den 5te August.

Dette skriver jeg idag i al hast, og i håb om at det vil nå frem i rette tid tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, MÜNCHEN 1. august 1876

München, den 1ste August 1876.

Kære Brandes!

Igår havde vi den glædelige overraskelse at modtage Deres og Deres hustrus visitkort, og idet jeg bringer Dem vor bedste tak for tilsendelsen, hvori vi ser et tegn på at De fremdeles bevarer os i venskabelig erindring, beder jeg Dem tillige modtage vor hjerteligste lykønskning. Gid alt held må følge Dem og Deres hustru!

En egentlig overraskelse var det forøvrigt ikke. I begyndelsen af Juni var jeg, som De kanske ved, i Berlin, og der blev der gjort mig meddelelse om at et sådant skridt var forestående. Disse meddelelser var forøvrigt meget kortfattede og derhos naturligvis kun udtrykket for en ensidig opfatning af forholdene. Når vi engang mødes, står det ganske til Dem om De vil supplere, hvad der er mig meddelt. Under alle omstændigheder, – vi er og bliver Deres oprigtige venner.

Jeg skriver dette i flyvende hast. Om nogle dage rejser vi til Gossensass i Tyrol. Meddel mig lidt om Deres planer. Tænker De at blive i København eller tør vi glæde os ved håbet om at se Dem og Deres hustru hernede? Jeg har såre meget at tale med Dem om og er, som De ved, en dårlig brevskriver. – Bring Deres hustru min ærbødigste kompliment samt indlagte kort, og skriv snart – eller kom!

Deres hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til EDVARD GRIEG, MÜNCHEN 4. august 1876

München, den 4de August 1876.

Kære herr Grieg!

Deres venlige brev, som jeg nu netop modtog, skynder jeg mig herved i al hast at besvare.

Vi rejser imorgen til Tyrol, hvor vi bliver til slutningen af September. Vort opholdssted er Gossensass, en landsby og station ved Brenner-jernbanen, mellem Brenner og Sterzing. De må altså rejse over München, Rosenheim og Innsbruck, fra hvilken sidstnævnte by der kun er 3–4 timers jernbanefart til Gossensass. Vi logerer dersteds rimeligvis i værtshuset «Bräuhaus», i ethvert fald vil De der få rede på os, hvis De ikke foretrækker iforvejen at underrette os om Deres ankomst. De vil være os hjertelig velkommen og jeg håber at De ikke gør opholdet altfor kort. Efter de anstrængende nydelser i Bayreuth kan De tiltrænge frisk fjeldluft, og den findes deroppe.

I håbet om snart at få se Dem og tale med Dem tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, KALTERN 15. september 1876

Kaltern bei Bozen, Tyrol, den 15. Sept: 1876.

Kære herr Hegel!

Efterat jeg nu i henved fire måneder ikke har givet noget livstegn fra mig, vil jeg idag sende Dem nogle linjer. Jeg ved jo nemlig ikke om bladene hjemme er ligeså samvittighedsfulde til at bringe gode og pålidelige som mindre gode og forvanskede nyheder angående mig. Man var meget skyndsom med at berette at «Kongsemnerne» ved en prøveforestilling i Meiningen ikke skulde have behaget publikum dersteds; men man har måske ikke forhastet sig med at underrette om at stykket derefter 9 aftener i rad blev givet i Berlin under stormende bifald og med talrige fremkaldelser af forfatter og skuespillere, og det uagtet mange af journalisterne af nærliggende grunde ingenlunde havde noget godt øje til mig. Efter denne sejr modtog jeg fra hertugen af Meiningen en indbydelse til at gæste ham på hans lystslot Liebenstein, tilbragte en herlig tid der og dekoreredes ved min afrejse med den Sachsen-Ernestinske husorden. Til vinteren skal jeg igen besøge hertugen i Meiningen. I Oktober skal «Hærmændene» opføres på Burgtheatret i Wien ; også derhen har jeg erholdt officiel indbydelse, ligeså til Schwerin, hvor «Kongsemnerne» skal gives i November. På hoftheatret i Dresden skal «Hærmændene» gives om et par uger; samme stykke er også under indstudering ved stadttheatret i Leipzig og spilles nu for tiden igen med stort bifald i München. Ved hvert theater erholder jeg 10 % af bruttoindtægten af samtlige forestillinger for livstid og mine arvinger det samme i 15 år. Dette er jo unegtelig en hel del fordelagtigere, end hvad justitsråd Berner finder det passende at byde mig, og man vil derfor finde det begribeligt at jeg nu først og fremst lader mig det være magtpåliggende at gøre mine arbejder frugtbringende her. En tysk originaludgave af «Fru Inger» foreligger allerede færdig i manuskript og vil til en begyndelse blive given i Meiningen og i München.

Under varetagelsen af alle disse anliggender har jeg måttet sætte fuldførelsen af mit nye skuespil tilside; men efter tilbagekomsten til München i begyndelsen af næste måned er det min agt at lægge den sidste hånd derpå, skønt det unægtelig ikke er meget fristende at skrive for theatrene hjemme. Hvorledes går det med «Hærmændene» i København? Efter bestemmelsen skulde jeg have endnu 500 kroner efter 20de opførelse. Er det af den grund virkelig herr Berners hensigt at henlægge stykket efter den 19de, som det jo oplevede ifjor? Et betegnende træk af nævnte herre har jeg ikke forhen fortalt Dem. I det brev, hvori han indleder underhandlinger med mig om «Hærmændene» skriver han at theatret kun kan betale mig så og så meget, «eftersom stykket er for kort til alene at fylde en hel forestillingsaften.» Og dog erfarer jeg senere at stykket hver eneste gang har været givet som helaftensforestilling; men herom har herr Berner ikke med et ord underrettet mig. Jeg skulde gerne se at han ved lejlighed kunde blive mindet herom; thi deslige kunstgreb er dog virkelig altfor simple til at passe sig for et kongeligt theaters chef eller styrer.

Den nye udgave af «Peer Gynt» har jeg længe ventet at skulle se averteret; forhåbentlig er dens udkomst nu nær forestående. Og måske tiltrænges til jul et nyt oplag af en eller anden af mine øvrige bøger. Særdeles kært skulde sådant være mig; thi jeg trænger til penge og theaterhonorarerne hernede udbetales kun kvartals- eller halvårsvis. Tør jeg derfor, uagtet min gæld til Dem, bede Dem om at ville sende mig 450 RՖ, adresseret således, som anført foran på dette brev? De vilde bevise mig en stor tjeneste derved og jeg har det faste håb at der ikke skal hengå lang tid før der igen er tilvejebragt ballance i vort mellemregnskab.

Egnen er vidunderlig skøn hernede på grænsen af Italien og klimatet det behageligste, man kan tænke sig. En dansk og en finsk dame samt den unge forfatter John Poulsen fra Bergen har sluttet sig til os; men forøvrigt hører vi meget lidet fra hjemmet. Den nævnte unge landsmand har imidlertid fortalt os en hel del om sit ophold i København, hvorover han er såre henrykt. At alt står vel til i Deres kreds tør vi af hans beretninger slutte, men særdeles kært skulde det være os at erholde Deres egen bekræftelse derpå. – Overhovedet beder jeg Dem om ikke i min lange taushed at se noget tegn på aftagende interesse for ting og personer hjemme, og i håb om at De hellerikke opfatter den således sender jeg Dem og Deres kære vor bedste hilsen og tegner mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN HOLST, KALTERN 17. september 1876

Kaltern bei Bozen, Süd-Tyrol, den 17. Septbr 1876.

Herr overintendant, kammerherre Holst, Kristiania.

Under en sommerrejse i Tyrol er herr overintendantens meget ærede skrivelse af 19de f: måned nu netop hersteds kommen mig ihænde.

Hvorvidt jeg, hvis denne forsinkelse ikke havde fundet sted, vilde kunne have sendt den ombedte kantate ved jeg ikke, såsom jeg ikke gerne indlader mig på kirkelig digtning. Men under alle omstændigheder er det jo selvfølgelig nu for sent at tænke på at skrive noget, hvortil ny musik skal komponeres og indøves. Det vil visst heller ikke falde vanskeligt hjemme at finde en eller anden, der gerne påtager sig den omhandlede opgave.

Idet jeg beklager at jeg ikke dennegang har kunnet være herr overintendanten til tjeneste, benytter jeg anledningen til at frembære min forbindtligste tak for det mig tilsendte værk: Schüblers «Pflanzenwelt Norwegens», og tegner mig

med udmærket højagtelse

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til HARTVIG LASSEN, KALTERN 18. september 1876

Kaltern bei Bozen, Tyrol, den 18de September 1876.

Kære Lassen!

Af aviserne ser jeg at theatret igen har optaget «Peer Gynt» på repertoiret og håber derfor at den af mig længselsfuldt imødesete 30te forestilling ikke længe lader vente på sig.

Jeg tilskriver Dig idag for at bede Dig anvende din indflydelse derhen at der vælges en god spilledag, at forestillingen og dens øjemed gøres tilstrækkeligt og betimeligt bekendt, og endelig at aviserne anbefaler forestillingen med nogle ord, således som jo skik og brug er selv når en eller anden ubetydelig skuespiller skal have en benefice-aften. Forresten forventer jeg at man ikke averterer forestillingen som «benefice», men som given «til indtægt for forfatteren».

Sommeren har vi tilbragt hernede i Syd-Tyrol; men ved månedens slutning vender vi igen tilbage til München. Kært skulde det være mig dersteds at modtage meddelelse om at en ret klækkelig indtægt var tilfaldt mig; thi livet herude i de store forhold er kostbart, og jeg står oppe i mange slags affærer, der kræver pengeudlæg. Jeg kan hellerikke antage andet, end at Kristiania publikum, tilstrækkelig påmindet, vil fremmøde så talrigt at jeg kan siges at have havt ublandet glæde af denne digtnings opførelse hjemme.

Min hustru beder mig frembære sin forbindtligste hilsen, og idet jeg gentagende anbefaler mine anliggender til godhedsfuld varetagelse af Dig, tegner jeg mig

din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, KALTERN 21. september 1876

Kaltern bei Bozen, Tyrol, den 21. September 1876.

Kære svoger!

Under vor omflakken i Tyrol havde jeg iforgårs den glæde hersteds at komme i besiddelse af din sidste venlige skrivelse, der var mig dobbelt kærkommen og uventet, da jeg jo i så lang tid ikke har ladet høre fra mig. Til min undskyldning herfor kan jeg kun anføre at jeg i det sidste halvår har været i høj grad optagen af mine tyske literære anliggender. At jeg i begyndelsen af Juni var i Berlin, ved Du. Dersteds modtog jeg fra hertugen af Meiningen en indbydelse til at besøge ham på slottet Liebenstein, hvor jeg tilbragte en særdeles behagelig tid og ved min afrejse dekoreredes med den Sachsen-Ernestinske husorden. Til Wien, hvor «Hærmændene» nu skal opføres på Burgtheatret, har jeg ligeledes erholdt officiel indbydelse, og ligeså til Schwerin, hvor «Kongsemnerne» skal spilles. Ved theatrene i Dresden og Leipzig er «Hærmændene» også under indstudering og i München spilles det fremdeles med stort bifald. Ved alle theatre i Tyskland og Østerrig er honoraret 10 % af bruttoindtægten af hver opførelse i forfatterens levetid og det samme til arvingerne i de første 15 år efter hans død. Du ser altså at det lønner sig at skrive for scenen her. Jeg har også allerede liggende færdig manuskriptet til en tysk originaludgave af «Fru Inger», der allerede på forhånd er antagen til opførelse i Meiningen og i München, og som skal trykkes i løbet af vinteren. Af alt dette vil Du indse at jeg har fuldt op at gøre, og kan egentlig ikke nyde landopholdet i uforstyrret ro. Susanna og Sigurd derimod morer sig meget godt; for 14 dage siden besteg de fra Gossensass i Eisach-dalen det berømte «Hühnerspiel», en alpetop på henved 9000 fods højde, og igår drog de herfra ud for at bestige Monte Roën, hvorfra jeg håber at de vender i god behold tilbage iaften. –

Din moder er rejst til Zürich med Axel, som skal studere ved det derværende polytechnikum. Ubegribeligt er det at hun har valgt et af de dyreste levesteder i Europa, uagtet der gives ligeså gode læreanstalter i det billige Hannover eller i München.

Såre gerne vil jeg bidrage til et mindesmærke på Thomas’s grav. Men en bemærkning af Susanna foranlediger mig til at spørge om din faders grav holdes i sømmelig og god stand. Er dette ikke tilfældet, så synes vi at denne først burde sørges for. Vi har aldrig med visshed kunnet erfare noget herom; hvad vi har hørt, har været modsigende, og måske ved Du heller ikke mere end vi. Lad mig næstegang høre dine tanker herom.

I slutningen af måneden vender vi tilbage til München. Vi håber og glæder os til at få se Dig og din hustru der; foreløbig sender vi eder vore hjerteligste hilsener.

Din altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BØGH, MÜNCHEN 30. september 1876

München den 30. Septbr 1876.

Herr Johan Bøgh. Bergen.

Ved min tilbagekomst fra en rejse i Tyrol har jeg modtaget Deres ærede skrivelse af 13. dennes, i hvilken anledning jeg må meddele Dem og «Theaterforeningens» bestyrelse at jeg på ingen måde tillader at noget af mine dramatiske arbeider opføres uden honorar på det omhandlede theater. Angående honorarets størrelse og øvrige vilkår må kontrakt afsluttes og betryggende sikkerhed stilles, således som skik og brug er overalt, både hjemme og i udlandet. Jeg bemærker at den af «Theaterforeningen» fra Bergen fordrevne skuespildirektør Rasmussen har betalt honorar for retten til at opføre «Hærmændene», og det forekommer mig at hvis det nye foretagende nyder den sympati, uden hvilket det ikke burde være sat iværk, så behøver det ikke at begynde sin virksomhed med at brandskatte de norske digtere, hvilket jeg ialfald ikke kan kalde noget patriotisk foretagende. Det må være rigmændenes og ikke digternes sag at bære tabet ved deslige experimenter. At den nye lov om literær ejendomsret fra nu af sikkrer os mod udplyndring fra theatrenes side, vil være Dem bekendt, og denne lov agter jeg til det yderste at gøre brug af.

Skulde «Theaterforeningens» bestyrelse derimod se sig istand til at afslutte en bindende kontrakt med mig, så skal jeg ikke vise mig ubillig i mine fordringer.

Det er ikke pengespørgsmålet alene, som for mig har været afgørende i denne sag; men det har længe og inderligt oprørt mig at se, hvorledes man ved alle mulige anledninger hjemme søger at vælte byrden over på kunstnerne og digterne. Ved «Håkonshallens» restauration har man presset malere for billeder, af hvilke enkelte har en værdi af 6–800 spd. Jeg gad vide hvad de rige bergenske handelsherrer har bidraget i sammenligning hermed? Dette må og skal have en ende.

Idet jeg meddeler at min herværende adresse er: Schönfeld-Strasse, 17, tegner jeg mig

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BØGH, MÜNCHEN 20. oktober 1876

München, den 20. Oktober 1876.

Herr Johan Bøgh. Bergen.

Efter iforgårs at have modtaget Deres ærede skrivelse af 10de dennes, skynder jeg mig at oversende bestyrelsen indlagte kontrakt, hvoraf den vil erfare de betingelser, på hvilke jeg ser mig istand til at overlade «Theaterforeningen» retten til at opføre mine dramatiske arbejder.

Nogen særlig garanti for kontraktens overholdelse gør jeg ikke fordring på sålænge den nuværende bestyrelse bliver stående.

Derhos skal jeg, betræffende punkt 7 i kontrakten, bemærke at såfremt uoverstigelige hindringer, f. ex: personalets fåtallighed o: s: v: måtte stille sig ivejen for opførelsen af flere af mine dramatiske arbejder end «Hærmændene», så skal jeg ikke derfor vise mig uvillig til at overlade bestyrelsen også det nye skuespil, på hvilket jeg for tiden arbejder, uden dertil at knytte andre betingelser, end de i kontrakten opstillede.

Vedtages kontrakten, bedes den for mig bestemte afskrift tilbagesendt i underskreven stand. For dette tilfælde beder jeg mig også honoraret for 1ste gangs opførelse tilsendt i anvisning på «Bayerische Vereinsbank, München». En sådan vil antagelig kunne erholdes i Bergens Kreditbank.

Idet jeg ønsker «Theaterforeningens» bestyrelse held med det vanskelige foretagende, den har stillet sig i spidsen for, tegner jeg mig

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BØGH, MÜNCHEN 21. oktober 1876

Johann Bøgh Bergen. Norge.

Aufführung mittwoch erlaubt gegen vierhundert kronen jede wiederholung vierzig kronen einverständniss telegrafisch erwartet kontrakt abgeschickt.

Ibsen.

Til FRITZ KRASTEL, MÜNCHEN 21. oktober 1876

München, den 21. October 1876.

Sehr verehrter Herr!

Hocherfreut über Ihren liebenswürdigen Brief, woraus mir das Interesse ersichtlich wird, womit mein Schauspiel auch Seitens der in demselben beschäftigten Künstler des k: k: Hofburgtheaters umfasst wird, erlaube ich mir ergebenst zu erwiedern, dass ich in dem betreffenden Punkte Ihrer Auffassung beitreten muss. Ich habe mir gedacht, dass es nur zu einer stürmischen Umarmung, u. s. w. gekommen ist; also nicht zum Alleräussersten, – obschon sehr nahe daran! Hjördis ist somit dem Gunnar körperlich als Jungfrau übergeben worden.

Ich gebe gern zu, dass einzelne Stellen im Dialoge auf das Entgegengesetzte schliessen lassen, z:B: im 2. Akte in der ersten Scene zwischen Hjördis und Dagny. Aber diese Stellen beziehen sich mehr auf das, wass man heutzutage ein hysterisches Verlangen nennen würde, als auf etwas, wass wirklich passirt sei. Auch halte ich es für einen thatsächlichen weiblichen Zug wenn Hjördis dem Sigurd nicht verzeihen kann, dass er sich in jener Nacht beherrschen konnte und es nicht zum Aeussersten kommen liess. Grade wegen dieser seiner Selbstbeherrschung zweifelt sie auch, als er (im Buch S: 97) von seiner Liebe spricht, und ihr Replik S: 92 beweist nur dass es zwar sehr weit, aber nicht dass es zum Aeussersten gekommen ist.

Dies ist alles, was ich heute in aller Eile über den betreffenden Punkt sagen kann. Uebrigens bitte ich Sie dem Herrn Gabillon sowie den übrigen in der Streitfrage betheiligten hochgeschätzten Herren mein verehrungsvolles Compliment darzubringen, und mit herzlicher Danksagung zeichne ich mich hochachtungsvoll

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til FRANZ DINGELSTEDT, MÜNCHEN 26. oktober 1876

baron von dingelstedt hofburgtheater wien

brief dankend erhalten lejder verhindert auffuehrung bejzuwohnen bin sehr gespannt aber vertrauensvoll

henrik ibsen

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 31. oktober 1876

München, den 31. Oktober 1876.

Kære herr Hegel!

For de i forrige måned i Kaltern modtagne 450 RmՖ: aflægger jeg Dem min forbindtligste tak.

Det var mig kært at erfare at det kgl: theater har indbetalt resthonoraret for «Hærmændene», men ligefuldt er og bliver det en usømmelighed at herr Berner, da han gjorde mig forslag angående honorarets størrelse, kunde bekvemme sig til at indbilde mig at stykket i København ikke vilde fylde en hel aften.

Jeg har havt den fornøjelse at modtage det mig tilsendte exemplar af 4de oplag af «Peer Gynt». Der har deri hist og her indsneget sig nogle trykfejl, som jeg ved lejlighed skal sende Dem en fortegnelse over. – I det nye oplag af «Brand» har jeg ingen forandringer at gøre. –

Jeg kommer nu ganske uforbeholdent med et spørgsmål, som jeg, i betragtning af vort mangeårige venskabelige forhold, håber at De ikke tager mig ilde op eller betragter som indiskret. En korrespondent fra København skriver nemlig i det norske «Morgenbladet» no 291, A følgende: «Fra sikker kilde ved jeg at professor M: Goldschmidt får noget over 200 kroner for oktavarket af sine «Livserindringer», hvis første del vil udkomme ved nytårstid på den Gyldendalske boghandels forlag; men der trykkes rigtignok også 2500 exemplarer i første oplag.» Kære herr Hegel, hvorledes skal jeg opfatte dette? Korrespondenten udtrykker sig med en sådan sikkerhed og nøjagtighed at man synes at måtte antage hans meddelelse for rigtig. Men kan det virkelig forholde sig så at Goldschmidt for hvert 1000 exemplarer modtager et omtrent dobbelt så stort honorar, som jeg? Jeg har, som De ved, kun mine bøger at leve af, og De vil ikke fortænke mig i at jeg åbent og ligefrem henvender mig til Dem med dette spørgsmål. Jeg vilde næppe have fæstet lid til notitsen i Mgbl: hvis jeg ikke derved var kommen til at erindre at det engang har været fortalt at også en anden forfatter skulde af Dem erholde et større honorar end jeg. Også denne påstand beder jeg Dem til min beroligelse berigtige; men først og fremst beder jeg Dem om ikke at lade min henvendelse øve nogen indflydelse på det venskabelige forhold, der nu så længe både privat og i forretningssager har bestået mellem os. De har vist mig mangfoldige og store venskabstjenester; men den største tjeneste, De kunde vise mig, vilde være at betragte min forespørgsel som en ganske almindelig forretningssag, og i det faste håb at dette vil ske tegner jeg mig med de venligste hilsener

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til FRANZ DINGELSTEDT, MÜNCHEN 5. november 1876

München, den 5. November 1876.

Sr: Hochwohlgeb: Herrn Baron von Dingelstedt. Wien.

Hochverehrter Herr Baron!

Im Besitze Ihrer sehr werthen Briefe vom 21. und 27. October erlaube ich mir ehrerbietigst, durch diese Zeilen meine herzlichste Danksagung für die so gelungene Aufführung meiner «Nordischen Heerfahrt» im k: k: Hofburgtheater darzubringen. Durch den mir gestatteten Zutritt zu dieser altberühmten Kunstanstalt ist mir die höchste Ehre, die überhaupt ein in der deutschen Sprache abgefasstes Drama erringen kann, zu Theil geworden. Ich bitte Sie versichert zu sein, dass ich auf diese Ehre stolz bin, und dass die Nachricht davon sämmtlichen literarischen Kreisen meines skandinavischen Vaterlandes in freudige Erregung versetzen wird.

Bei dieser Gelegenheit ersuche ich Sie ebenso, den in meinem Schauspiele betheiligten Künstlerinnen und Künstlern sowie der Regie meinen tiefempfundenen Dank gütigst vermitteln zu wollen und zeichne mich mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 9. november 1876

München, den 9. November 1876.

Kære herr Hegel!

Med megen tak for Deres venlige svar på min forespørgsel i brev af 31. f: m: beder jeg Dem at måtte tilføje, hvad jeg dengang glemte, nemlig at når jeg fæstede nogen lid til notitsen i Mgbl: så var det fordi jeg forudsatte som en mulighed at Goldschmidt kunde have sluttet akkord med Dem på andre betingelser end sædvanligt, f: ex: således at De havde taget hans bog i kommission mod at sikkre ham et visst udbytte når bogen engang var udsolgt. Deslige arrangements er her i Tyskland ikke usædvanlige medens dog på titelbladet den betræffende boghandler ligefuldt anføres som forlægger skønt han i virkeligheden kun er kommissionær. I og for sig er jo herimod intet at sige; men jeg ved ikke om denne fremgangsmåde er brugelig hjemme hos os, og jeg anfører den heller ikke fordi jeg for mit vedkommende skulde ønske at foreslå noget lignende; tvertimod, jeg er meget vel tilfreds med at henhøre til Deres 1ste klasses forfattere og ønsker og håber at alt imellem os må blive ved den nuværende forretningsgang. Og hermed, kære herr Hegel, foreslår jeg at vi betragter denne sag som henlagt.

Af «Brand» udkommer til jul en ny tysk oversættelse (den 3die) af baron Alfred v: Wolzogen. Her i München udkommer ligeledes i vinter en tysk udgave af «Fru Inger». Den tyske udgave af «Hærmændene» er næsten udsolgt. Trykningsomkostningerne forekommer mig hersteds at være forholdsvis billige; for det første tusend expl: af «Hærmændene» beløb de sig, alt muligt, indhæftning o. s. v. deri indberegnet og med meget smukt papir og udstyr til 325 RmՖ.

Den unge Poulsen fra Bergen er endnu hernede men tænker nok på, hvis det er ham muligt, i næste måned at rejse til Rom. Jeg er ikke i tvivl om at han som forfatter er meget lovende.

Nær havde jeg glemt, hvad der for mig i øjeblikket er det vigtigste, nemlig at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 450 RmՖ (omtr: 400 kroner.) Jeg havde håbet ikke at skulle behøve at bede Dem derom; thi jeg havde gjort sikker regning på et theaterhonorar fra Bergen, hvor et nyt theater den 25. f. m: åbnedes med «Hærmændene»; men til dato har jeg intet modtaget; overhovedet er man nok deroppe meget oprørt over at jeg har fordret honorar for mine dramatiske arbejder; men heldigvis er vi forfattere nu ved den nye lov om literær ejendomsret sikrede mod at udplyndres af theatrene, således som før var skik i Norge; de omrejsende danske skuespildirektører var hidtil de eneste, der viste sig fra en nobel side.

Med mange hilsener til Dem selv og til Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til HARTVIG LASSEN, MÜNCHEN 18. november 1876

München, den 18. November 1876.

Kære Lassen!

Herved sender jeg Dig et skuespil af en ung bergensisk forfatter, som jeg interesserer mig meget for og som jeg tror er særdeles lovende. Hans skitser «Af bylivet» kender Du måske; Du vil visst i al fald erindre at de ved udkomsten forrige jul modtoges med meget bifald. Kan Du finde vedlagte skuespil brugeligt for Kristiania theater, så var det en stor lykke for den unge mand, der for tiden opholder sig her og agter sig til Rom. Det er ganske visst et begynderarbejde og som sådant behæftet med mange fejl; men det vidner utvivlsomt om begavelse og om en alvorlig stræben. Dit eller direktionens svar bedes i sin tid sendt til mig, jeg skal da besørge det videre. Gid det måtte blive glædeligt for vedkommende. En ny fortælling af ham udkommer snart på den Gyldendalske boghandels forlag; et bind digte har han også udgivet. Tillader din dramaturgiske samvittighed Dig at være ham gunstig, så vær det!

Din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ALFRED VON WOLZOGEN, MÜNCHEN 19. november 1876

München, den 19. November 1876.

Hochverehrter Herr Baron!

Schon lange im Besitze Ihres sehr werthen Briefes vom 1. November bitte ich Sie gütigst entschuldigen zu wollen, dass ich denselben bis jetzt nicht beantwortet habe. Es war nämlich meine Absicht, die erwünschten Mittheilungen persönlich nach Schwerin zu überbringen; im letzten Augenblicke wurde aber mein Reiseplan vereitelt. Ich muss mich also damit begnügen, folgende kurze Notizen zu übersenden:

1.) Ich bin geboren in Skien, einer kleinen Stadt im südlichen Norwegen, am 20. März 1828.

2.) Im Jahre 1850, als ich noch in Christiania als Student lebte, erschien «Catilina», Drama in 3 Aufzügen (2 Aufl:) – 1851 «Kæmpehøjen» Drama in 1 Aufzug. – 1855 «Gildet paa Solhoug», Drama in 3 Aufzügen. – 1857 «Fru Ingerd til Østraat», historisches Schauspiel in 5 Aufzügen (2 Aufl:) – 1858 «Hærmændene paa Helgeland», Schauspiel in 4 Aufzügen (4 Aufl:) – 1861. «Kærlighedens Komedie», Lustspiel in 3 Aufzügen (3 Aufl:) – 1863 «Kongs-Emnerne», historisches Schauspiel in 5 Aufzügen (4 Aufl:) – 1866 «Brand», ein dramatisches Gedicht (8 Aufl:) – 1867 «Peer Gynt», ein dramatisches Gedicht (4 Aufl:) – 1869 «De Unges Forbund», Lustspiel in 5 Aufzügen (3 Aufl:) – 1871 «Gedichte» (2 Aufl:) – 1873 «Kejser og Galilæer», ein historisches Doppeldrama enthaltend «Cæsar Julians Abfall» und «Kaiser Julian», jedes in 5 Aufzügen (2 Aufl: = 6000 Expl:) Fast sämmtliche dieser Schauspiele werden in den skandinavischen Ländern sehr häufig aufgeführt.

3.) Ins Deutsche übersetzt sind: von A: Strodtmann «Kongs-Emnerne» («Die Kronprätendenten») und «De Unges Forbund» («Der Bund der Jugend»). Ebenso hat er mehrere meiner Gedichte übersetzt. Von «Brand» existiren bis jetzt 2 deutsche Uebersetzungen oder Bearbeitungen. Unter Mitwirkung von Emma Klingenfeld in München habe ich selbst eine deutsche Originalausgabe der «Hærmændene paa Helgeland» («Nordische Heerfahrt») veranstaltet. Eine ähnliche der «Fru Ingerd til Østraat» («Die Herrin von Oestrot») wird diesen Winter erscheinen. Ins Englische sind ebenso mehrere meiner Gedichte übersetzt, ferner das letzterwähnte Schauspiel und «Kejser og Galilæer» («The Emperor and the Galilean», by Catharina Ray, Samuel Tinsley, London, 1876.) Ebenso erschien im verflossenen Winter in Warschau eine polnische Uebersetzung einer Auswahl meiner Gedichte mit biographischer Einleitung und Portrait. Ausserdem sind in Deutschland, England, Frankreich, Nord-Amerika, Holland, Spanien, Finnland und möglicherweise noch anderswo verschiedene Beurtheilungen meiner literarischen Thätigkeit, theilweise von übersetzten Bruchstücken meiner Arbeiten begleitet, in Zeitschriften u. s. w. zum Vorschein gekommen.

4.) Vom Jahre 1857 bis 1863 war ich am Theater in Christiania als Dramaturg angestellt.

5.) Im Jahre 1864 reiste ich nach Italien, wo ich, hauptsächlich in Rom, bis 1868 verweiIte. Seitdem habe ich, mit Ausnahme einer Reise in Aegypten, wo ich auf Einladung des Vizekönigs der Eröffnung des Suezkanals beiwohnte, in Deutschland, früher in Dresden, jetzt in München gelebt. – –

Mit grosser Befriedigung habe ich durch Ihre gütigen Mittheilungen erfahren, dass die «Kronprätendenten» bei der Aufführung sowohl in Wismar wie auch jetzt in Schwerin wohlwollend aufgenommen worden sind. Ich bitte Sie, hochverehrter Herr Baron, meinen herzlichsten Dank dafür empfangen zu wollen. Ebenso werden Sie höflichst ersucht, meine verbindlichste Danksagung an die Regie wie an die in meinem Stücke mitwirkenden Künstler des grossherzoglichen Hoftheaters zu übermitteln. – Auf die Herausgabe des «Brand» durch Ihre bewährte und hochgeschätzte Hand freue ich mich sehr, ebenso auf die in Aussicht gestellte Aufführung der «Nordischen Heerfahrt».

Mit nochmaliger Versicherung meiner aufrichtigen Dankbarkeit zeichne ich mich

mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 18. desember 1876

Konvolutt

Til

hs: højvelbårenhed

hofmarskalken herr Erik af Edholm.

Stockholm.

(Schweden.)

fr:

München, den 18. December 1876.

Højvelbårne herr hofmarskalk!

Tillad mig herved ærbødigst at bede om tilgivelse fordi jeg indtil nu ikke har takket for herr hofmarskalkens godhedsfulde telegram, hvoraf jeg til min store glæde erfarede at «Hærmændene på Helgeland» med så megen fremgang blev bragt til opførelse på det kgl: svenske theater.

Idet jeg herved frembærer for herr hofmarskalken min hjerteligste og forbindtligste tak for den ære, som derved påny er vederfaret, beder jeg også om gennem herr hofmarskalken at måtte for de i mit stykke medvirkende artister få udtrykke min oprigtige erkendelse af i hvor høj grad jeg udleder stykkets fremgang af det fortrinlige sæt, på hvilket det er bleven fremstillet.

Desværre har jeg af tidningerne erfaret at herr Schwartzs sygdom indtil vidre har lagt hindringer ivejen for stykkets genopførelse; men jeg ser tillige at der fra theaterstyrelsens side er truffet foranstaltninger til at få hans rolle doubleret og håber på et godt resultat deraf.

Med gentagen tak og med de bedste ønsker om et godt og glædeligt nytår tegner jeg mig som herr hofmarskalkens

med højagtelse ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Til BRYNHJOLF PROM, MÜNCHEN 20. desember 1876

Konvolutt

Herr Polythechniker Prom

aus Norwegen.

Abzugeben in Café Probst.

Neuhausser-Strasse.

(Hier)

fr:

Herr polytechniker Prom indbydes herved venligst til at tilbringe julaftenen hos undertegnede. Man samles klokken 7.

München, den 20. December 1876

Henrik Ibsen med hustru.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 20. desember 1876

München, den 20. December 1876.

Kære herr Hegel!

Hjertelig tak for det tilsendte exemplar af det nye oplag af «Brand». Med glæde ser jeg at bogen altså, trods alle vanskeligheder med sætterne, er udkommen i betimelig tid. Gid den nu må finde rask afsætning. Ikke mindre takker jeg Dem og forfatteren for «Den forvandlede konge». Dette stykke forekommer mig at være både en usædvanlig og en betydningsfuld digtning, og jeg beder Dem bringe den mig ubekendte digter min oprigtigste lykønskning. John Paulsens nye fortælling har jeg modtaget af forfatteren; jeg har endnu ikke fåt tid til at læse den ordentlig igennem; men hvad jeg hist og her har set deri synes mig at love godt. Han er nu afrejst til Rom.

Sluttelig har jeg en venskabelig bøn til Dem om at måtte erholde tilsendt 450 RmՖ mod afdrag i mine rentepenge for andet halvår. Jeg husker ikke i øjeblikket om jeg har erkendt modtagelsen af den forrige remisse; hvis ikke, så sker det herved.

Med de bedste ønsker om en glædelig juletid for Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til GUSTAV HARTMANN, MÜNCHEN 22. desember 1876

Konvolutt

Herrn Polytechniker Hartmann

aus Norwegen.

Abzugeben in Café Probst.

Neuhauser-Strasse.

(Hier.)

fr:

München, den 22. December 1876.

Herr polytechniker Hartmann!

Såfremt De ikke måtte være andetsteds indbuden, vilde det være min hustru og mig særdeles kært at se Dem hos os julaften klokken 7. –

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til ELISE HOLCK, MÜNCHEN 24. desember 1876

Kære frøken Holck!

En glædelig jul og et godt nytår!

Henrik Ibsen.

München, julaften 1876.

Til DIDRIK GRØNVOLD, MÜNCHEN 24. desember 1876

Kjære Hr. Grønvold.

– Med hjertelig Tak for de pr. bybud introduserede, høist velkomne landsmænd – beder jeg Dem modtage denne bog og ønsket om en glad jul.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN [1875–76]

Lieber Herr Professor!

Morgen, Samstag, um ½ 12 werde ich mich bei dem Photografen einfinden.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til ALFRED VON WOLZOGEN, MÜNCHEN [desember 1876]

Hochverehrter Herr Baron!

Wenn ich bis jetzt Ihr sehr werthes Schreiben vom 24.v. M. nicht beantwortet habe, so liegt die Ursache darin, dass ich gern gleichzeitig Die H. v. O. – übersenden möchte. Es ist soeben erschienen und wird in den nächsten Tagen an die verschiedenen Bühnen versandt werden.

Erlauben Sie mir denn erst meinen herzinnigsten Dank für die meisterhafte und echt dichterische Bearbeitung vom «Brand» abzustatten. Die Bearbeitung ist zwar frei, aber ich glaube dass in einer Dichtung die ganze Ausdrucksweise, die Bilder und sprachlichen Wendungen eben sowohl wie die Sprache selbst übersetzt werden muss. Hätte ich meine Dichtung deutsch geschrieben, glaube ich, hätte ich sie so geschrieben, wie Sie sie wiedergegeben haben; und gerade das scheint mir die Aufgabe einer Bearbeitung zu sein; ich jedenfalls wünsche keine vierte, glaube auch schwerlich, dass jemand nach Ihnen sich daran wagen wird. Sehr gern bin ich bereit, diese meine Auffassung öffentlich auszusprechen, wenn ich nur wüsste, auf welche Weise dies am zweckmässigsten geschehen könnte.

In der für mich so überaus schmeichelhaften Vorrede finde ich über «Brand» alles ausgesprochen, was überhaupt zum richtigen Verständniss der Dichtung nothwendig ist, und zwar in einer ebenso geistvollen wie tiefpoetischen Weise. Die Tendenz des Gedichtes habe ich nie vorher so durchsichtig dargestellt gesehen. Ueberhaupt fühle ich mich Ihnen, hochverehrter Herr Baron, für das ganze schwierige und doch so glücklich durchgeführte Unternehmen zum höchsten Danke verpflichtet.

Nun erlaube ich mir aber eine Vorfrage an Sie zu richten. Der König von Schweden und Norwegen beschäftigt sich, wie Sie möglicherweise wissen, vielfach mit der poetischen Literatur; beispielsweise erwähne ich dass er eine meisterhafte schwedische Uebersetzung von Goethes Tasso herausgegeben hat. Meine literarische Thätigkeit umfasst er mit lebhaftem Interesse. Sollten Sie denn nicht geneigt sein, ihn durch Uebersendung eines Exemplars Ihrer Bearbeitung zu erfreuen? Selbst könnte ich es freilich thun, aber von Ihrer Hand wäre ihm ja gerade diese Gabe eine werthvollere. Nehmen Sie mir, hochgeehrter Herr Baron, diese Vorfrage nicht übel. –

In Betreff der drei von Katherine Ray erwähnten Schauspiele bemerke ich, dass «Norma» nur eine politische Satire in dramatischer Form ist, übrigens ohne tiefere Bedeutung. «Sankthansnatten» und O. L. sind nicht gedruckt und werden es auch schwerlich werden. Das letztere Stück könnte ich vielleicht als Operntext verwerthen.

Was Sie über Kaiser und Galiläer sagen, freut mich sehr; bis jetzt ist dies Doppeldrama nirgends aufgeführt worden.

Sehr begierig bin ich zu erfahren wie Sie über die H. v. O. urtheilen, und ob Sie dies Stück für S. brauchbar finden. Es wird jetzt an die Bühnen versandt; wahrscheinlich wird es zuerst in Meiningen und in München zur Aufführung gebracht werden.

Mit nochmaliger Versicherung meiner herzlichsten und lebhaftesten Dankbarkeit zeichne ich mich, hochgeehrter Herr Baron,

Ihr verehrungsvoll ergebener

H. I.

1877

Til LORENTZ DIETRICHSON, MÜNCHEN [nyttår 1876/77]

Carissimo!

Først og fremst et godt og glædeligt nytår for Dig og dine! Dernæst – kan Du gøre mig den store tjeneste at låne mig 150 RmՖ? Til dette øjeblik har jeg endnu ikke modtaget min remisse fra Hegel.

Din

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, MÜNCHEN 3. januar 1877

München, den 3die Januar 1877.

Kære svoger!

Megen tak for dit venskabelige brev, hvoraf vi med glæde ser at det står vel til hos eder, skønt jeg jo nok kan mærke at ensomheden nu og da falder Dig noget trykkende, hvilket jo er ganske forklarligt. Men just derfor håber vi at Du ret snart fatter en kraftig beslutning og for en tid river Dig løs og opfrisker Dig ved en tur ud i det store Europa. Hjertelig velkommen hid når dette sker!

Idag har jeg væsentlig at skrive om en sag, som vedkommer Thomas’s literære efterladenskaber. – Som Du måske af aviserne har set blev der ihøst i Bergen åbnet et nyt norsk theater under navn af «Theaterforeningen». Blandt andre literære nyheder, som dette theater har bebudet, har også været nævnt «Hos kaptejnen» og «På bygden». Så snart jeg fik kundskab herom, tilskrev jeg din moder og spurgte hende om hun havde givet sin tilladelse til opførelsen af disse stykker samt om hun havde forlangt honorar derfor. Jeg tilføjede at jeg i bekræftende fald anså hendes samtykke for ugyldigt, såsom Thomas’s bo er under skiftebehandling og hans manuskripter må betragtes som aktiva i boet. I sit svar meddeler hun mig at hun på anmodning af « Theaterforeningens» bestyrelse har givet sit samtykke til stykkernes opførelse uden honorar(!!); men efter modtagelsen af mit brev har hun imidlertid straks tilbagekaldt tilladelsen som uberettiget fra hendes side. Hun beder mig derhos henvende mig til Dig, som den der har med Thomas’s sager at gøre, og som bedst forstår, hvad der i dette tilfælde er at iagttage. Thomas’s manuskripter har naturligvis en vis pekuniær værdi, og vil ikke skifteretten søge at udvinde denne til fordel for kreditorerne, så bør den komme din moder tilgode. Selv forstår hun desværre ikke at varetage sit tarv; vi får derfor gøre det på hendes vegne. Jeg skulde derfor tro det vilde være det retteste om Du satte Dig i forbindelse med skifteretten og erfarede, hvad den agtede at foretage. Ignorerer den manuskripterne, beder jeg at der må blive mig givet fuldmagt til at underhandle med «Theaterforeningen» i Bergen; thi nogen gratisopførelse bør der ikke blive tale om.

Dette er, hvad jeg i al korthed vilde meddele Dig idag. Forøvrigt har jeg intet nyt at melde. Vi har her det dejligste vejr med 12–15 grader varme i skyggen, – naturligvis ingen sne; hjemme hører jeg det skal være anderledes. Falsens adresse kender jeg ikke; men breve til ham kan adresseres til Die schwedisch-norwegische Gesandtschaft in Berlin.

Med de bedste ønsker fra os alle om et godt og glædeligt nytår for Dig og din hustru, samt med mange hilsener, tegner jeg mig

Din altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til CARL EDWARD WILHELM PIPER, MÜNCHEN 19. januar 1877

München, den 19. Januar 1877.

Højvelbårne herr greve!

I håb om at herr greven siden verdensudstillingens tid har bevaret mig en liden plads i Deres velvillige erindring, er jeg herved så fri at henvende mig til det kgl: gesandtskab med bøn om officiel assistence til at få den i indlagte uforseglede brev oversendte kvittering honoreret. Dertil behøver jeg nemlig ifølge reglementet «ein amtlich bescheinigtes Lebenszeugniss» og anholder derfor ærbødigst om at kvitteringen må fra det kgl: gesandtskab blive bilagt med en bevidnelse om at jeg befinder mig ilive.

Dette er vistnok intet diplomatisk anliggende, men da vi, mig bekendt, ikke har nogen officiel repræsentation hersteds og jeg ikke kan henvende mig til vor generalkonsul i Wien, for hvem jeg er ubekendt, vover jeg at håbe på tilgivelse for den ulejlighed jeg denne gang er nødt til at forvolde det kgl. gesandtskab.

Med forsikringen om min udmærkede højagtelse tegner jeg mig herr grevens

ærbødigst og taknemmeligst forbundne

Henrik Ibsen

Til JOHAN SVERDRUP, MÜNCHEN 4. februar 1877

München, den 4. Februar 1877.

Herr storthingspræsident Sverdrup!

Uagtet det i denne tid, lige ved thingets åbning, vistnok ikke er den gunstigste lejlighed til at besvære Dem med skriftlige henvendelser, håber jeg dog at De for en gangs skyld ikke tager mig disse linjer ilde op. Jeg skal fatte mig i muligste korthed.

Som De visstnok erindrer, fremsattes i året 1877 forslag om forhøjelse af det nogle digtere og komponister tilståede statsbidrag. Forslaget indstilledes til bifaldelse af budgetkomiteens pluralitet; men da sagen skulde afgøres i thinget, var komiteen ikke tilstede; forslaget kom således sågodtsom ikke under debat og forkastedes mod nogle få stemmers overvægt. Havde komiteen været tilstede og begrundet sin indstilling, føler jeg mig overbevist om at den vilde gået igennem. Det er derfor jeg herved i ærbødighed vover at henstille til Dem om en sådan extraordinær og tilfældig afgørelse bør være afsluttende og endelig.

Vi kunde vistnok henvende os til regeringen med andragende om fornyet fremsættelse af forslaget; men dels tror jeg ikke at regeringen nærer nogen dybere rodfæstet interesse for deslige anliggender, og dels har jeg ikke grund til at antage at regeringsvejen fortiden vilde være den vej, ad hvilken vi sikrest og tryggest kunde vente at få forslaget afgjort i vor favør. Skulde derimod De, herr storthingspræsident, ville beslutte Dem til at optage forslaget, da vilde et lykkeligt resultat allerede på forhånd være givet.

Jeg har intet opdrag til at tale i mine kollegers navn, og De vil derfor tilgive at jeg nærmest dvæler ved min egen stilling. I de dage, da forslaget forkastedes, fyldte jeg mit 25de forfatterår. På samme tid fejredes herude i Europa to lignende digterjubilæer nemlig for Magyaren Mauros Jokai og for Würtembergeren Victor Scheffell. Den førstnævnte erholdt i den anledning af den ungarske krone til odel og eje et baroni, og sidstnævnte en hel formue, der var tilvejebragt ved offentlige bidrag; at begge ophøjedes i adelstanden o. s. v. o. s. v. nævner jeg kun i forbigående, skønt også dette her har sin betydning som tegn på den offentlige menings tryk. Hvad jeg i de samme dage fik, vil være Dem bekendt; og jeg vil ikke lægge skjul på at jeg følte det dybt og inderligt som en krænkelse, rigtignok af den slags, man må være forberedt på når man ikke hører til de store åndeligt frigjorte kultursamfund, men som jo ikke af den grund smerter mindre, hvor den rammer.

Dette er imidlertid kun en enkelt og udadtil mindre væsentlig side af sagen. Jeg for mit vedkommende har, også uden gagetillæg, hvad jeg og min familje behøver til daglige livsfornødenheder. Men disse alene udgør kun en del af mit udgiftsbudget. Som De ved, savner vi norske nemlig lige over for udlandet konventioner angående den literære ejendomsret. Vore bøger kan derfor uhindret oversættes hvorsomhelst og af hvemsomhelst. Og således sker også i rigeligt mål. I England er hele «Kejser og Galilæer» oversat og udgivet i forrige år; jeg selv havde ikke da de fornødne disponible penge til at foranstalte dette for egen regning; nu går oversætter og forlægger dersteds af med fordelen; jeg får intet. I Berlin har A: Strodtmann taget mine digte fra mig, og ligeså skuespillene «Kongsemnerne» og «De unges forbund». Når disse arbejder nu læses og opføres rundt om i Tyskland; så sker det til indtægt for oversætteren, ikke for mig. Ligeså er det gået mig med «Brand», hvoraf der nu existerer tre forskellige tyske oversættelser, uden at en skilling deraf kommer mig tilgode. Selv i Sverig er tilstanden for vort vedkommende den samme; vi har ingen ret til at fordre forfatterhonorarer hverken af theatrene eller af forlæggerne, der oversætter os. Af «Hærmændene på Helgeland» er allerede en svensk oversættelse udkommen og en anden er under pressen. Alt, hvad jeg hidtil har havt råd til at redde for mig selv er de af mig foranstaltede tyske udgaver af «Hærmændene på Helgeland» og «Fru Inger til Østråt»; men disse udgaver har forvoldt mig betydelige pengeudlæg, som jeg først i årenes løb kan vente at vinde ind igen. At Bjørnson og de andre norske digtere og komponister, der kendes udenlands, ikke er bedre farne, følger af sig selv.

Nu er det jo en utænkelig ting at de norske statsmagter skulde ville virke hen til at få istandbragt literære konventioner med de store kulturlande. Fordelen for os ved den nu bestående lovløse tilstand er jo så påtagelig at ingen blandt os, af hensyn til vor store læsende almenhed, bør ønske den afskaffet. Skulde den fri adgang til at oversætte udlandets literære frembringelser blive os afskåren, så vilde kilderne til åndelig fremgang og frigørelse blive tilstoppede eller hæmmede for os på sågodtsom alle livsfeldter. Og vi trænger dog så såre til dem! Herom kan altså ikke være tale.

Men, herr storthingspræsident, jeg henstiller til Deres retfærdighedsfølelse, om det er billigt at det med den nuværende tilstand forbundne direkte pengetab bør bæres af os enkelte 4–5 mænd? Giv hver af os de 200 spd gagetillæg som væderlag for hvad vi af hensyn til det heles tarv må give slip på. Ved hjælp af dette beløb kunde vi ialfald redde enkelte af vore arbejder fra at falde i fremmede oversætteres hænder; vi kunde redde dem til fordel for os selv, og derved tillige have indseende med at vor literatur fremlagdes for udlandets øjne i en korrektere form, end nu som oftest er tilfældet, – altså også til så meget større ære for fædrelandet. Min gentagne bøn er altså: sæt denne sag igennem.

Jeg venter ikke, og allermindst i denne travle tid, noget svar på denne min ærbødigste henvendelse; men glad vilde jeg blive den dag jeg kunde læse i aviserne at storthingets præsident havde fremsat forslaget til fornyet behandling. Min taknemmelighed vil det vistnok ikke stå i min magt at lægge for dagen i gerning; men at jeg aldrig skulde glemme Deres hjælp og Deres sindelag mod os, derom beder jeg Dem være forvisset.

Med højagtelse

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 9. februar 1877

München, den 9. Februar 1877.

Kære herr Hegel!

De kender jo den uefterrettelighed i brevskrivning, som jeg desværre så ofte gør mig skyldig i, og det har derfor måske ikke forundret Dem så meget at jeg lige indtil nu ikke har besvaret Deres venlige brev af 28. December f: år.

Tillad altså at jeg idag takker Dem forbindtligst for de i nævnte brev indlagte 450 RmՖ, og ikke mindre for den til nytår modtagne bogpakke, der har været og fremdeles er os til stor glæde, samt endelig for det tilsendte regnskabsopgør for forrige år, der ligeledes rigtig er kommen mig ihænde.

Overordentlig behageligt var det mig at erfare at en ny udgave af «Kærlighedens komedie» nu er nødvendig. Jeg takker Dem hjerteligst for Deres tilbud om oplagets størrelse o. s. v, og håber at trykningen allerede er igang, ligesom jeg stoler på at herr translatør Larsen gør sit bedste for at undgå meningsforstyrrende trykfejl.

Den 19. Februar skal efter bestemmelsen «De unges forbund» for første gang opføres på det herværende Residenstheater; men jeg frygter rigtignok for at det ikke bliver færdigt til den tid. «Fru Inger til Østråt» er udkommet i tysk originaludgave og forsendt til theatrene, men vil neppe nogensteds kunne påregnes opført før til høsten.

Forholdene i Danmark følger vi naturligvis med megen interesse. Glædelige er de i mange henseender jo ikke; men jeg håber med sikkerhed at der dog tilsidst vil komme noget godt ud deraf.

Mit nye stykke gør jeg færdigt isommer og sender Dem da manuskriptet snarest muligt; rimeligvis udkommer det samtidigt på tysk. Brandes’s literaturhistorie læses meget her; jeg har hørt fortælle at første oplag af oversættelsen skal være udsolgt.

Dette i al hast for idag. Med hjertelig tak for det tilbagelagte år og med de bedste ønsker om held og alt godt for Dem og Deres kære i det nye tegner jeg mig

Deres oprigtig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 14. februar 1877

München, den 14. Februar 1877.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

Tillad mig herved at aflægge Dem min forbindtligste tak for det i Deres venlige skrivelse af 18. Januar meddelte regnskabsopgør for forrige år. Dog må jeg derved gøre den bemærkning at det umuligt går an at sætte Deres honorar til blot 25 kroner. Jeg foreslår det dobbelte beløb foruden godtgørelse for udlagt postporto, hvilken sidstnævnte udgifts størrelse De formentlig vil have let for at udregne. Jeg beder Dem indstændigt at indgå herpå og betragter på forhånd denne sag som afgjort.

De fra Kristiania bestilte sager modtog vi først for omtrent en uge siden; de havde imidlertid holdt sig godt og befandtes at være af fortrinlig kvalitet. Tør jeg bede Dem ved lejlighed bringe herr Simonsen min bedste hilsen?

Jeg bliver vel nødt til at tage en aktie i det nye theater og anmoder Dem derfor om godhetsfuldt at tegne mig for en sådan såfremt ikke listerne allerede skulde være inddragne og beløbet fuldtegnet, hvilket dog vel neppe er tilfældet.

Forhåbentlig er nu snart årsudbyttet af aktierne i Bergens kreditbank, sporvejselskabet og dampskibet «Dronningen» forfaldet til udbetaling. Når den tid kommer, håber jeg De er så god at lade hæve de mig deraf tilfaldne beløb; om anvendelsen af samme skal jeg tillade mig senere at tilskrive Dem.

Med megen tak for det forløbne år og med alle gode ønsker for det nye tegner jeg mig

Deres ærbødigst og venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CAMILLA COLLETT, MÜNCHEN 16. februar 1877

Til fru Camilla Collett!

Hermed min tak for en god plads i Deres album og i Deres venlige erindring.

München 16. Febr: 1877.

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 27. februar 1877

München, den 27. Februar 1877.

Kære herr Hegel!

Da jeg sidst tilskrev Dem troede jeg ikke at jeg skulde være nødt til så snart at ulejlige Dem igen. Forholdene gør det imidlertid nødvendigt; jeg skal nemlig i næste måned flytte ind i en anden bolig og tiltrænger derfor adskillige penge for at arrangere mig. Tør jeg derfor bede Dem vise mig den store velvilje at forstrække mig med et beløb i RmՖ, omtrent svarende til honoraret for det nye oplag af «Kærlighedens komedie»? Forhåbentlig vil denne bog kunne ventes i den nærmeste fremtid. Hvor jeg kommer til at bo, ved jeg endnu ikke; her er nok at vælge imellem, og såsnart jeg har lejet skal jeg meddele Dem min nye adresse. Hovedsagen er for mig at finde en bolig, hvor jeg uforstyrret kan arbejde; i den henseende har min nuværende lejlighed ladet adskilligt tilbage at ønske.

I det håb at De ikke tager mig min henvendelse ilde op, og med de bedste hilsener til Dem selv og til Deres familje tegner jeg mig

Deres stedse hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMIL STANG, MÜNCHEN 26. mars 1877

München, den 26. Marts 1877.

Herr højesteretsadvokat Stang!

Som svar på Deres meget ærede skrivelse af 21. dennes, hvilken jeg nu netop modtog, skynder jeg mig at meddele at Deres brev af 27. December f: år aldrig er kommen mig ihænde. Noget lignende er ikke forhen hændt mig og jeg kan kun forklare det af den mindre gode orden, som hersker i postvæsenet her ved nytårstider, da korrespondencen er overvættes stor.

Med den mig ved den stedfundne skønsforretning tilkendte skadeserstatning er jeg vel tilfreds; jeg for mit vedkommende ønsker derfor ikke noget overskøn; jeg er ganske enig med Dem i at den afgørende sejr, der er vunden, ikke bør udsættes for at lide noget afbræk ved en foranstaltning, hvis resultat jo ikke på forhånd kan beregnes og hvoraf fordelen under alle omstændigheder vistnok kun vilde blive ringe.

Jeg tør derfor nu betragte processen som i et og alt lykkelig afsluttet og håber derfor også at De godhedsfuldt og ret snart sætter mig istand til at bringe vort mellemværende iorden.

Med gentagen foreløbig tak og hjertelig hilsen tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, MÜNCHEN 30. mars 1877

München, den 30. Marts 1877.

Herr skolebestyrer Bendixen!

For de modtagne 400 kroner fremsender jeg på omstående blad en kvittering og frembærer derhos min forbindtligste tak for beløbet. – Det var ikke uden ængstelse at jeg erfarede at flere af stykkets hovedroller skulde spilles af debutanter; så meget behageligere var det mig derfor at udfaldet blev så godt. – Nu vil jeg blot ønske at disse lovende unge mennesker forstår sit eget bedste og ikke begår den dumhed straks at løbe til Kristiania , hvor der naturligvis vil gives dem langt mindre anledning til praktisk udvikling end i Bergen. – Mit nye skuespil er nu snart færdigt og vil blive trykt i løbet af sommeren hvorefter det uopholdelig skal blive Dem tilsendt; det kræver rigtignok et temmelig stort personale; dog ikke større end «De unges forbund» og hellerikke anser jeg det vanskeligere at spille. – Det var mig og min hustru meget behageligt at erfare at vi er kommen i svogerskab sammen. Med de bedste hilsener til bestyrelsens samtlige medlemmer tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CARL RUPERT NYBLOM, MÜNCHEN 1. april 1877

München, den 1. April 1877.

Herr professor Nyblom!

Som svar på herr professorens meget ærede skrivelse, hvilken jeg igår havde den store glæde at modtage, tillader jeg mig ærbødigst at udtale min varmeste taksigelse for den mig tiltænkte udmærkelse, hvilken jeg naturligvis overmåde gerne vil modtage, og som jeg altid skal anse for den højeste æresbevisning, der kunde blive mig til del på min literære bane.

Med udmærket højagtelse Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 5. april 1877

München, den 5. April 1877

Hr. Boghandler Lund!

I håb om at mit forrige brev er kommen Dem rigtig i hænde, tillader jeg mig i dag at tilskrive Dem nogle få linjer. Ved et tilfælde opdagede jeg nemlig i går i et ældre nummer af Dagbladet at 9de termin af sporvejsaktierne, for mit vedkommende 400 kroner, er indkaldte til indbetaling i begyndelsen af forrige måned. Nu frygter jeg at det skal være gået Dem som mig, at have overset denne bekendtgjørelse. Skulde dette være tilfældet, bedes min gage for 1ste kvartal anvendt til denne udgiftspost. Er gagen ved modtagelsen af dette brev allerede afsendt hid, så skal jeg gennem Hegel sørge for fornøden remisse. Aktierne i Bergens kreditbank har i det forløbne år givet 8 % udbytte, altså på min part lidt over 80 kroner, der formentlig til enhver tid kan hæves i Kristiania kreditkasse; det bliver således ikke noget stort beløb, der mangler. Jeg kan ikke tro at sporvejsselskabets direktion gør noget opstyr om indbetalingen ikke skulde være sket i berammet tid; men under alle omstændigheder skal jeg passe bedre på en anden gang. Sporvejens aktiebreve skal udstædes i denne tid; jeg har tilskrevet direktionen at de skal udleveres til Dem og beder Dem godhedsfuldt tage samme i forvaring.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen (sign.)

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSDEPARTEMENTET, MÜNCHEN 7. april 1877

München, den 7. April 1877.

Til den kongelige norske regerings departement for kirke- og undervisningsvæsnet.

I literaten John Paulsens navn og på hans vegne henvender undertegnede sig herved til det høje departement med ærbødigst andragende om at der af de til videnskabsmænds og kunstneres rejser i udlandet bevilgede midler må blive ham tilstået et stipendium stort 1600 (seksten hundrede) kroner, for derved at sætte ham istand til at fortsætte sin uddannelse på den af ham betrådte bane.

John Paulsen er født i Bergen af fattige forældre og står nu i sit 25de år. Han har ikke gennemgået nogen lærd skole, men nydt en god undervisning, hvorhos han ved selvstudium har tilegnet sig adskillig kundskab i literaturhistorien såvelsom i den inden- og udenlandske skønliteratur; han er derhos temmelig bevandret i de moderne sprog, navnlig i tysk, fransk og engelsk. Indtil for omtrent et år siden havde han en plads på det portugisiske konsulats kontor i Bergen, hvilken han opgav, for ganske og udelukkende at hengive sig til literær virksomhed.

For henimod halvandet år siden udkom på boghandler Mallings forlag hans første bog, en novellesamling, betitlet «Skitser af bylivet»; noget senere udgav han på samme forlag en digtsamling og endelig til afvigte jul gennem den Gyldendalske boghandel i København en større fortælling «Sjødronningen». Han har derhos skrevet adskillige mindre skuespil, hvoraf et par har været opført i Bergen, men intet endnu udkommet i trykken; endelig findes af ham i blade og tidsskrifter forskellige korrespondentartikler, rejseskildringer, digte samt kritiske skitser.

John Paulsen fandt ved sin første offentlige fremtræden en mere end almindelig varm modtagelse såvel hos publikum som i kritiken, og denne velvillige og forhåbningsfulde stemning, der hidtil har vedblevet at ledsage ham, må jeg anse for i fuldt mål begrundet.

Ifjor ved disse tider begav han sig til udlandet, for på en længere rejse at søge den uddannelse, der er ham nødvendig. Efter nogle måneders ophold i København begav han sig til Tyskland og tilbragte tiden her i München indtil henimod jul, da han afrejste til Rom, der ifølge bestemmelsen skulde være hans faste opholdssted for et længere tidsrum. Jeg har under flere måneders dagligt samvær med ham havt fuld anledning til at lære ham at kende, ligesom jeg med interesse har sat mig ind i hans literære produktion, og det er min faste overbevisning at ingen af vore yngre literater i højere grad end han fortjener at komme i betragtning ved uddelingen af de her omhandlede stipendier. Hans fremtid som poetisk forfatter vil være afhængig af den anledning, der gives ham til at udvikle og uddanne sine medfødte åndsgaver, og i hans fine og varme digteriske sind, i hans noble natur og i hans rene og i enhver henseende mønsterværdige sæder ligger efter min bedste overbevisning garantier for en betydelig udviklingsmulighed. Jeg vil gentagende fremhæve at han er ubemidlet; hidtil har han bestridt rejseomkostningerne ved sine forfatterhonorarer; men disse vil i længden vise sig utilstrækkelige, og er det allerede nu. Han er derhos ikke stærk af natur; hans bryst er svagt, uden dog endnu at være angrebet, og jeg anser det derfor som muligt at et længere ophold i syden kunde for ham i dobbelt betydning være et livsspørgsmål.

Jeg lægger derfor med min varmeste anbefaling denne unge begavede mands fremtid i det høje departements hånd og vover derhos ærbødigst og indtrængende at henstille på at det ansøgte beløb ikke må blive afknappet; ringere beløb vilde give et uforholdsmæssig ringe resultat.

I henhold til ovenstående er det altså at jeg andrager om at der af de til videnskabsmænds og kunstneres rejser i udlandet bevilgede midler må blive tilstået literaten John Paulsen et stipendium på seksten hundrede kroner for at sætte ham istand til under et års ophold i udlandet, navnlig i Rom, at fortsætte sin literære uddannelse.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til PAUL LINDAU, MÜNCHEN 15. april 1877

München, den 15. April 1877.

Hochverehrter Herr!

Beglückt durch den Empfang Ihrer freundlichen Zeilen, erlaube ich mir, ergebenst mitzutheilen, dass ich morgen dem Herrn Director Buchholz schreibe, um ihm anzuzeigen, dass ich die angebotenen Bedingungen dankend annehme. Meinerseits ist die von Ihnen gemachte Mittheilung vollständig genügend, und ein förmlicher Vertrag demnach überflüssig.

Indem ich mich Ihrer wohlwollenden Gesinnung bestens empfehle, zeichne ich mich

mit vorzüglicher Hochachtung Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til ROBERT BUCHHOLZ, MÜNCHEN 17. april 1877

Hochgeehrter Herr Direktor!

Durch Herrn Paul Lindau ist mir die erfreuliche Mittheilung zugegangen, daß Sie bereit seien, unter dem am National Theater üblichen Bedingungen – 6 Prozent der Bruttoeinnahme von sämmtlichen Aufführungen des Stückes vierteljährig zahlbar mein Schauspiel «Die Herrin von Oestrot» zu erwerben.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 20. april 1877

München, den 20. April 1877.

Kære herr Hegel!

Idet jeg forbindtligst takker Dem for det i brev af 2. Marts modtagne pengebeløb, 1120 RmՖ nødes jeg desværre til at gøre brug af Deres velvillige tilbud om yderligere forskud og beder Dem derfor vise mig den store venskabstjeneste, atter at sende mig et lignende beløb. Min adresse er indtil udgangen af denne måned den samme som hidindtil. Fra 1. Maj bor jeg i Schellingstrasse 30, 2. Etage.

Mit nye skuespil nærmer sig nu endelig med raske skridt sin fuldførelse. Det blir i fire akter og kommer til at udgøre omtrent 180 sider trykt, – neppe mindre; måske lidt mere. Renskriften skal jeg tilsende Dem i partier for det tilfælde at De skulde ønske allerede ved midtsommertid at påbegynde trykningen; udgives bør det vel ikke forinden i årets sidste måneder. Til theatrene vil jeg naturligvis indlevere det og nærer ingen tvivl om at det bliver antaget også i København, men opførelsen vil vel dennegang, som tidligere, lade så længe vente på sig, at vi ikke kan vente med udgivelsen indtil det har været bragt på scenen; under alle omstændigheder bør det jo være i boghandelen før jul. Alt dette har vi imidlertid god tid til at træffe aftale om; rimeligvis får jeg i September anledning til personlig at hilse på Dem, idet jeg nemlig underhånden har modtaget meddelelse om at jeg vil erholde en officiel indbydelse til Upsala i anledning af universitets-jubilæet.

Med de bedste hilsener til Dem selv og til Deres familje, og med megen tak for den nys modtagne bog «En opvækkelse», som jeg endnu ikke har fået læst, tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til LORENTZ DIETRICHSON, MÜNCHEN 29. april 1877

München, den 29. April 1877.

Min kære gamle ven!

Efterat jeg nu sidder inde med hele to ubesvarede breve fra Dig, tør jeg ikke længere give efter for min opsættelseslyst i brevskrivervejen, men sender Dig nogle linjer med hjertelig tak og hilsen. Brevet fra professor Nyblom besvarede jeg naturligvis straks, og i hvilken retning mit svar lød, kan Du selvfølgelig på forhånd vide. Jeg glæder mig meget til at vi ved den forestående højtidelighed skal få gå sammen; vi har jo også ved tidligere anledning holdt skridt med hinanden på æresbevisningernes bane, ligesom jo vore veje forøvrigt både længe og hyppigt har løbet jævnsides.

At udgive din oversættelse af «En arbejder» kan der altså ikke være tale om; når stykket nu, som jeg håber, kommer til opførelse her i Tyskland, så vil herr Jonas høste fordelen deraf; Du får intet. Jeg synes Du skulde benytte Dig af din personlige nærværelse hjemme til at rejse en alvorlig offentlig påtale af den nu bestående lovløse og beskyttelsesløse tilstand, hvorunder vi norske literater lider. – At Du så hurtigt fandt en god forlægger til den tyske udgave af storværket glæder mig meget, og jeg finder det vel betænkt at Du selv samtidig besørger en norsk udgave; thi, som sagerne nu står, vilde Du formentlig ikke kunne have forhindret nogen af vore literære røvere fra at gøre det for egen regning. Lad mig se Du raser over disse barbariske tilstande!

I anledning af theaterforholdene har jeg besluttet at skrive noget, enten en forestilling til repræsentantskabet eller også en avisartikkel. Jeg kan forøvrigt umulig tro at de mennesker for alvor kan være dumme nok til at skille sig vid Josephson, der, hvad praktisk sagkyndighed angår, ikke på nogen måde vil kunne erstattes.

Vi er nu flyttet ind i vor nye bolig, Schelling-Strasse 30, 2. Etage, hvor vi finder os særdeles tilfreds og hvor jeg håber snart at skulle fuldføre mit nye arbejde. Dr: Schmidt ser jeg i denne tid ikke hver dag, dog temmelig hyppigt. Igår, lørdag, var jeg sammen med ham, Heyse og Carriere i Achatz og havde således anledning til at overbringe dine hilsener temmelig friske og sender Dig de bedste genhilsener. Du har efterladt Dig oprigtige og trofaste venner hernede. Hvorvidt Heyse gør alvor af Upsalafærden ved jeg ikke med bestemthed; jeg bragte igår sagen på bane; lyst har han nok; men stadig kommer han tilbage til det spørgsmål hvorledes hans svage nerver og den stærke svenske banko vilde kunne forliges; jeg mente naturligvis at spørgsmålet kun kunde besvares ved et praktisk experiment. Vi får se, hvad han beslutter sig til; jeg skal visselig gøre mit bedste.

I «Krokodillen» spørges der jævnlig efter Dig. Dr: Grandaur beder Dig om en literær oplysning til brug for sin theaterhistorie: Hvad er «Hermann von Unna» for noget? Navnet er mig nok bekendt; men videre ved jeg ikke; jeg trode det var et tysk ridderskuespil; men Grandaur påstår at det er svensk og oversat på tysk af Abbé Vogler. Giv mig i al korthed de oplysninger, som kan opdrives; jeg har nemlig lovet ham at tilskrive Dig herom.

Dine tilbageblevne i Gartenstrasse har vi i flytningsugen ikke set noget til, men håber at de befinder sig vel, og ser dem rimeligvis iaften. Fru Collet er kommen tilbage fra Rom. Wergeland har udstillet et godt billede, sortklædt dame i en kirkestol. Kronberg rejser til Italien. Forøvrigt alt omtrent ved det gamle.

Ja, kære ven, lev hermed så vel; om ikke før, så håber jeg vi træffes i Upsala!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til CARL RUPERT NYBLOM, MÜNCHEN 31. mai 1877

München, den 31. Maj 1877.

Herr professor Nyblom!

Som svar på den fra Universitetets større Konsistorium modtagne skrivelse, dateret 21. April dette år, tillader jeg mig ærbødigst at meddele at såfremt ikke uforudsete hindringer mod forventning måtte stille sig ivejen, vil det være mig en ære og en glæde til den omskrevne tid at indfinde mig i Upsala.

Ligeså frembærer jeg herved min gentagne ærbødigste taksigelse for den mig af det filosofiske Fakultet tiltænkte hædersbevisning.

Af biografiske oplysninger tillader jeg mig at hidsætte følgende:

Jeg er født i staden Skien i Norge den 20. Marts 1828, blev student 1850, foretog i sommeren 1852 en rejse til Danmark og Tyskland, og overtog efter min tilbagekomst ledelsen af det norske teater i Bergen, hvilken stilling jeg i 1857 frasagde mig, da jeg ansattes som direktør ved Kristiania norske teater, hvilken post jeg fratrådte i 1861. Fra 1862 til begyndelsen af 1864 virkede jeg som æsthetisk konsulent ved Kristiania store teater og begav mig derpå med offentligt stipendium til Italien, hvor jeg forblev indtil sommeren 1868. Derefter tog jeg ophold i Dresden, besøgte i 1869 med statsstipendium Stockholm, modtog dersteds indbydelse til at overvære Suez-kanalens åbning, berejste Egypten og vendte over Frankrig tilbage til Dresden, hvor jeg forblev på korte afbrydelser nær – (ved verdensudstillingen i Wien fungerede jeg som jury-medlem for kunstafdelingen og i sommeren 1874 besøgte jeg Kristiania) – til 1875, da jeg overflyttede til München, hvor jeg fremdeles befinder mig. – I året 1866 blev mig af den norske stat bevilget en digtergage, og af offentlige udmærkelser har jeg modtaget følgende: Jeg er kommandør af den tyrkiske Medjidieh-orden, ridder af Wasa-ordenen og af St: Olafsordenen, indehaver af kong Oskars belønningsmedalje i guld samt ridder af Dannebrog og af den Sachsen-Ernestinske husordens 1ste klasse.

Mine literære arbejder er hovedsagelig følgende: «Catilina», drama i 3 akter. 1850. (2 oplag). – «Kæmpehøjen», drama i 1 akt 1851. – «Gildet på Solhoug», skuespil i 3 akter. 1855. – «Fru Inger til Østråt», historisk skuespil i 5 akter. 1857. (2 oplag.) – «Hærmændene på Helgeland», skuespil i 4 akter. 1858. (4 oplag). – «Kærlighedens komedie», komedie i 3 akter på rimede vers. 1861. (4 oplag.) – «Kongs-emnerne», historisk skuespil i 5 akter. 1863. (4 oplag.) – «Brand», et dramatisk digt. 1866 (8 oplag.) – «Peer Gynt», et dramatisk digt. 1867. (4 oplag.) – «De unges forbund», lystspil i 5 akter. 1869. (4 oplag). – «Digte», 1871. (2 oplag.) – «Kejser og Galilæer», et verdenshistorisk skuespil i to afdelinger, indeholdende «Cæsars frafald», skuespil i 5 akter og «Kejser Julian», skuespil i 5 akter. 1873. (2 oplag.) – Af disse arbejder er de fleste oversatte på fremmede sprog og adskillige bragte til opførelse på udenlandske teatre.

I det håb at disse oplysninger vil findes tilstrækkelige, tegner jeg mig med udmærket højagtelse

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHN PAULSEN, MÜNCHEN 3. juni 1877

München, den 3. Juni 1877.

Kære herr Paulsen!

Sigurd svarer på Deres brev idag og jeg benytter lejligheden til at underrette Dem om at jeg i rette tid har indgivet et andragende til kirkedepartementet om stipendium for Dem. Kgl: resolution er endnu ikke falden; men efter hvad jeg privat har bragt i erfaring har jeg grund til at antage at andragendet vil blive bevilget. Skulde De af norske aviser se at det Schäfferske legat er uddelt, må ikke dette forurolige Dem; thi det er ikke af dette legat men af det store offentlige stipendiefond for kunstnere og videnskabsmænd at jeg har begæret rejsebidrag for Dem. Resultatet vil De neppe kunne erfare før i Juli måned; De må derfor se til at holde ud for egen regning så længe. Forandrer De opholdssted må De underrette mig derom og nøjagtigt opgive Deres nye adresse, for at jeg snarest muligt kan meddele Dem, hvad udfaldet er blevet. Dette i al hast for idag.

Deres venligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KARL WARBURG, MÜNCHEN 8. juni 1877

München, den 8. Juni 1877.

Herr docent Karl Johan Warburg. Upsala.

Som svar på herr docentens meget ærede skrivelse, hvilken jeg igår havde den glæde at modtage, skynder jeg mig herved at oversende indlagte fotografikort.

I håb om at det skal fremkomme til den forønskede tid tegner jeg mig

med udmærket højagtelse Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK BÆTZMANN, MÜNCHEN 17. juni 1877

Herr redaktør!

I anledning af Deres artikel «Det akademiske kollegium» i Dgbl: for 11te Juni vil De tillade mig at berigtige den yttring, at jeg skal have givet herr kand: jur: Vibe min anbefaling. Dette forholder sig ikke så; jeg har kun for et par år siden på hans foranledning, i et brev til ham, udtalt mig om hans fortælling «Alexander Møllers erindringer», til hvilken han dengang søgte en forlægger. Derimod forholder det sig ganske rigtigt at jeg varmt har anbefalet den unge digter John Paulsen, i hvis navn og på hvis vegne jeg har indgivet andragende om rejsestipendium.

At det akademiske kollegium har forandret det historisk-filosofiske fakultets indstilling forekommer også mig påfaldende; men vi bør håbe at regeringen ikke tillægger kollegiets formening større vægt, end den i deslige sager virkelig har.

München, den 17de Juni 1877.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, MÜNCHEN 20. juni 1877

München, den 20. Juni 1877.

Herr skolebestyrer Bendixen!

Med forbindtligst tak for den modtagne veksel sender jeg Dem på omstående blad en kvittering for beløbet.

Det glæder mig meget at Deres unge scene såvidt heldigt har overstået den første vanskelige sæson. Jeg tror det er meget heldigt at man har fået Nordahl-Rolfsen derop; han forekom mig at være en fin natur og vil sikkert komme til at øve en heldig indflydelse på det unge skuespillerpersonale.

Dersom Deres theater ønsker at opføre 4de akt af «Brand», så overlader jeg Dem gerne denne uden noget honorar, kun beder jeg at der ved forestillingernes sammensætning må blive truffet et skønsomt valg, – ikke således, som i Kristiania, hvor man giver dette brudstykke midt imellem to opslupne farcer.

Jeg tillader mig derhos at bede Dem vise mig en venskabstjeneste. Det er nemlig min agt at omarbejde mit gamle skuespil «Olaf Liljekrans» til en operatekst for Grieg, og ønskede derfor gerne at erholde udlånt det i theaterbibliotheket beroende exemplar af stykket. Tør jeg bede Dem besørge dette for mig? De med forsendelsen forbundne omkostninger bedes fratrukne på fremtidige honorarer. Men jeg beder at sagen må blive holdt hemmelig, så den ikke kommer i aviserne.

Med mange hilsener fra min hustru tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

NB. – Min nuværende adresse er: Schellingstrasse 30. 2. Etage.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 24. juni 1877

München, den 24. Juni 1877.

Kære herr Hegel!

Idag vil jeg benytte et ledigt øjeblik til at meddele Dem at jeg den 15. dennes blev færdig med mit nye stykke og at jeg nu er i fuld gang med renskriften. Manuskriptet udgør 164 sider, men ved afskriften kommer der jo altid nogle nye replikker til, og da jeg desuden har benyttet papir af temmelig stort format, så har jeg nogenlunde visshed for at bogen vil komme til at udgøre omtrent 12 trykte ark. Af hensyn til det kgl: theater i Stockholm, der kun ad omveje kan honorere trykte stykker, blir jeg måske nødt til at tage to afskrifter og sender Dem derfor foreløbig intet; senere skal jeg tilstille Dem manuskriptet lidt efter lidt. For det tilfælde at De vil udstede nogen meddelelse til boghandlerne, vil jeg meddele at stykket heder: «Samfundets støtter», skuespil i 4 akter.

For de i Deres venlige brev af 23. April tilsendte 1120 RmՖ takker jeg Dem forbindtligst og tillader mig at bede Dem om, en af de første dage i næste måned – før haster det ikke – at måtte erholde hidsendt et rundt beløb, omtrent svarende til beløbet af mine rentepenge for første halvår.

Brandes har været her et par dage og er vel nu hjemkommen. For tilbudet om at ville sende mig hans nye bøger er jeg Dem meget taknemmelig.

Med de bedste hilsener til Dem og til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, MÜNCHEN 24. juni 1877

München, Schellingstrasse 30, den 24. Juni 1877.

Til direktionen for Kristiania theater.

Af de norske aviser erfarer jeg at to af theatrets skuespillerinder ved af dem foranstaltede private aftenunderholdninger, hvoraf den ene i theatrets lokale, den anden på Klingenberg, har, blandt andet, opført 4de akt af «Brand».

Det kan formentlig ikke være direktionen ubekendt at theatret ikke har erhvervet opførelsesretten til dette stykke. Ligeledes vil direktionen visstnok vide, at den ifølge «Lov om beskyttelse af den såkaldte skriftejendomsret» af 8. Juni 1876, § 32 er uberettiget til at overdrage opførelsesretten af nogetsomhelst af mine dramatiske arbejder til tredjemand og at, som følge heraf, mine stykker ikke må tillades opførte ved skuespillernes beneficer, såfremt ikke mit samtykke forud er indhentet.

Forinden jeg gør ansvar gældende i anledning af det begåede indgreb i min forfatterret, tillader jeg mig imidlertid at bede mig meddelt, hvad direktionen måtte have at oplyse om sagens sammenhæng.

Jeg vil tilføje at det her ikke alene er pengespørgsmålet, som kommer i betragtning. Jeg kender nemlig meget godt til, med hvilken uvorrenhed deslige beneficeforestillinger indstuderes, og af programmet for de to foran omtalte kan man se, hvilken råhed der gør sig gældende ved forestillingernes sammensætning; man har sat 4de akt af «Brand» midt imellem to farcer. Til opførelsen ude på Klingenberg havde jeg under ingen omstændigheder givet mit minde. Det er alt dette, jeg vil have indseende med, og hvorfor jeg advarer mod fremtidige ejendomsindgreb, ligesom jeg vil påtale dem, der allerede har fundet sted.

I forventning om snarest muligt, og senest inden 14 dage fra idag, at modtage direktionens ærede svar, tegner jeg mig

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK RODE, [MÜNCHEN] 4. juli 1877

Schellingstrasse 30. 4. Juli 1877.

Herr stiftsprovst Rode!

Det vilde være min hustru og mig overordentlig kært at se Dem og Deres frøkener døttre hos os imorgen Thorsdags aften. Idag er jeg desværre optagen af forretninger, ellers vilde jeg have tilladt mig personlig at komme ned til Dem.

Deres med højagtelse og ærbødighed forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 29. juli 1877

München, den 29. Juli 1877.

Kære herr Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem de 4 første hefter af manuskriptet til mit nye stykke; næste lørdag eller søndag sender jeg Dem de 4 følgende og 8 dage derefter de 5 sidste; det hele kommer til at udgøre 13 trykte ark. Jeg håber at De straks ved modtagelsen af denne første sending påbegynder trykningen, så at jeg kan få de fornødne exemplarer indleverede til theatrene i slutningen af August. De risikerer intet ved ikke at vente til hele manuskriptet er i Deres hånd; thi jeg har en anden fuldfærdig afskrift liggende her. Kært vilde det være mig om oplagets størrelse sættes så rummelig at bogen ikke udsælges straks efter udkomsten; thi i de uger der medgår inden nyt oplag kan komme lider en forfatter stort tab derved at købelysten svækkes og mange låner bogen hos venner og bekendte. – Jeg tør sige at dette stykke vil finde stærk afsætning. – Herr bogholder Larsen viser mig forhåbentlig den store tjeneste at besørge korrekturen ialfald af det første oplag.

Min hustru og søn skal nu ved skoleferiernes indtrædelse foretage en rejse til Norge, og derfor beder jeg Dem vise mig den venskabstjeneste at forstrække mig med en sum af 1000 kroner, deraf 800 i norske eller danske sedler, hvis de sidste, som jeg antager, er gangbare i Norge, og resten i RmՖ. For seneste remisse samt for modtagne bøger takker jeg forbindtligst.

Jeg beder Dem ikke at lade nogen uvedkommende få fingre i mit manuskript så længe ikke bogen foreligger i trykken. Jeg tror med sikkerhed at turde sige at vi begge vil have tilfredsstillelse af dette arbejde; det er nyt og tidsmæssigt i enhver henseende, og måske det med størst kunst komponerede af alle mine arbejder. – Undskyld denne utydelige skrift; jeg har arbejdet fra imorges klokken 5, og det er nu tusmørke.

Med mange hilsener til Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 5. august 1877

München den 5. Aug. 1877.

Herr boghandler Lund!

Tillad mig i al hast at sende Dem disse linjer for at bede Dem vise mig den tjeneste at sende mig restbeløbet for forrige kvartal samt gagen for Juli; jeg tiltrænger nemlig i denne tid mange penge, da min hustru og søn om nogle dage skal tiltræde en rejse til Bergen og jeg selv i slutningen af måneden kommer til at begive mig til Upsala.

Har De fåt mine sporvejsaktier udleveret eller er det nødvendigt at jeg først oversender Dem de tidligere interimsbeviser?

Mit nye stykke er nu under pressen og blir antagelig færdigt om fire–fem uger men kommer ikke i handelen før i November.

Med mange hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 6. august 1877

München, den 6. August 1877.

Kære herr Hegel!

Hjertelig tak for Deres brev med indlagte penge og ligeså for det så liberalt tilbudte honorar! Jeg håber at det store oplag vil finde rask afsætning; men jeg tror bestemt at bogen bør udkomme ligeså tidligt i Danmark som i Sverig og Norge. Dog om disse anliggender får jeg kanske anledning til at tale med Dem på min gennemrejse. Hermed følger igen 4 hefter; næste gang sender jeg 3 og derpå de to sidste. I al hast

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til RICHARD KIERULF, MÜNCHEN 11. august 1877

München, den 11. August 1877.

Til Hs: Excellence, herr statsminister Kjerulf.

Idet jeg oversender indlagte underdanigste andragende tillader jeg mig i ærbødighed at anholde om at samme må blive Hs: Maj: Kongen forelagt.

Med udmærket højagtelse

Deres Excellences ærbødige

Henrik Ibsen.

Til KONG OSCAR 2., MÜNCHEN 11. august 1877

Til Kongen.

Undertegnede ansøger herved underdanigst om Deres Majestæts tilladelse til at modtage og bære den mig af Hs: Højhed Hertugen af Sachsen-Meiningen tildelte dekoration som ridder af den Sachsen-Ernstinske Husordens 1ste klasse.

München den 11. August 1877.

Underdanigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 14. august 1877

München, den 14. August 1877.

Kære herr Hegel!

Herved sender jeg Dem igen 3 hefter manuskript; de to sidste skal ufortøvet følge efter. Jeg håber at forrige sending er kommen Dem rigtig ihænde.

Min hustru, som nu forhåbentlig allerede befinder sig i Bergen, takker forbindtligst for Deres venlighed og vil vistnok tillade sig at hilse på Dem når hun i slutningen af September på tilbagerejsen passerer København.

Tør jeg bede Dem spørge herr Larsen om ikke Titania nu som før afgår hver onsdag og lørdag middag fra Stettin. Er denne min formodning rigtig, behøves intet svar; i modsat fald vilde jeg være meget taknemmelig for oplysning om afgangstiden; her kan jeg ingen ordentlig besked erholde.

Med mange hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 19. august 1877

München, den 19. August 1877.

Kære herr Hegel!

Imorgen sender jeg Dem slutningen af manuskriptet, hvoraf kun de sidste 1 ½ side mangler; men denne stump får jeg idag ikke tid til at afskrive, hvis dette brev skal kunne komme afsted med posten iaften, hvilket er mig af vigtighed. Jeg nødes nemlig til at bede Dem sende mig tydske penge til et beløb af 600 kroner. Så snart jeg har modtaget disse rejser jeg herfra. På opturen stopper jeg neppe i København, men på nedrejsen tænker jeg at blive der en dag, og håber da at få anledning til at tale med Dem. Brevene til theatrene sender jeg Dem før min afrejse herfra.

Med mange hilsener

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 20. august 1877

München, 20. August 1877.

Kære herr Hegel!

Herved sender jeg Dem slutningen af manuskriptet. Min bedste tak for de igår og idag modtagne to meddelelser. Forhåbentlig har De erholdt mit igår afsendte Brev, hvori jeg bad Dem om 600 kroner i tyske penge; jeg nævner dette fordi jeg ikke selv, mod sædvane, afleverede brevet. – Den nye bog tror jeg jeg tør sige at både De og jeg vil få glæde af. Dette i al hast

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, MÜNCHEN 21. august 1877

München, den 21. August 1877.

Kære Suzannah!

Straks jeg igår modtog dit og Sigurds brev, telegraferede jeg at alt stod vel til her, og håber jeg at telegrammet er kommet dig rigtig ihænde. Det fornøjer mig at sørejsen gik så heldigt, også hører jeg af Sigurd at du selv ved middagsbordet roste din dragt!

Hele manuskriptet er nu afsendt, og jeg træffer i disse dage forberedelse til min afrejse, hvilken antagelig kommer til at gå for sig på mandag over Stettin. Længere end højst nødvendigt, det vil sige omtrent 14 dage, bliver jeg neppe borte. Her går alt sin sædvanlige gang. Helene er meget brav, koger god kaffe og forretter al sin gerning med den største punktlighed og aldeles således, som hun har mærket at jeg vil have det. Middag spiser jeg i almindelighed hos Schleich, hvor det er bedre end i Musæum og ikke synderlig dyrere. For 1.75 får jeg en udmærket suppe, fisk, to kødretter med allehånde gemüse og kompot, samt derefter kage og ost, smør og brød. Dette er sågodtsom mit eneste måltid; thi jeg er altid hjemme om aftenerne og spiser da kun et lidet stykke smørrebrød. Vullum har også spist hos Schleich indtil igår da han rejste. Med Grønvold har jeg været et par gange sammen, og agter nu at bede ham på en middag, siden hans broder har været så forekommende mod eder i Bergen.

Jeg håber at I froder jer godt deroppe; men vogt jer for alskens uforsigtighed, og pas godt på Sigurd og på dine penge og lad ikke Sogninger og Hardangere tage noget fra dig.

Fra Sverig skriver jeg Dig til og håber der at få brev igen. Hermed slutter jeg for idag. Mor jer godt.

Din

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, MÜNCHEN 21. august 1877

Kære Sigurd!

Tak for dine to breve fra Hamburg og fra Bergen. Indlagt sender jeg Dig et brev fra herr Paulsen, som Du må svare; adressen må enten være fransk eller italiensk.

Den 15. September skal «Der Bund der Jugend» opføres her; rimeligvis er jeg da kommen tilbage. Lad mig nu se Du er forsigtig både tillands og tilvands; den mindste uforsigtighed kan drage de værste følger efter sig. Det er en selvfølge at Du passer på at være her tilstede når skolen begynder. Med skolegutterne i Bergen må Du naturligvis gøre bekendtskab; men vogt Dig for at komme formeget på vandet, og ikke ud i sejlbåd! Dette er alt, hvad jeg ved at skrive om idag. Mor Dig godt.

Din hengivne pappa

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 23. august 1877

München, den 23. August 1877.

Kære herr Hegel!

Indlagt sender jeg Dem følgeskrivelser til det kgl: theater og til theatret i Götheborg. Med theatrene i Stockholm skal jeg personlig underhandle; til Bergens theater bør bogen først sendes når den tid nærmer sig, da den kommer i handelen; jeg har nemlig fast kontrakt med dette theater, og ved at fremsende et exemplar allerede nu udsætter vi os for at dette kommer i omløb blandt alskens uvedkommende, hvorved afsætningen forringes der på stedet. Til Kristiania theater tænker jeg ikke for tiden at indlevere stykket. Den nye direktør er en komplet uduelig mand og så snart mit stykke kommer i handelen agter jeg i et norsk blad at erklære at jeg under denne mands direktionstid afbryder enhver forbindelse med dette theater. Jeg har grund til at tro at Bjørnson vil gøre det samme. Efter mit kendskab til forholdene deroppe tør jeg forsikre at denne fremgangsmåde så langt fra vil skade bogens afsætning at den snarere vil bidrage til at stykket bliver så meget mere læst og købt. Ligeledes antager jeg det for givet at en enig optræden fra Bjørnsons og min side vil bidrage til at den nye direktør meget snart må fratræde. Udgivelsen bør efter min mening finde sted snarest muligt, og samtidigt i alle tre lande. Jeg forudser at dette arbejde vil komme til at vække en hel del røre, og udgiver vi det ret betimeligt, var det ikke umuligt at, trods størrelsen af det første oplag, et nyt sådant kunde blive nødvendigt til jul. Dette er, mener jeg, hvad vi først og fremst bør have for øje; en smule mere eller mindre fordelagtige betingelser ved et enkelt theater kan ligeoverfor bogafsætningen ikke komme i væsentlig betragtning.

I følgeskrivelserne ser De at jeg foreløbig kun har holdt mig til spørgsmålet om antagelse eller ikke-antagelse. Denne fremgangsmåde anser jeg for rigtig. Er dette spørgsmål først afgjort, kan vi siden forhandle om betingelserne.

Jeg har nu fuldt op at gøre med forberedelserne til min Upsala-rejse, og glæder mig meget til på hjemrejsen at få hilse på Dem. Med mange hilsener til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til DET KONGELIGE THEATER I KØBENHAVN, MÜNCHEN 24. august 1877

Til chefen for det kgl: theater og kapel. København.

Herved giver jeg mig den ære at oversende et exemplar af mit nye skuespil «Samfundets støtter» med forespørgsel om hvorvidt man måtte ønske at bringe samme til opførelse på det kgl: theater.

München, den 24. August 1877.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, STOCKHOLM 3. september 1877

Stockholm, Rydbergs hotel, 3. Septbr: 1877.

Kære herr Grønvold!

Jeg kvier mig virkelig ved at bede om at måtte benytte mig af Deres noksom bekendte tjenstvillighed netop i denne tid, da De står i begreb med at fuldføre Deres store billede og således naturligvis helst vil have fred og ro. Men skulde Deres vej en af de nærmeste dage føre Dem forbi hoftheatret, så kunde De bevise mig en overmåde stor tjeneste ved at få fat på regisseur Jenke og bede ham fra mig at forandre i «Bund der Jugend» et punkt, hvorom jeg allerede før løselig har talt med ham. Som De visst husker taler Aslaksen i stykket ofte om «de lokale forholde»; dette har Strodtmann oversat bogstaveligt med «lokale Verhältnisse» hvilket er galt, såsom derved intet komisk eller borneret bibegreb forbindes på tysk. Udtrykket må gengives med «unseren berechtigten Eigenthümlichkeiten», hvilket netop i Tyskland er det samme, som det i originalen forekommende for os Skandinaver. – Hvis den første opførelse finder sted den 15de som hensigten er, vil jeg neppe kunne være tilstede; skulde De derfor ville sende mig et par ord adresserede til Hegel, Kbhvn, og melde mig udfaldet, vilde jeg være Dem dobbelt forbunden. Jeg skriver dette i al hast idag, thi imorgen begynder efter programmet BRÆNdevinsdjævlen at grassere, det vil sige, da går Upsala-toget afsted, og i de nærmest påfølgende dage tør jeg ikke tænke på at få ro til brevskrivning. Jeg ønsker mig forøvrigt tilbage til München igen; nogen egentlig fornøjelse ved alt dette føler jeg egentlig ikke. –

Med forhånds tak og mange hilsener

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, STOCKHOLM 4. september 1877

Stockholm, 4. September 1877.

Kære herr Hegel!

Jeg har nu truffet aftale med det herværende kgl: theaters styrelse angående mit nye stykke og beder Dem derfor, så snart det er færdigt at sende mig hid, adresse Rydbergs hotel, et exemplar med skrevet titelblad. Ligeledes beder jeg at et almindeligt exemplar må blive sendt til München under adresse: Fräulein Emma Klingenfeld. Gabelsberger-Strasse 21. Nogen følgeskrivelse behøves ikke. – Idag går festtoget til Upsala, på lørdag kommer vi hid tilbage og sandsynligvis rejser jeg sydover igen på tirsdag eller onsdag og vil da på gennemrejsen tillade mig at hilse på Dem. Jeg håber at stykket indtil da ikke kommer i handelen; thi det svenske theater vilde i så fald ikke kunne honorere stykket som manuskript.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD FALLESEN, UPPSALA 7. september 1877

Kammerherre Faldesen Kbhavn

Betingelserne lidt fordelagtige, men antages dog. Naermere mundtlig. Hurtig Forberedelse forventes.

Henrik Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, STOCKHOLM 12. september 1877

Stockholm, den 12. Sept: 1877.

Kære herr Hegel!

Min bedste tak for det modtagne exemplar af «Samfundets støtter». Stykket er her antaget og allerede under oversættelse. Jeg skriver disse linjer hovedsagelig for at anmode Dem om at lade et exemplar smukt indbinde for kong Oskar; han har nemlig bedet mig om at få bogen snarest muligt. Imorgen aften rejser jeg herfra og vil antagelig kunne være i København fredag middag; dersteds kan jeg dennegang kun opholde mig et par dage; Dem tillader jeg mig selvfølgelig først og fremst at opsøge.

Med mange hilsener,

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, STOCKHOLM 12. september 1877

Stockholm, den 12. Sept: 77.

Kære Suzannah!

Af aviserne har Du vel læst om de umådelige festligheder i Upsala, hvilke nu er forbi. I mandags opførtes «Hærmændene»; fuldt hus; forfatteren gentagende fremkaldt under højeste begejstring. Om alt dette skal jeg fortælle mundtligt. Under hele opholdet i Sverig har jeg kun modtaget et brev fra Dig og Sigurd, nemlig det, hvori I fortæller om turen til Folgefonden; forhåbentlig finder jeg brev i København, hvorhen jeg rejser idag. Jeg er nu træt og længes efter at komme til München igen; her har været invitationer og tilstelninger hver dag. Med kongen har jeg i Upsala talt hver dag og blev straks af ham modtaget på den hjerteligste måde. Dette til underretning om at jeg lever vel; lad mig snart høre det samme fra eder.

Til SIGURD IBSEN, STOCKHOLM 12. september 1877

Kære Sigurd!

Dit og din Mimus’s brev modtog jeg i Upsala fredagen den 7de, just som jeg i al min pragt skulde begive mig på ballet. I kan prise jer lykkelige at I slap helskindede og uden sygdom fra den historie på Folgefonden; forhåbentlig viser I større forsigtighed herefter. – Doktorpromotionen foregik den 6te i domkirken med gribende højtidelighed; promotionsakten holdtes på latin af erkebiskoppen og tre professorer. De tre andre fakulteters doktorer fik hatte, vi fik laurbærkranse, hvilke vi siden bar hele dagen ved festmiddagen, ved den store folkefest i den botaniske have og ved festen om aftenen på Upsala slot. – «Samfundets støtter» er allerede antaget både her og i København. Skriv snart, og udebliv under ingen omstændigheder ved skolens begyndelse.

Din hengivne pappa

Henrik Ibsen.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, MÜNCHEN 20. september 1877

München, den 20. September 1877.

Kære herr Bendixen!

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem et exemplar af mit nye stykke. Gid det nu må findes passende for Deres theaters kræfter. Jeg beder Dem indstændig ikke at lade exemplaret komme til udlån hverken nu eller efter at bogen er kommen i handelen; dette vil snart ske og da er det visst for de større rollers vedkommende mest økonomisk at købe trykte exemplarer. Jeg håber på en god og omhyggelig indstudering og lad mig snart høre fra Dem.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KONG OSCAR 2., MÜNCHEN 20. september 1877

Nådigste Konge!

Benyttende mig af Deres Majestæts nådige tilladelse vover jeg herved i underdanighed at fremlægge for Deres Majestæt et exemplar af mit nye skuespil.

At skrive og udgive dette arbejde just nu, forekom mig at være en tidsmæssig gerning. Der har nylig fra andet hold gennem digtning været rettet angreb på institutioner, som er sammenvoksede med vor hele nationale fortid, og af hvis bevarelse vor hele folkelige velfærd og fremgang afhænger. Jeg har derfor troet, det kunde være gavnligt at lede almenhedens syn og tanke hen i en anden retning og vise at usandheden ikke ligger i institutioner, men i samfunds-individerne selv; at det er det menneskelige indre, sjælelivet, som må renses og frigøres; at det ikke er de ydre friheder, som skal eftertragtes, men derimod den åndelige personlige frigørelse, og at denne kun kan erhverves og tilegnes af mennesket selv, derved at hans livsførelse har sandheden til grundlag og udgangspunkt.

Alt dette findes intetsteds direkte udtalt i bogen; men det er mit håb at læseren vil sige sig det selv og tilegne sig denne anskuelse, der er min digtnings kerne.

Min højeste løn vilde være opnået, hvis Deres Majestæt måtte bifalde dette arbejdes grundtanke og form. Det exemplar, som hermed følger, nedlægges ikke alene for Sveriges og Norges Konge, men også for den skald, der har spredt fornyet glans over Nordens literatur.

I ærefrygtsfuld hengivenhed

Deres Majestæts underdanige

Henrik Ibsen

München, den 20. September 1877.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 21. september 1877

München, den 21. September 1877.

Kære herr Hegel!

I forgårs aftes kom jeg efter en besværlig rejse tilbage hertil og skynder mig, nu, da jeg nogenlunde har udhvilet, at sende Dem min hjerteligste tak for de mange og store beviser på Deres venskab, som jeg af Dem og Deres familje modtog under mit ophold i København; vær forvisset om at jeg levende og oprigtigt påskønner al Deres godhed og velvilje om det end ikke står i min magt i gerning at gengælde den.

Hermed følger et brev, som bedes vedlagt bogen til kongen; skulde han mod formodning allerede være afrejst til Kristiania, bedes pakken sendt derhen, dog rejser han neppe før i de sidste dage af måneden.

Når sagen med Götheborgs theater er afgjort og De derfra har modtaget de forlangte 1000 kroner, kan stykket gerne, hvis De så synes, 8 dage senere komme i handelen; dog vilde jeg være Dem meget taknemmelig, hvis De kunde foranledige en notits i de københavnske blade om at stykket samtidigt udkommer i en af forfatteren foranstaltet tysk udgave; jeg frygter nemlig for at nogen ellers kunde skynde sig at oversætte det.

Det modtagne exemplar har jeg endnu ikke fåt tid til at gennemlæse, men det ser særdeles smukt ud. Nogle få exemplarer vilde jeg gerne have uddelt og skal om nogle dage sende Dem de dertil hørende følgebreve; idag vedlægger jeg kun en skrivelse til formanden for Bergens theaterforening, til hvem et exemplar straks bedes sendt.

Med fornyet tak og de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, MÜNCHEN 23. september 1877

München, den 23. September 1877.

Kære Suzannah!

Torsdags aften kom jeg efter en besværlig rejse her tilbage og sidder nu igen som før ved mit skrivebord for at sende jer dette brev. Jeg vil ikke råde eder at lægge vejen over Hamburg, således, som jeg gjorde; thi enten må man i mulm og mørke over belterne, eller også kommer man sent om aftenen til Hamburg, hvor der er 4–5 stoppestationer, hvoraf man let kan tage fejl; hotel er vanskeligt at finde og siden har man en mængde vognskiftninger. Mit råd er derfor, hvis vejret er nogenlunde godt, at gå med «Titania» til Stettin. Bogholder Larsen hos Hegel vil opgive skibets afgangstider. I Stettin kan I køre lige til banegården og gå med toget til Berlin. Vil I udhvile der, så tag ind i Töpfers hotel; hvis ikke, så kør fra Stettiner-Bahnhof (i Berlin) til Anhalter-Bahnhof sammesteds, hvor I tager billet «über Hof nach München». I det øjeblik Du bestiger skibet i København bør du være forsynet med mindst 300 RmՖ, ombord kan alt betales med tyske penge, tag derfor ingen skandinaviske med. Turen over Lübeck er også god, men skibene ikke så store og bekvemme. Kan Du undervejs telegrafere ankomsten var det godt; jeg kommer da på banegården; sker dette ikke, og I kommer uventet og ikke finder mig hjemme, så bor Helene i Türkenstrasse 16 ind ad porten i det lille smale sidehus. Hegels har været udmærket forekommende imod mig i København, og ligeså Ludvigsens. Du må hilse mange gange fra mig på begge steder. I hotel d’Angleterre, hvor jeg boede, var jeg Hegels gæst, da han på ingen måde vilde at jeg skulde betale selv; forrige søndag havde han stort selskab for mig ude på sin villa.

Af aviserne har Du vel erfaret, hvor umådelig jeg blev fejret i Sverig. Danske blade bemærker også at jeg var den mest fejrede blandt alle gæsterne i Upsala, og dette var virkelig tilfældet. Nu er jeg imidlertid vel tilfreds med at være kommen til ro igen, skønt jeg ingenlunde har det videre godt; det er ubehageligt at skulle spise ude hver middag, maden smager mig ikke, aftenerne er lange, kolde og triste, jeg sidder altid alene hjemme, da Grønvold er på landet. Helene gør forresten hvad hun kan og holder alt i udmærket orden. Af frøkenerne, som bor ved siden af os, hørte jeg den første aften at hun havde været hver dag i huset under min fraværelse. Jeg antager at også I nu længes efter at komme tilbage. Vejret er idag klart og smukt, men køligt. Savner Du penge, kan Du naturligvis få hos Hegel, hvad Du behøver. Kunde Du få tid til at købe mig 6 par handsker i København, var det mig kært; de må være af fint tyndt skind, helst mørkebrune, no 8 ½; jeg købte et par der for 1 krone 70 øre i en butik på hjørnet af Østergade tæt ved Kongens Nytorv. Kanske Sara kunde hjælpe dig med dette; men pak den dybt ned i kofferten for toldvisitationens skyld. Andet og mere ved jeg ikke at skrive om idag. Jeg skal nu hen til frøken Klingenfeld, som har fåt mit nye stykke til oversættelse; jeg håber hun er et godt stykke på vej dermed. Altså velkommen!

Din

Henrik Ibsen.

Til EMMA KLINGENFELD, MÜNCHEN 25. september 1877

München, den 25. September 1877.

Højstærede frøken!

Da jeg sidst talte med Dem, glemte jeg nogle små punkter, hvorpå jeg gerne vilde henlede Deres opmærksomhed forinden De begynder med afskriften af mit stykke.

Ved overskrifterne over replikkerne er det i oversættelsen ikke nødvendigt ved herrernes navne at sætte «konsul», «grosserer», «købmand», o. s. v, men blot navnet. Derimod skrives Hilmar Tønnesen og Johan Tønnesen fuldt ud. For damerollernes vedkommende bliver derimod naturligvis overskrifterne uforandrede, og ligeledes anføres herrernes betegnelser eller titler i de anmærkninger, hvori de nævnes som indtrædende på scenen. Benævnelsen «adjunkt» bør oversættes med «Oberlehrer»; hvorledes De vil oversætte «fuldmægtig» ved jeg ikke.

Ved navnene tillader jeg mig at foreslå følgende forandringer. Navnet Olaf forandres til Oskar, Rørlund til Lundt, Tønnesen til Tönnsen, Vigeland skrives Wigland, Sandstad skrives Sandstadt, Dina Dorf forandres til Dina Torp, der er et svensk navn, Krap skrives Krapp, Aune forandres til Auner.

Med herr Ackermann har jeg igår truffet aftale og han er beredt til at begynde trykningen så snart de første ark af afskriften er færdige.

I håb om at De billiger de ovenfor gjorte forslag tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

P. S. Med stykkets titel og personliste bør der udsættes indtil det hele er færdigt; afskriften bedes derfor godhedsfuldt begyndt med første akt. (Aufzug??)

H. I.

Til ELISE AUBERT, MÜNCHEN 30. september 1877

Konvolutt

Fru Elise Aubert.

Ullevoldsvejen 16 C.

Kristiania.

München, den 30. September 1877.

Højstærede frue!

Tillad mig gennem disse linjer først og fremst at takke Dem og Deres mand for det behagelige samvær i Stockholm; og tillad mig dernæst samtidigt hermed at sende Dem et exemplar af min nye bog, som jeg gerne vilde at netop De skulde have adgang til at læse forinden den falder i mængdens klør. Jeg har søgt at holde den tilbage så længe som muligt; thi hvergang jeg skal give et nyt arbejde i boghandelen har jeg en fornemmelse, lig den jeg kan tænke mig må ytre sig hos forældre, der skal gifte en datter bort; der er som en art skinsyge deri; man synes ikke at man fuldt ud ejer, hvad man ikke længer ejer ganske alene.

Hvorledes nu De vil og må stille Dem ligeoverfor denne bog, ved jeg ikke med fuld bestemthed. De vil måske støde på enkelte punkter deri, som De ikke kan billige; men i det hele og store taget har jeg dog en anelse om at Deres dom vil gå ud på at det var påtide at en sådan bog blev skreven. Den rører jo dog op i forholde og tilstande, som det vel ikke står i nogen digtnings magt at reformere, men hvorover digtningen dog formår at sprede den rette og sande belysning. Under alle omstændigheder er jeg forvisset om i Dem at finde en fortræffelig læserinde, og i denne forvisning, – og med en venskabelig hilsen til Deres mand, – tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHANNE LUISE HEIBERG, MÜNCHEN 30. september 1877

München, den 30. September 1877.

Højstærede fru etatsrådinde!

Under mit sidste korte ophold i København erfarede jeg først i sidste øjeblik at De, tvertimod hvad jeg med bestemthed antog, på den tid befandt Dem i staden. Der blev således desværre for mig ikke anledning til at kunne aflægge Dem en visit. Tillad mig derfor nu gennem min nye bog at besøge Dem. Jeg beder Dem læse den med det velvillige sind, hvorpå jeg allerede før har havt uforglemmelige beviser; netop på Deres dom lægger jeg naturligvis overordentlig megen vægt, hvad enten den måtte være mig gunstig eller ikke.

Med ærbødighed og taknemmelighed

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 1. oktober 1877

München, den 1. Oktober 1877.

Kære herr Hegel!

Hermed sender jeg Dem de forhen bebudede følgeskrivelser. Exemplarerne til fru Heiberg og fru Thoresen vilde jeg gerne have indbundne; de øvrige kan godt sendes heftede.

Forhåbentlig er nu sagen med Götheborgs theater bragt i orden, og i så fald er det vel bedst straks at lade bogen komme i handelen.

Deres telegram har jeg modtaget; men fra det kgl: theater er til dato ingen anmodning om udsættelse med udgivelsen indløben. Kommer den, så bliver den naturligvis afslået.

Med de bedste hilsener og med tak fra min hustru og min søn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 3. oktober 1877

München, den 3. Oktober 1877.

Herr boghandler Lund. Kristiania.

Deres venlige skrivelse af 22. August forefandt jeg først for få dage siden ved min tilbagekomst hertil og har således ikke før nu kunnet besvare samme.

«Dagbladet»s krav må visstnok være begrundet, hvorfor regningen tilbagesendes og bedes betalt.

Ligeledes sender jeg Dem kvitteringerne for de 8 første indbetalinger på mine sporvejs-aktier. Aktierne selv beder jeg Dem godhedsfuldt tage i forvaring for mig.

Hvad der er tilovers af min gage for 3die kvartal vilde jeg gerne erholde tilsendt på sædvanlig måde gennem anvisning på Bayerische Vereinsbank. For seneste remisse gennem Deres broder takkes forbindtligst.

Mit nye skuespil ligger allerede for længere tid siden trykt, og vil, som De måske ved, om nogle dage komme i handelen.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD FALLESEN, MÜNCHEN 4. oktober 1877

Kammerherr Fallesen Kbhvn

Gewünschter Aufschub unmöglich näheres brieflich

Henrick Ibsen

Til EDVARD FALLESEN, MÜNCHEN 5. oktober 1877

München, den 5. Oktober 1877.

Højvelbårne herr kammerherre!

I mit svar på herr kammerherrens telegram måtte jeg indskrænke mig til ganske kort at betegne udsættelsen af mit nye skuespils udkomst i boghandelen indtil 30. November som en umulighed, og jeg skal derfor herved tillade mig at begrunde nødvendigheden af dette afslag.

Da det kgl: theater ikke er tilsinds at honorere mig med procenter af billetsalget, så nødes jeg til at søge min væsentligste indtægt gennem bogens afsætning i handelen. Stykket er trykt i et meget stort antal exemplarer, og for dette første oplag har Hegel betalt mig et betydeligt honorar, hvorhos hans udgifter til trykning, papir o. s. v. naturligvis løber op til en ikke ringe sum. Jeg skylder derfor såvel ham som mig selv ikke at foretage dispositioner, der strider mod vore fælles interesser. I vore lande foregår jo det hovedsagelige bogsalg i årets to sidste måneder; men for at en bog, udgiven i København, kan til rette tid være tilstede i de fjernere egne af Sverig og Norge, ikke at tale om Finland og Amerika, hvorhen også en hel del exemplarer af mine arbejder går, er det en nødvendighed at den afsendes allerede henimod midten af Oktober. Sker dette ikke, så kan bogen ikke påregnes at blive udsolgt under årets literære julemarked, og forfatteren må da vente et helt år, før et nyt oplag tiltrænges. Det er dette, som jeg ikke tør eller kan indlade mig på; thi derved vilde jeg pådrage mig et pengetab, der ikke på langt nær opvejedes ved det honorar, der er stillet mig i udsigt ved det kgl: theater. Talrige bestillinger er desuden indløbne fra boghandlerne rundt om i vore lande, og bestillerne har erholdt tilsagn om at erholde bogen til en bestemt tid. Heller ikke kan jeg undlade at tage hensyn til at dette arbejde, efter sigende, skal af publikum imødesees med adskillige forventninger, og det er altid uklogt af en forfatter at spænde deslige forventninger ud over en rimelig tid; interessen kan da såre let slappes forinden bogen kommer.

En anden side af sagen er den, at jeg anser det skadeligt for et dramatisk arbejde at det først gøres tilgængeligt for almenheden gennem scenisk fremstilling. Jeg tror at den herhen hørende bestemmelse i det kgl: theaters regulativ har virket nedtrykkende på den dramatiske produktion i Danmark. Et faktum er det ialfald at denne produktion ikke har vist nogen tendens til opblomstring siden regulativets vedtagelse. Dette er også let forklarligt. Således som forholdene nu er kan et nyt skuespil aldrig blive opfattet og bedømt isoleret, i sin renhed, i og for sig som digtning. Dommen kommer altid til at omfatte både stykket og den udførelse, der bliver det til del; disse to ganske forskellige ting sammenblandes og hovedinteressen kommer hos publikum i regelen mere til at rettes mod spillet, udførelsen, skuespillerne, end mod stykket selv.

Jeg har troet at skylde mig selv denne redegørelse, da jeg nødig vilde have min vægring opfattet som mangel på imødekommenhed; havde det stået i min magt at vise sådan, da skulde intet have været mig kærere. Forøvrigt kan jeg umuligt tro at min nødtvungne vægring kan skade theatret; bliver det bekendt at stykket skal spilles allerede i November, så vil følgen blot blive den, at en stor del af Københavns publikum undlader at købe bogen forinden. –

For ordens skyld tillader jeg mig at tilbagesende den mig tilstillede fribillet idet jeg frembærer min forbindtligste tak for de mig derved beredte nydelsesrige aftener.

I håb om at den forestående opførelse af «Samfundets støtter» vil finde sted til alle parters tilfredshed tegner jeg mig med udmærket højagtelse

herr kammerherrens ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 10. oktober 1877

München, den 10. Oktober 1877.

Kære herr Hegel!

Kammerherre Fallesen har ganske rigtigt, som De formodede, telegraferet men naturligvis både telegrafisk og derpå skriftligt erholdt afslag. På hans forlangende var det jo umuligt at indgå. Det er ikke klogt at lade publikum vente længer, og jeg håber derfor at bogen, som bestemt, kommer i handelen på fredag, selv om Göteborgs theater indtil den tid ikke skulde have ladet høre fra sig. Herr Gustafson har bedet mig opstille mine betingelser; det har jeg gjort, og når han ikke svarer, må jeg antage at han heller ikke har noget derimod at indvende.

Ved det kgl: theater lader det desværre til at mit stykke kommer til at give anledning til stridigheder. Molbech har tilskrevet mig et langt brev fuldt af besværinger over kammerherre Fallesen, fordi denne har skudt «Ambrosius» tilside for mit stykke. Jeg kan ikke fortænke Molbech i at han er misfornøjet hermed; men jeg tror at han handler meget uklogt og overilet, hvis han virkelig, som han antyder, bringer den sag for domstolene. Jeg skriver ham for øvrigt til imorgen; i min interesse ligger det ikke at mit stykke kommer så snart til opførelse; men det står jo heller ikke i min magt at forhindre det.

Det urimelige avisangreb i «Fædrelandet» tror jeg De kan tage med største sindsro; det beviser kun det åndstyranni, som man endnu vover at øve hjemme hos os; men det er ingen tvivl underkastet, hvem, enten De eller Deres angriber, der vil få fremtiden, og det en meget nær fremtid, på sin side. Adressen til Brandes skulde jeg selv, om jeg havde havt anledning til det, med den største glæde have underskrevet. Den upartiskhed, De har vist ved at forlægge både Brandes og hans modstandere vilde i større og åndsfriere samfund end vore prises istedetfor at dadles. –

Af mit stykke bedes endnu tre exemplarer afsendte tilligemed de indlagte breve. Exemplaret til Studentersamfundet vilde jeg gerne have indbundet.

Med min bedste tak for indkøbet af statsobligationerne og med de venligste hilsener til Dem og Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHANNE KREBS, MÜNCHEN 10. oktober 1877

München, den 10. Oktober 1877.

Kære frøken Krebs!

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem et exemplar af min nye bog, som jeg beder Dem modtage til erindring om samværet hernede. De vil af denne bog se, hvorledes jeg opfatter mangt og meget af det, hvorom der i forrige vinter leveredes adskillige fægtninger med fru Collett. Måske rammer bogen også visse forholde i Danmark.

Min hustru og Sigurd, ligesom også jeg selv, har til forskellige tider i dette efterår med jernbanen passeret Odense. Måske var De der da, måske ikke. Hvor De for tiden er, ved vi heller ikke; men jeg håber dog at dette brev finder Dem et eller andet sted, og som tegn på at dette er sket lader De os jo nok høre nogle ord fra Dem. Og kom så snart herned igen; De må ikke blive stående på halvvejen hverken i det ene eller i det andet.

Med de bedste hilsener fra os alle og med en forbindtligst kompliment til Deres ærede forældre tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til DET NORSKE STUDENTERSAMFUND, MÜNCHEN 10. oktober 1877

München, Schelling-Strasse 30, den 10. Oktober 1877.

Til Studentersamfundets bestyrelse. Kristiania.

Herved tillader jeg mig at oversende et exemplar af mit nye skuespil, hvilket bedes i venlighed modtaget som et udtryk for den taknemmelige følelse, hvormed jeg altid vil erindre den mig, under mit seneste ophold i hjemmet, fra Studentersamfundets side beviste heder og velvilje.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, MÜNCHEN 10. oktober 1877

München, den 10. Oktober 1877.

Kære svoger!

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dig et exemplar af mit nye skuespil, som allerede i længere tid har været trykt, men som af hensyn til theatrene i Sverig og Danmark først nu kommer i boghandelen. Jeg hører at man i Norge skal være kommen på den idè at dette arbejde skal være et politisk partiskrift eller noget lignende; ved gennemlæsningen vil Du se at dette ikke er tilfældet, men at bogen behandler ganske andre problemer.

Som Du vel ved har jeg været i Sverig isommer og kom først tilbage hertil i slutningen af forrige måned. Susanna og Sigurd har tillbragt hele ferietiden, det vil sige August og September, i Bergens stift på forskellige steder og befinder sig udmærket vel efter denne udflugt.

I København erfarede jeg at Du og din hustru havde været der på et kort besøg, samt at I agtede at rejse til Paris næste sommer. Vi håber at I da ikke drager München forbi; omvejen er ikke stor og her findes mange seværdigheder.

Idag ser jeg mig ikke istand til at tilskrive Dig noget længere brev, da jeg på grund af min nye bogs forestående udkomst er stærkt optagen af forretninger, så meget mere som der af samme og samtidigt med den skal udgives en tysk originaludgave. Jeg må derfor indskrænke mig til at minde om at det vilde være os overordentlig kært snart at høre fra Dig og i sin tid at se Dig og din hustru hos os. Indtil da beder vi eder begge modtage vore bedste hilsener og ønsker for eders vel i alle måder.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN KNUD FREDERIK MOLBECH, MÜNCHEN 11. oktober 1877

München, den 11. Oktober 1877.

Kære ven!

Dagen efter at jeg havde havt den glæde at modtage din bog, tilligemed det venskabelige brev, der ledsagede samme, indløb din anden skrivelse, hvori Du oplyser mig om de forviklinger, mit stykke har foranlediget ved det kgl: theater, og hvorom jeg indtil da ingen anelse havde. Under disse omstændigheder vil Du tillade mig indtil videre at lade dit første brev ligge ubesvaret og idag udelukkende at holde mig til det sidste.

Jeg må da først og fremst forsikre Dig om at jeg aldrig, selv uden den udtømmende forklaring, Du har givet, vilde have mistydet din protest imod at «Samfundets støtter» blev bragt til opførelse i dette efterår; dertil er jeg altfor urokkelig overbevist om dit gamle venskab for mig. Men da Du nu alligevel har holdt en forklaring for ønskelig, så lad også mig fra min side forsikre Dig om at jeg ingensomhelst del har i de dispositioner, der nu er trufne ved theatret. Under min eneste samtale med theaterchefen ytrede han at han havde tænkt at lade mit stykke første gang blive spillet 3die Januar næste år. Jeg vidste da at dit skuespil var antaget, men forudsatte som en given sag at det vilde blive opført forinden det nævnte tidspunkt. Om de to tragediers antagelse var jeg fuldstændig uvidende og hverken om disse eller om dit stykke blev der ved den lejlighed talt. Den 3die Oktober modtog jeg fra kammerherre Fallesen et telegram, hvori han meddeler mig at han vil spille mit stykke allerede i November, hvis jeg vil udsætte bogens udgivelse indtil 30te samme måned. Dette telegram besvarede jeg dagen efter med et ubetinget afslag, og i et brev, skrevet og afsendt den 5te Oktober, motiverede jeg nøjere, hvorfor jeg ikke kunde gå ind på hans forslag. I dette brev fremhævede jeg udtrykkelig at det for mig, der lønnes med fast honorar, sletikke var ønskeligt eller fordelagtigt at få mit stykke så hurtigt opført, såsom jeg måtte befrygte at bogens afsætning ialfald i København og omegn derved i væsentlig grad vilde blive ringere, end af mig og forlæggeren påregnet. Den betingelse, hvortil theatrets chef i sit telegram knyttede opførelsen af mit stykke allerede i dette efterår, blev således af mig tilbagevist, og jeg havde derfor al grund til at antage at man ved theatret vilde blive stående ved den oprindelige beslutning, – indtil dit brev oplyste mig om det modsatte. Den meddelelse fra kmh: F:, hvoraf Du sender mig en afskrift, er dateret dagen efter at han må have modtaget mit afslående telegramsvar, og heraf ses altså at han intet hensyn har taget til min vægring, men lige fuldt agter at spille stykket i November. Dette står det naturligvis ikke i min magt at forhindre; mit stykke er kontraktsmæssig solgt til theatret, uden at der til salget er knyttet betingelser vedrørende opførelsestiden; jeg kan hverken fremskynde eller forhale denne, og selvfølgelig heller ikke tage stykket tilbage eller overhovedet indvirke på de dispositioner, der af theaterchefen træffes angående dets opførelse.

Du må ikke tvivle på at jeg fuldt vel kan sætte mig ind i og forstå den sindsstemning, hvori dit sidste brev er skrevet; men som en gammel ven beder jeg Dig indstændigt, ikke at lade Dig henrive til noget overilet skridt, og som et sådant vilde jeg betragte enhver foranstaltning fra din side, der kunde fremkalde et ulægeligt brudd mellem Dig og theatret. Er der ingen mulighed for at dit stykke kan opflyttes foran de to tragedier? På den måde vilde Du kun få et nyt stykke foran dit eget, istedetfor at Du før havde to. Jeg er naturligvis ikke blind for at sagen fra dit standpunkt har andre sider, end den ene, som ved et sådant arrangement kunde bødes på; men forinden et voldsomt og afgørende skridt tages, bør det dog altid overvejes, hvorvidt et sådant medfører nogen virkelig oprejsning. Jeg indrømmer at der gives tilfælder, da man for sin æres skyld ikke har noget valg. Men er et sådant her forhånden? Dette kan egentlig kun Du selv bedømme; men betænk ialfald om jeg igrunden er bleven hensynsfuldere behandlet end Du; jeg er, hvad honoraret angår, bleven nedsat i en klasse for mig selv, langt nedenfor enhversomhelst dansk forfatter, medens jeg her i Tyskland honoreres lige med de første indfødte dramatikere. Jeg ved vel at jeg ifølge det kgl: theaters regulativ ikke i dette tilfælde kan honoreres med procenter; men regulativet forbyder ikke theaterchefen at indrømme mig et så rundeligt fast honorar, at tabet af procenterne derved nogenlunde opvejedes, og allermindst er regulativet til hinder for at jeg honoreres ligeså højt som Bjørnson sidste gang blev det. Dette er imidlertid ikke sket, og der kunde således også for mig være grund til at føle mig tilsidesat; jeg følte det også i begyndelsen, men er nu vel tilfreds med at jeg ikke derfor afbrød forbindelsen med det kgl: theater, – eller, rettere sagt, jeg var tilfreds dermed indtil det øjeblik, da jeg erfarede de også for mig højst pinlige forviklinger, som antagelsen af mit stykke havde draget efter sig. At jeg ingen skyld har i disse håber jeg man i København vil vise mig den retfærdighed at indrømme når sagen, hvad ventelig sker, kommer til behandling i pressen.

Hvis Du endnu tror på muligheden af ved noget lempeligt middel at få theaterchefen til at forandre sin beslutning, så skulde intet være mig kærere, end at Du vilde bruge det. Tror Du at jeg kan udrette noget i sagen, så lad mig vide, hvori dette skulde bestå; thi jeg må tilstå, jeg indser det ikke. –

Kære ven! Det er nu snart 11 år siden vi i Rom mødtes for første gang; «Brand» udkom kort efter; det var netop i den tid, da jeg begyndte at få bugt med det mangt og meget, der stod mig imod; Du var den første personlighed med fuld myndighed, der kom mig venlig imøde. Siden har vi forskellige gange stødt sammen både hjemme og ude, og for hver gang har der udviklet sig et fortroligere og åbenhjertigere forhold imellem os; Du, dit navn, din hele skikkelse er uadskilleligt knyttet til den bedste periode af mit liv. Og nu skulde dette komme! Men lad det ialfald stå klart både for os selv og for andre, at det ikke er imellem os at kampen føres. Jeg er beredt til alt, hvad der kan bidrage til at bilægge den, og, som Du af foranstående vil se, er det så langt fra at jeg derved bringer noget offer, at jeg tvertimod anser min interesse for at falde sammen med din. Overhovedet, lad mig ikke blive i uvidenhed om tingenes gang; jeg går i spænding.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 28. oktober 1877

München, den 28. Oktober 1877.

Kære herr Hegel!

Min bedste tak for de tilsendte smukke exemplarer af «Samfundets støtter». De ved naturligvis, hvilke konflikter dette stykke har foranlediget mellem det kgl: theater og Molbech. Vi har korresponderet vidtløftigt om sagen og den har ikke gjort noget skår i vor gode og venskabelige forståelse.

Bjørnsons udtalelser i anledning af Brandes’s bortrejse har glædet mig meget, og dette ene skridt udsoner i mine øjne overmåde meget andet; det var smukt gjort af ham. Jeg vil gerne nu foranledige en tilnærmelse mellem ham og mig, og beder Dem derfor sende ham indlagte billet tilligemed et exemplar af «Samfundets støtter»?

Derhos vilde jeg være Dem meget forbunden, hvis De vilde sende mig 450 RmՖ.

Har De modtaget nogen meddelelse fra Göteborgs theater? Til mig er ingen indløbet; men jeg synes ikke jeg kan tvivle på at herr Gustafson vil stå ved sit ord og honorere stykket, hvis han forresten, i en by som Göteborg, vover at give det.

Med de bedste hilsener til Dem selv og til Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, MÜNCHEN 28. oktober 1877

Til Bjørnstjerne Bjørnson!

Din udtalelse i anledning af G: Brandes’s bortrejse har glædet mig og grebet mig dybt. I den er Du selv hel og holden. – Skulde Du med velvilligt sind ville modtage vedlagte bog fra mig og give den til din hustru?

H. I.

München, 28.10.77.

Til CHRISTIAN KNUD FREDERIK MOLBECH, MÜNCHEN 30. oktober 1877

München, den 30. Oktober 1877.

Kære ven!

Af dit sidste brev, som jeg modtog igår, ser jeg at Du dog alligevel er vendt tilbage til din oprindelige beslutning, at drage striden med theaterchefen frem for offentligheden. Jeg kan jo her på frastand ikke have nogen bestemt formening om hensigtsmæssigheden af en sådan fremgangsmåde; men hvad der står ganske klart for mig er, at det ikke på nogen måde vil bidrage til at klarne og retlede publikums opfatning om Du bringer analoge tilfælder ind med i striden. Hvad der her handles om er ene og alene dit stykke «Ambrosius», der er bleven skudt tilside for et senere antaget arbejde. Dette er en enkel og let overskuelig situation. Indblander Du de to tragedieforfattere og mig i sagen, så bliver den straks mere forviklet; jeg tror, jo mere konkret og udelukkende det enkelte tilfælde behandles, desto mere slående virker fremstillingen deraf. Dette henstiller jeg til Dig at tage under overvejelse, forinden Du planlægger din fremgangsmåde på et så bredt grundlag, som i dit brev antydet. En besværing over den Dig tilføjede uret og et angreb på det ved theatret herskende system er to forskellige ting, og jeg tror ikke det gavner nogen af dem om de sammenblandes.

Hvad nu mig specielt angår, så har jeg den største ulyst til at indblande mig i sagen, ingenlunde fordi jeg frygter ubehageligheder fra nogen side, men fordi jeg føler hos mig selv at jeg ikke har nogen ret til at besvære mig. Jeg er jo frivillig indgået på theaterchefens betingelser angående honoraret, og kan da ikke med føje bagefter fremkomme med beklagelser. Chefen foreslog mig ganske visst udenfor kontrakten at standse stykkets udgivelse, men dette forslag blev af mig tilbagevist. Han har dernæst mig uafvidende anmodet avisredaktionerne om at holde alle anmeldelser tilbage indtil stykket opføres. Men kan jeg billigvis beklage mig herover uden tillige at rette min beklagelse mod de avisredaktioner, der efterkommer anmodningen? Jeg synes at anken over dette punkt netop og hovedsagelig måtte rettes mod pressen. Men vilde det for din sag være ønskeligt og klogt at rette en slig bebrejdelse mod pressen netop i det øjeblik da Du må ønske dens velvilje, tilslutning og bistand? Jeg mener at jeg gjorde Dig en meget slet tjeneste om jeg nu offentliggjorde en sådan klage.

Tænk nøjere over dette. Ministeriets svar er jo endnu ikke indløbet. Du har altså endnu tid til at overveje og vælge din fremgangsmåde. Jeg tror ikke Du er inde på det rette spor når du vil give sagen større og almenere dimensioner, end det enkelte foreliggende tilfælde med nødvendighed kræver. Jeg siger Dig dette så ligefrem, fordi jeg ved at sammenhængende med det ejendommelige og det bedste i din natur må der nødvendigvis også ligge et hang til overilelse, der af Dig først erkendes som sådan bagefter, når det er for sent. Tag mig ikke dette ilde op; jeg synes at med Dig kan jeg tale ganske uforbeholdent. Og overlæg så endnu en gang, hvorledes Du bør gå tilværks med fuld sikkerhed for at Du ikke senere får noget at fortryde. –

«Ambrosius» har jeg læst med stor glæde. Det er et fint og stemningsfuldt digterarbejde, men i sin nuværende skikkelse sletikke for det tyske publikum, hvis smag nutildags går i en ganske anden retning. Desuden mangler her jo den historiske forudsætning for forståelsen. Ambr: Stub er naturligvis her ganske ubekendt. Skulde stykket her vinde indgang, så måtte det først omarbejdes, meget borttages, og adskilligt tildigtes, og denne omarbejdelse måtte Du naturligvis selv foretage forinden det oversattes. Om Du kan og vil bekvemme Dig hertil, ved jeg ikke. Heller ikke ser jeg mig istand til skriftlig nøjere at påpege, hvad der, efter mit kendskab til det tyske publikum at dømme, bør forandres. Men kært skulde det være mig om vi mundtlig kunde drøfte sagen. Er der ingen rimelighed for at Du går på rejser til sommeren? Under alle omstændigheder håber jeg snart igen at få høre fra Dig; jeg er meget spændt på at erfare hvad vending theatersagen tager. Har Du imod foranstående nogen indvending at gøre, så hold den ikke tilbage. – Med mange hilsener, også fra min hustru, til Dig og dine

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til CAMILLA COLLETT, MÜNCHEN [oktober 1877]

Kære fru Collett!

Skønt De ikke er den første, til hvem jeg sender denne bog, så var De dog den første jeg havde i tankerne da jeg fik den færdig; men jeg vilde af nærliggende grunde ikke bede min forlægger sende Dem den. Læs den med velvilligt sind. I mangt og meget kan De ikke være enig med mig, det ved jeg nok; men De vil ialfald af bogen se hvorledes jeg opfatter visse forholde der ligger Dem på hjerte.

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til HARTVIG LASSEN, MÜNCHEN 2. november 1877

München, den 2. November 1877.

Kære Lassen!

Jeg har i den senere tid været så overlæsset med uopsættelige forretninger, at jeg ikke har kunnet tænke på at besvare dit brev. Nu har jeg imidlertid fåt det meste fra hånden og vil derfor idag sende Dig et par ord.

Jeg har ikke sagt til herr Vibe at theaterdirektionen har bundet Josephsons hænder, men jeg har sagt, at direktions-institutionen har været en hemsko og en tyngsel på ham. Endvidere har jeg sagt, at direktionen havde handlet mere i theatrets interesse, hvis den, istedetfor at afskaffe intendanten og operaen, havde afskaffet sig selv. Theatret kommer aldrig påfode sålænge det styres kollegialt. Dette er en anerkendt sag over den hele vide verden; theaterdirektionerne er afskaffede overalt undtagen i Norge; derfor går det også, som det går deroppe.

Operaen kunde have stiftet uberegnelig nytte også for udviklingen af vor skuespilkunst; den har i sig en disciplinerende magt, og intet andet theater, end et norsk, vilde så letsindigt og tankeløst have ophævet den. Føler man da intet ansvar ligeoverfor vore indenlandske sangtalenter, som nu ikke kan komme frem?

Hvad Du mener med Josephsons fejl og mangler, forstår jeg meget godt. Men disse fejl og mangler er netop fortrin, når det gælder at styre et theater som Kristianias; dette hverken er eller blir i den nærmeste fremtid nogen kunstanstalt; dertil mangler både de fornødne pengemidler og det fornødne publikum.

Du siger at Du havde en væsentlig andel i at Josephson kom bort. Jeg vilde i dit sted ikke have taget det ansvar på mig; jeg vilde have foretrukket selv at gå min vej. Et theater af ikke højere kunstrang, end Kristianias, kunde meget lettere have båret tabet af sin æsthetiker end af sin teknisk kyndige intendant.

Kære Lassen, Du er en af de få, som forstår at læse rigtigt oppe hos os, og derfor føler jeg mig forvisset om, at Du ikke vil finde skygge af undervurdering eller af uhøflighed i dette. Vær overbevist om, at jeg meget vel forstår at skatte Dig; men jeg mener, at Kristiania theater ikke i kunsten indtager eller kan indtage en sådan plads, at det absolut tiltrænger den specielle art af dygtighed, som Du repræsenterer. Havde vi et nationaltheater med et stort årligt tilskud af statskassen, så vilde sagen stille sig ganske anderledes og da var Du manden.

Og hvad er det så for en efterfølger, I har givet den afskaffede Josephson! Efterfølgeren var her i München isommer, og han talte som et femårs barn om den stilling, han skulde tiltræde. Hvorlænge tror I det kan gå med dette sørgelige og fuldstændig ubrugelige individ? Ikke sæsonen ud.

Hvad jeg personlig har tabt ved afskaffelsen af den tekniske kyndighed ved Kristiania theater, skal jeg ikke videre opholde mig ved. Jeg vil kun antyde, at han havde store planer fore; det var hans agt at opføre både «Brand» (i forkortet skikkelse) og 1ste afdeling af «Kejser og Galilæer». Hvem tænker nu, da man har frigjort sig for Josephsons urensede smag, på sådanne extravagancer, som vilde have været J. L. Heiberg «ein Gräuel»? Og selv om nogen tænkte på det, hvem skulde sætte det i værk? Hvad var det blevet til med opførelsen af «Peer Gynt», hvis ikke Josephson med vold og magt havde drevet den igennem?

Dette har jeg villet sige Dig uforbeholdent, og jeg synes, at vi to må kunne udtale os uforbeholdent for hinanden uden at bryde den gode forståelse, som jeg ialfald meget gerne vil have vedligeholdt. Du, på din side, skal have frit lov til at gøre gengæld, hvis Du engang igen skriver til

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST RASMUSSEN, MÜNCHEN 12. november 1877

Undertegnede erklærer herved, at jeg har givet herr theaterdirektør August Rasmussen eneret til at opføre mit skuespil «Samfundets støtter» overalt i Danmark udenfor København.

München, den 12. November 1877.

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN PAUS, MÜNCHEN 18. november 1877

München, den 18. November 1877.

Kære onkel Christian!

Skønt en af Deres nærmeste slægtninge, frygter jeg dog med god grund for at blive halvvejs betragtet som en fremmed når De herude fra det fjerne modtager disse linjer fra mig. For udenforståendes øjne ser det jo også ud som om jeg frivilligt og med forsæt havde gjort mig fremmed for min slægt eller ialfald engang for alle fjernet mig fra den; men jeg tror jeg tør sige at ubønhørlige omstændigheder og forholde heri fra først af havde den væsentligste del.

Anledningen til at jeg idag tilskriver Dem, kære onkel, vil De naturligvis let gætte. Af udenlandske aviser, og dernæst gennem et brev fra Hedevig, erfarer jeg at min gamle fader er gået bort, og jeg føler en trang til at udtale min hjerteligste tak til alle dem af familjen, som kærligt har bidraget til at lette ham så mange år af hans liv, og som derved har på mine vegne eller i mit sted påtaget sig, hvad jeg lige indtil den nærmeste fortid ikke vilde have set mig istand til.

Fra mit 14de år var jeg henvist til at sørge for mig selv; jeg har i lange og mange tider måttet kæmpe hårdt for at bryde mig min bane og nå did hen, hvor jeg nu står. At jeg i alle disse kampens år så yderst sjelden skrev hjem, havde sin væsentligste grund i at jeg ikke formåede at være mine forældre til hjælp og støtte; jeg syntes det var ørkesløst at skrive, hvor jeg ikke faktisk og praktisk kunde handle; jeg håbede stadig på at mine forholde skulde bedre sig; men det skede meget sent og for ikke længe siden.

En stor trøst var det mig derfor at vide mine forældre, og nu senest min gamle fader, omgiven af kærlige slægtninge. Og når jeg nu frembærer en tak til dem alle, som har rakt de bortgangne en hjælpsom hånd, så gælder denne tak også for den hjælp og lettelse jeg derved har fundet på min livsvej. Ja, kære onkel, lad det være Dem sagt, og sig det igen til de øvrige slægtninge, at hvad de alle i kærlighed har påtaget sig af min pligt og min skyldighed, det har i en væsentlig grad støttet mig under min higen og stræben og bidraget til at fremme, hvad jeg har udrettet her i verden.

Under mit sidste besøg i Norge følte jeg en stærk lyst til at besøge Skien og da navnlig min slægt; men jeg følte også en stærk utilbøjelighed til at komme i nærmere berørelse med visse dersteds herskende åndsretninger, som jeg sletikke føler mig beslægtet med, og med hvilke et sammenstød let kunde have fremkaldt ubehageligheder eller ialfald en misstemning, som jeg helst vilde undgå. Jeg har imidlertid ingenlunde opgivet tanken om engang at få se mit gamle barndomshjem igen. Om et år blir min søn student her, og vi kan da vælge vort opholdssted, hvor vi vil. Rimeligvis går vi først for en kortere tid til Italien igen og tager derefter bolig i Kristiania, skønt jeg frygter for at jeg ikke i længden vil kunne trives eller arbejde i Norge. De forholde, jeg her lever under er langt gunstigere; det er den store verdens forholde med åndsfrihed og med et vidt syn på tingene. Men på den anden side kræver jo disse forholde betydelige offre af forskællig slags.

Vedlagt sender jeg Dem mit fotografi. Det er nu 27 år siden vi såes og De vil naturligvis ikke kunne kende mig igen; men jeg håber vi skal opleve den dag, da familjen kan få anledning til personlig at overbevise sig om billedet ligner originalen eller ikke.

Og hermed, kære onkel, vil jeg slutte. Modtag selv og bring familjen de hjerteligste hilsener fra

Deres taknemmelige og hengivne brodersøn

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 24. november 1877

München, den 24. November 1877.

Kære herr Hegel!

Tillad mig på det venskabeligste at takke Dem for al den opmærksomhed, De i denne tid har vist mig ved tilsendelse af telegram, aviser og skriftlig meddelelse angående opførelsen af mit nye stykke. Det må jo siges at være bragt på scenen med usædvanlig hurtighed, og efter den modtagelse, det har fåt, er det at håbe at det kan gives en hel del gange i denne vinter. Gid nu blot ingen sygdomsforfald måtte træde hindrende ivejen!

For den raske istandbringelse af bogens 2det oplag er jeg Dem ligeledes særdeles forbunden. Af honoraret for dette har jeg hævet hos Dem 400 kroner og vilde nu gerne bede Dem sende mig et lignende beløb (i tyske sedler). For restbeløbet samt for de af theaterdirektør Rasmussen indbetalte 600 kroner turde jeg måske anmode Dem om ved tid og lejlighed at ville lade indkøbe svenske statsobligationer. Står disse i omtrent samme kurs som sidst, så vil jeg omtrent for de ovennævnte beløb kunne erholde obligationer til en pålydende værdi af 3000 kroner, hvilket netop var, hvad jeg ønskede.

Den tyske udgave af stykket er nu udkommen og i disse dage forsendt til en hel del theatre; her i München skal det spilles allerede i næste måned.

Med gentagen tak og mange hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. Min hustru takker forbindtligst for fru Thoresens «Inden døre»; jeg ligeså for «Magnhild» og «Dorothea». De to førstnævnte bøger har jeg læst med megen interesse; J. Paulsens fortælling skal jeg nu tage for mig.

H. I.

Til DEUTSCHE GENOSSENSCHAFT DRAMATISCHER AUTOREN UND COMPONISTEN, MÜNCHEN 8. desember 1877

München, den 8. December 1877.

Hochverehrter Herr!

Gleichzeitig mit diesen Zeilen übersende ich Ihnen vorläufig ein Exemplar meines neuen Schauspieles «Stützen der Gesellschaft» mit der Bitte in der nächsten Nummer der «Neuen Zeit» darauf aufmerksam zu machen.

Ich bin gesonnen der Genossenschaft den ausschliesslichen Vertrieb des Stückes zu überlassen, nur mit alleiniger Ausnahme der Münchener Hofbühne, wo es schon angenommen ist.

Versandt habe ich das Buch schon an die auf beigelegtem Verzeichniss erwähnten Theater. Am Hamburger Stadttheater hat Herr Director Pollini das Aufführungsrecht gegen 5 % der sogenannten Kassen- oder Abend-Einnahme erworben.

Morgen wird Ihnen mein Verleger 30–40 Exemplare zustellen, und hoffe ich, dass Sie diesen den übrigen Bühnen gütigst so bald wie möglich übermitteln.

Mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 14. desember 1877

München, den 14. December 1877.

Herr boghandler Lund!

Herved tillader jeg mig at anmode Dem om for min regning at ville indbetale til direktionen for dampskibet «Dronningen» i Kristiansand et beløb af 100 kroner straks, samt efterhånden, hvis indkaldelse gennem aviserne sker, yderligere 400 kroner, hvilket støtter sig til en fattet beslutning i en generalforsamling.

Med de bedste hilsener

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

P. s. Af «Samfundets støtter» er allerede to tyske oversættelser udkomne; den 7de Januar skal stykket opføres i det herværende residenstheater.

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 15. desember 1877

Hofmarchall von Edholm Stockholm

Zweimal in kurzer Zeit über hocherfreuliche Ereignisse telegraphisch benachrichtigt, ersuche ich Herrn Hofmarchall sämmtlichen betheiligten Künstlerinnen und Kunstlern den Ausdruck meiner herzlichsten Dankbarkeit übermitteln zu wollen

Henrik Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 16. desember 1877

München, den 16. December 1877.

Kære herr Hegel!

Idet jeg forbindtligst takker såvel for de senest modtagne 450 RmՖ som for det fordelagtige indkøb af statsobligationer, nødes jeg til igen at bede Dem om en pengesending, nemlig om 630 RmՖ, der omtrent svarer til sidste halvårs rentepenge.

Det glæder mig meget at «Samfundets støtter» fremdeles trækker så godt i København. Iforgårs modtog jeg telegram fra Stockholm om dets opførelse dersteds, hvor det ligeledes er bleven modtaget med meget stærkt bifald. På det herværende Hoftheater skal det gives første gang den 7de Januar. To tyske oversættelser af stykket er allerede udkomne, nemlig min egen originaludgave hos Th: Ackermann her, samt en oversættelse af A: Langer i Reclams «Universalbibliothek». Den sidste kan dog ikke indgives til theatrene.

Med mange hilsener og de bedste ønsker om en glædelig jul for Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN KNUD FREDERIK MOLBECH, MÜNCHEN 18. desember 1877

München, den 18. December 1877.

Kære ven!

Det er meget længe siden at der i mit liv er passeret noget, som på engang har glædet og grebet mig så dybt, som da jeg for nogle dage siden modtog din nye bog og fandt at Du foran i den havde sat vort gamle venskab et synligt mindetegn. Hjertelig tak for dette, og dobbelt tak fordi det fremkom netop under forhåndenværende omstændigheder. Denne vending var i sandhed en genial finhed fra din side; nu bagefter overrasker den mig forøvrigt ikke; thi dette karaktertræk samstemmer så fuldkommen både med grundstemningen i dette dit nye værk og i din hele digtning overhovedet.

Men tør jeg ikke også af din venlige tilegnelse slutte at sagen med theatret har fundet en for Dig tilfredsstillende løsning? På hvilken måde dette skulde kunne ske, ved jeg jo rigtignok ikke; men da aviserne, såvidt jeg har kunnet erfare, ikke har behandlet anliggendet, og da dit stykke nu altså er udkommet, så må vel en ny overenskomst med theatret have afløst den gamle.

Hvorledes nu end hermed forholder sig, så synes jeg at det forefaldne burde give os anledning til en henvendelse til vore regeringer om at få den bestående literære retsordning udvidet, således at denne for fremtiden kom til at give gensidig international beskyttelse i de tre nordiske lande. Det bestående er højst ubilligt og uretfærdigt mod forfatterne. På den ene side er det åbenbart uretfærdigt mod de danske forfattere at et stykke af mig skal, fordi jeg er norsk, kunne komme til at gå foran danske originalarbejder, og på den anden side finder jeg det ubilligt at mine arbejder, skønt de ovenikøbet er danske forlagsskrifter, ikke nyder beskyttelse men spilles uden honorar i provinserne. Den samme medfart lider naturligvis de danske forfattere i Norge; i Sverig er, som Du ved, tilfældet det samme. Nu nylig er der imidlertid mellem Sverig og Norge afsluttet en konvention, som træder i kraft 1ste Januar næste år, ifølge hvilken norske forfattere skal nyde fuld beskyttelse i Sverig, og omvendt. Denne konvention synes jeg at Danmark burde tiltræde ligeover for begge de to andre lande, og dette burde ske så snart som muligt.

Tænk nøjere over dette, som jeg her kun løselig og i al korthed har kunnet antyde. Du har jo nu dit nye skuespil under arbejde, og det vilde ikke være nogen ringe vinding om dette kunde komme til at nyde godt af en sådan konvention. Jeg tror ikke at hverken den danske eller den svensk-norske regering vilde gøre vanskeligheder; men det er nødvendigt at henlede deres opmærksomhed på sagen.

Med «Ambrosius» ønsker jeg Dig held og lykke; det synes mig umuligt andet end at denne digtning må slå sejrrigt igennem både i læseverdenen og på scenen. Og så endnu engang hjertelig tak og de bedste ønsker fra os alle om en glædelig jul for Dig og din familje.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, MÜNCHEN 21. desember 1877

München, den 21. December 1877.

Kære herr Bendixen!

Med forbindtligst tak for Deres to venlige breve samt for den modtagne veksel sender jeg Dem på omstående blad en kvittering for beløbet. Ligeledes takker jeg Dem særdeles meget for de tilsendte udklip af Bergens-aviserne. Jeg ser deraf med megen tilfredsstillelse at dette vanskelige stykke både er bleven godt spillet og godt modtaget, og beder Dem at frembære for instruktionen forsikringen om min oprigtigste erkendtlighed; dens arbejde har visselig ikke været let.

Og så endnu et. Med den mest levende interesse har jeg læst den række af fortræffelige artikler, som har ståt i «Bergensposten». Disse er uden sammenligning det åndfuldeste, stilfuldeste, rigtigste og mest udtømmende, som hidtil har været skrevet om dette stykke. Det er ingenlunde artiklernes venlige og anerkendende tone, som har bestukket mig til at stille dem forrest i første række. Disse artikler indeholder til belysning og rigtig forståelse af stykket alt det, som jeg helst vilde skulle blive sagt, alt det, som af andre kritikere enten sletikke er bleven bemærket eller også urigtigt opfattet. Nu er jo forfatteren formaliter anonym, og jeg har således ikke adgang til at henvende mig direkte til ham; men særdeles kært skulde det være mig om De kunde finde anledning til at bringe ham min hjerteligste tak for den velvillige, kyndige og fornødne håndsrækning, han har ydet mig. – Direktør Vogt har ikke henvendt sig til mig, og hvis Deres theater ønsker at spille stykket i kystbyerne, så erholder han ingen tilladelse. Skulde han, mod formodning tænke på at give det alligevel, så bemyndiger jeg Dem herved til hos vedkommende politi, hvis De så synes, at nedlægge protest på mine vegne. Dette brev kan tjene til foreløbig legitimation. Men noget sligt vil han vel ikke vove.

Med de bedste hilsener samt med ønsket om en glædelig jul og et godt nyt år for Dem, theatret og alle venner tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FRANZ GRANDAUR, MÜNCHEN [1876–77]

Lieber Dr: Grandaur!

Morgen, Freitag, Abends 6–8 Tyrolerweinprobe Türkenstrasse 38! Haben Sie Zeit und Lust – dann herzlich wilkommen!

Ihr freundlichst ergebner

Henrik Ibsen.

1878

Til TOBIAS MÜLLER, MÜNCHEN 11. januar 1878

Konvolutt

Herrn Tobias Müller.

Bergen.

(Norwegen.)

fr:

München, 11. Januar 1878.

Herr Tobias Müller. Bergen.

Det var mig en stor fornøjelse at modtage brev fra Dem og en ikke mindre behagelig overraskelse at erfare anledningen til Deres skrivelse.

Jeg beder Dem bringe rederiet min bedste og forbindtligste tak for den mig tiltænkte æresbevisning, hvilken jeg naturligvis særdeles gerne modtager. Nu vil jeg blot ønske at skibet må have lykken med sig hvor det farer og færdes.

Også jeg har ofte tænkt på det behagelige samvær med Dem og Deres frue i Wien; men jeg er heller ikke nogen flittig brevskriver sålænge det ikke er uundgåelig nødvendigt, og derfor har jeg heller ikke på min side senere ladet høre fra mig.

Jeg skulde have stor lyst til engang at gæste Bergen når omstændighederne så kunde føje sig. Men i den nærmeste fremtid vil det neppe kunne ske. Her må vi blive endnu et år; derefter er det vor agt at opholde os et årstid i Italien. Så går rejsen sandsynligvis hjemover til Norge igen.

Min hustru sender Deres frue indlagte fotografier og beder mig frembære sin bedste hilsen. Det samme tillader jeg mig også for mit eget vedkommende og tegner mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LOUISE STJERNSTRÖM, MÜNCHEN 12. januar 1878

München, den 12. Januar 1878.

Kære fru Stjernström!

Igår modtog jeg gennem kancelliråd Hegel Deres brev til ham, hvilket jeg straks foreløbig besvarede med et telegram, som jeg håber er kommet Dem rigtig ihænde. De vil altså have erfaret at jeg har overdraget Dem fuld og udelukkende ret til i Stockholm at opføre «Kongsemnerne» mod derfor, ligesom for «Hærmændene» at erholde et honorar af 1000 kroner, hvilket beløb i sin tid bedes indbetalt til kancelliråd Hegel.

Overalt, hvor stykket hidtil har været spillet, har det imidlertid vist sig nødvendigt at foretage forkortninger. Jeg tillader mig derfor at gøre Dem opmærksom på at De visst med stor lethed vilde kunne få lånt fra Kristiania theater det exemplar, hvorefter stykket dersteds bliver spillet, og hvori jeg selv har foretaget de sammendragninger, som forekom mig ønskelige. Dette er forresten ikke nogen betingelse fra min side; det er kun et forslag, som det naturligvis står Dem frit at følge eller lade være. Jeg er forvisset om at mit stykke hos Dem er i de bedste hænder, og hjertelig kært skulde det være mig om både De og jeg, som jeg håber, måtte få megen glæde og tilfredsstillelse af dets opførelse i Stockholm.

Som De vel ved, var jeg i Upsala isommer og opholdt mig også på gennemrejsen nogle dage i Stockholm; men tiden var så kort og desuden så optagen af festligheder og af forretninger at det blev mig umuligt, så gerne jeg end havde villet, at komme ud og besøge Dem. Meget er vel nu anderledes derude; der er bleven stille og ensomt i sammenligning med før, kan jeg tænke. Ja, kære fru Stjernström, det er et stort og uerstatteligt tab, De har lidt; men en trøst og en tilfredsstillelse må det dog være for Dem at den kære bortgangne ligesom lever i den gerning, som han og De i forening grundlagde og som De nu fører videre frem.

Mit nye stykke «Samfundets støtter» sendte jeg Dem ikke, fordi der i dette forekommer en rolle, der synes mig så decideret passende for fru Hwasser, at jeg ikke et øjeblik kunde være i tvivl om at dette stykke helst måtte indleveres til dramatiska teatern. Tvivl imidlertid ikke om at jeg under andre omstændigheder visselig havde vendt mig til Dem og ikke til nogen anden.

Min hustru sender Dem de hjerteligste hilsninger. Vi taler ofte om den tid, da De var i Dresden. Hendes søster, frøken Thoresen, som dengang opholdt sig i vort hus, er død for tre år siden. Også hun havde Dem hjertelig kær.

Min adresse her i München er: Schellingstrasse 30. I håbet om snart at erfare gode nyheder fra Dem og fra Nya teatern tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til EMIL JONAS, MÜNCHEN 18. januar 1878

München, 18. Januar 1878.

Herr Emil Jonas. Berlin.

Som svar på Deres skrivelse må jeg minde Dem om, hvad der ikke kan være Dem ubekendt, nemlig at jeg selv allerede i begyndelsen af November måned forrige år på Theodor Ackermanns forlag hersteds har udgivet en tysk originaludgave af mit skuespil «Samfundets støtter». En oversættelse fra Deres hånd er således ganske overflødig, og en bearbejdelse, således, som De stiller den i udsigt, må jeg på det bestemteste frabede mig.

Hvad De skriver om Deres strygninger i første akt er komplet meningsløs tale og vidner om at De aldeles ikke har forstået det værk, som De har tiltroet Dem dygtighed nok til at bearbejde. Selv for den simpleste literære fusker synes mig dog det måtte være indlysende at i dette stykke kan ingen roller udelades og ikke en eneste replik stryges. Stykket er også i uforkortet og uforvansket skikkelse allerede antaget på mange tyske teatre.

Skulde De, til trods for hvad jeg her har sagt Dem, alligevel fremture i Deres forsæt og således af ukyndighed forvanske og fordærve mit arbejde, så lader jeg Dem herved vide at jeg uopholdelig gør sagen til genstand for fortjent omtale i den skandinaviske presse; den skal blive bekendt lige til de højeste steder, og hvad heraf vil resultere, vil De i sin tid få erfaring for.

Denne advarsel har jeg ikke villet tilbageholde. Det er endnu tid for Dem til at undlade den mishandling af mit værk, hvorved De i Deres brev har truet mig, og for Deres egen skyld råder jeg Dem at betænke, hvad De gør.

Mit stykke kommer forøvrigt i uforvansket skikkelse til opførelse på mindst to andre berlinske theatre, hvor det allerede er antaget, så publikum vil få rigelig anledning til at anstille en sammenligning. Lader De alligevel det bebudede makværk fremtræde for offentligheden, så skylder De mig ialfald den æresoprejsning, på Stadttheaters plakater at lade trykke «verstümmelt von Emil Jonas».

Med agtelse

Henrik Ibsen.

Til OLAF ANDREAS HOLM, MÜNCHEN 19. januar 1878

München, 19. Januar 1878.

Herr kand: theol: Olaf Holm. Fredriksstad.

Overensstemmende med Deres ønske giver jeg mig herved den ære at meddele at Deres bog såvel som Deres brev er kommen mig rigtig ihænde, og aflægger jeg for begge Dele min bedste tak.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 28. januar 1878

München, den 28. Januar 1878.

Kære herr Hegel!

Det er rigtignok nu temmelig sent at ønske Dem et glædeligt nytår, men tillad alligevel at dette herved sker, og modtag derhos min bedste tak for det forløbne år, hvilket jo for mig i alle henseender har været særdeles tilfredsstillende.

Ligeledes takker jeg Dem forbindtligst og hjerteligst for den i juleugen modtagne pengeremisse samt for bogpakken, ved hvilken De har beredt os og endnu bereder os megen glæde og nydelse.

Til fru Stjernström telegraferede og skrev jeg straks, så jeg håber den sag er i orden og at stykket snart vil blive givet. Honoraret har jeg bedet hende indbetale til Dem.

Af «Samfundets støtter» existerer der nu tre tyske oversættelser; de to tror jeg jeg før har nævnt for Dem; den tredje er af en skrækkelig literær bandit, som heder Emil Jonas og som kalder og underskriver sig «kgl: dansk kammerråd». Hans oversættelse skal nu spilles på Stadttheatret i Berlin, W: Langes på Bellealliancetheatret og min på Nationaltheatret sammesteds. Her i München skal stykket gå den 6. Februar.

Jeg håber at sygdomsforfald ikke lægger altfor mange hindringer ivejen for stykkets fortsatte opførelser i København, så at det allerede i denne sæson kan opleve den 26. forestilling, efter hvilken slutningshonoraret skal udbetales mig. Under alle omstændigheder forventer jeg at kammerherre Fallesen i betragtning af den gode indtægt, mit stykke har bragt theatret, bevilger mig hele honoraret udbetalt ved spilleårets slutning eller før, om end indtræffende omstændigheder skulde forhindre at stykket indtil da oplevede den 26. forestilling.

Jeg har for den herværende hoftheaterintendant omtalt Henrik Hertz’s drama «Ninon» som et stykke, han burde opføre, og han har derfor bedet mig forskaffe ham et exemplar da han så vil lade det oversætte. Findes dette stykke i boghandelen separat, nyt eller antikvarisk, vilde jeg være Dem meget forbunden om De for min regning vilde sende mig det.

Ligeledes er jeg så fri at anmode Dem om at måtte erholde tilsendt 900 RmՖ, hvilken sum omtrent modsvarer det beløb jeg ifølge årsregnskabet har indestående hos Dem.

Med fornyet tak for al udvist velvilje og godhed og med de bedste hilsener til Dem selv og til Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 5. februar 1878

München, 5. Februar 1878.

Højstærede frøken!

Jeg har tilladt mig at reservere to parketpladse til Dem til forestillingen iaften, hvorom jeg herved foreløbig vil underrette Dem. Billetterne selv kan jeg først sende Dem i eftermiddag.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til ERNST POSSART, MÜNCHEN 15. februar 1878

München, den 15. Februar 1878.

Hochgeehrter Herr!

Gestatten Sie mir Ihnen meinen verbindlichsten Dank für die geniale Darstellung des Consul Bernick in «Stützen der Gesellschaft» auszusprechen. Ihre treffliche Leistung kommt meinem Stück in um so höherem Masse zu statten, als durch dieselbe alle Klippen, welche die Handlung bietet, in glücklichster Weise umschifft werden. Somit darf ich wohl sagen, dass ich mir die Rolle des Consuls nicht schöner und richtiger dargestellt denken kann, als dies Ihnen gelungen ist.

Sie werden es demnach begreiflich finden, wenn mein sehnlichster Wunsch dahingeht, Sie möchten die «Stützen der Gesellschaft» in Ihr Gastspiel-Repertoire aufnehmen, um künftigen Darstellern des «Consul» innerhalb und ausserhalb Deutschlands ein geradezu massgebendes Vorbild aufzustellen.

Unter nochmaliger Wiederholung meines Dankes verharre ich in grösster Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 6. mars 1878

München, den 6. Marts 1878.

Kære herr Hegel!

Med forbindtligst tak erkender jeg herved modtagelsen af de i Deres venlige brev af 3. f. m. oversendte 900 RmՖ. – Jeg ved ikke om mit stykke nu har oplevet den 21. forestilling, men i henhold til Deres godhedsfulde tilbud i seneste brev tillader jeg mig alligevel at anmode Dem om at ville sende mig 450 RmՖ. Da stykket jo lader til fremdeles at trække publikum til theatret, synes det mig ikke umuligt at det i denne sæson kan blive spillet 26 gange. I Stockholm, hvor det gaves 1ste gang den 13de Dcbr: blev det den 19. Februar spillet for 25de gang.

Hvorledes er det fat med Drachmann? Hans rimbrev til Esrom sø ser virkelig betænkeligt ud med hensyn til hans sindstilstand og bekræfter en frygt, som jeg fra hans ophold hernede i stilhed har næret. Er det den gode modtagelse, hans bog «Derovre fra grændsen» fandt, som han ikke har kunnet bære? Hvad siger man om hans sidste digtsamling? Jeg for min part har adskilligt at indvende imod formen i samme; på hver side spores et hastværk, som forstyrrer det tilsigtede indtryk.

Hernede er «Samf: støtter» bleven modtaget med et ganske overordentligt bifald. I Berlin spilles det nu på 5 theatre, idet Reunion-Theater også har optaget det. For tiden forberedes det ved hoftheatrene i Weimar og Stuttgart foruden ved adskillige andre theatre.

Vi har nu her det mildeste og dejligste forårsvejr man kan tænke sig. – Mange hilsener til Dem selv og til Deres børn fra

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 22. mars 1878

München, den 22. Marts 1878.

Kære herr Hegel!

Tillad mig at bringe Dem min hjerteligste tak for Deres venlige telegram, som jeg på min fødselsdag havde den glæde at modtage. Ligeledes takkes forbindtligst for de under 8de dennes tilsendte 450 RmՖ.

Indlagte veksel modtog jeg for nogle dage siden fra Stokholm; dens pålydende tilligemed 200 kroner, som er bleven betalt Hedberg for oversættelsen, udgør mine procenter af de 30 første opførelser i Stockholm. Nu er det min bøn at De vil lade denne veksel sælge i København og for beløbet indkøbe svenske statsobligationer. Står disse i nogenlunde samme kurs som sidst, så er det vistnok den fordelagtigste måde at anbringe pengene på. – Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres børn tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 24. mars 1878

Konvolutt

Hs: højvelbårenhed

Hofmarskalken

Herr Erik af Edholm.

Stockholm.

(Schweden.)

fr:

München, den 24. Marts 1878.

Højvelbårne herr hofmarskalk!

Idet jeg aflægger min forbindtligste tak for herr hofmarskalkens meget ærede skrivelse af 11te dennes samt for den deri vedlagte veksel, giver jeg mig den ære at fremsende kvittering for beløbet.

Det er med levende glæde at jeg har erfaret den over al forventning store fremgang, som mit seneste skuespil har havt i Stockholm. Et sådant resultat kan ikke opnåes uden en ualmindelig dygtig, velvillig og indsigtsfuld bistand såvel fra theatrets embedsmænds som fra dets artisters side, og jeg beder herr hofmarskalken være forvisset om at jeg aldrig skal glemme dette. Det særdeles rigelige honorar, der er tilfaldet mig, var det mig dobbelt kært at modtage fordi jeg deri så et vidnesbyrd om den livlige deltagelse, hvormed Stockholms almenhed også dennegang er kommen mig imøde.

Jeg er allerede begyndt at beskæftige mig med planen til et nyt skuespil af nutidslivet. Hvad tid dette kan blive færdigt er det mig endnu umuligt at beregne, men så snart det sker skal jeg visst ikke forsømme først og fremst at indsende det til det kgl: theater.

Af tyske theaternyheder gives der ivinter ikke mange, og af disse sågodtsom ingen, der hæver sig over det middelmådige. Paul Lindaus 4 akters lystspil «Johannistrieb» har været modtaget med adskilligt bifald; men jeg betvivler at det passer hos os. Rudolf Gottschall har skrevet et lystspil i 3 akter «Der Vermittler», som skal have gjort lykke i Leipzig; men dette stykke kender jeg endnu ikke.

Med gentagen forsikring om min hjerteligste taknemmelighed mod alle theatrets vedkommende tegner jeg mig

med udmærket højagtelse

herr hofmarskalkens

stedse ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 25. mars 1878

München, den 25. Marts 1878.

Herr boghandler Lund. Kristiania.

Tillad mig herved at bringe Dem min bedste tak for det i sin tid modtagne regnskabs-opgør for forrige år.

Dernæst må jeg berigtige en fejltagelse, som jeg i mit forrige brev gjorde mig skyldig i idet jeg opgav det beløb, der yderligere skulde efterhånden indbetales til dampskibet «Dronningen», til 400 kroner istedetfor til 300.

Til dækkelse af denne og andre udbetalinger for mig beder jeg Dem tilbageholde de fra forrige år tilbagestående kr: 259.80; derimod ønskede jeg gerne ved begyndelsen af næste kvartal at erholde tilsendt min gage for Januar–Marts samt udbytte og renter for forrige år fra Bergens kreditbank, alt på vanlig måde gennem anvisning på Bayerische Vereinsbank.

Hvis der fra herr Qvist Hansens fiskehandel er bleven præsenteret Dem en regning for mig, håber jeg De har havt den godhed at betale samme.

Endelig tillader jeg mig at bede Dem lade bestille for mig en stor gammelost af bedste sort og anmode afsenderen om at sørge for at den kommer mig ihænde snarest muligt.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LAURA KIELER, MÜNCHEN 26. mars 1878

München, den 26. Marts 1878.

Kære fru Kieler!

Det brev, De har tilskrevet os – thi det var naturligvis bestemt til at læses også af mig – ser jeg mig først idag istand til at besvare.

Ikke på nogen måde hverken kan eller vil jeg anbefale til Hegel det hidsendte manuskript «Ultima Thule». Anonym vilde De under de små danske forholde ikke kunne blive og et sådant i alle henseender forfejlet hastværksarbejde vilde for lange tider, og det med fuld ret, ødelægge Deres literære navn og kredit. Den hele skildring er uden spor af sandsynlighed, troværdighed og realitet. Jeg kan nok forstå at noget sådant af Dem er bleven nedskrevet; men det er mig ubegribeligt at ikke Deres mand på det bestemteste har modsat sig offentliggørelsen af noget så ufærdigt. Han må dog føle det som sin pligt og skyldighed at værne om Deres begavelse; og det føler han naturligvis også; det er umuligt andet, end at han formaner Dem til at arbejde langsomt og overlagt og kun gå ivej med fuldt modne planer. Men da handler De uforsvarligt imod Dem selv ved ikke at følge hans råd. De skriver i Deres brev om forholde, som gør dette forcerede arbejde nødvendigt. Det forstår jeg ikke. I en familje, hvor manden er ilive, kan det aldrig være nødvendigt at hustruen, således som De, selv tapper sit åndelige hjerteblod. Jeg forstår heller ikke at sådant tillades Dem. Der må være noget, som De i Deres brev fortier og som helt forandrer sammenhængen; det har jeg ved at læse brevet flere gange fåt et indtryk af. Tager jeg fejl heri, står sagerne virkelig således, som De fremstiller dem, så skal De gribe Dem sammen og få en ende på dette. Det er utænkeligt at Deres mand véd fuld besked; den må De altså sige ham; han må tage på sig de sorger og bekymringer, som nu piner og jager Dem i angst. De har allerede ofret mere end tilbørligt. «Everil» er ikke bleven, hvad den kunde være bleven, hvis De havde givet Dem tid til at lade kompositionen modne; sligt overilet hastværk er i højeste grad uforsvarligt imod Dem selv. Jeg kan ikke tænke mig at nogen anden, end De selv, bærer skylden herfor.

Det er meget beklageligt at De skal være bleven hensat i disse små og smålige købstadforholde; for slige kredse er De for god; Deres plads havde været i København, hvis De ellers passer nogensteds i Danmark, hvorom jeg dog tvivler. Kan ikke Deres mand tænke på at bosætte sig i hovedstaden? Hensynet til Dem og til Deres åndelige livskald må dog være det overvejende og stilles foran alle andre. Under alle omstændigheder, husk på at De har en naturbegavelse at gøre regnskab for. –

Nu det praktiske. Hegel vilde aldrig have taget Deres manuskript på forlag om jeg end havde sendt ham det med en anbefaling; og allermindst vilde han have betalt 30 rdlr: arket til en anonym, der altså, som sådan, ingen oparbejdet læsekreds har. Manuskriptet sender jeg Dem nu tilbage. Skal der kunne gøres noget brugbart ud af det, så må det helt og holdent omarbejdes. Jævn, naturlig, troværdig fortælling; al sygelig opskruethed væk! Og så lad Dem ikke påvirke af nogen. I Danmark findes der så megen åndløs korrekthed. Vogt Dem for den, og vogt Dem ligeledes for at agere dansk, skam Dem ikke ved at vedblive at tænke og føle på norsk; unorsk kan man vistnok gøre Dem, men dansk bliver De ikke derfor.

Skitzerne skal jeg gerne sende til Hegel; hvad han beslutter sig til, kan jeg naturligvis ikke sige. Byg ikke på noget. Men læg alt, hvad der trykker Dem, i Deres mands hænder. Han er jo den, som har at bære det. – Skriv endnu engang, hvis det er nødvendigt.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NEUE ZEIT, MÜNCHEN 30. mars 1878

Euer Hochwohlgeboren haben mir die Abschrift eines sogenannten «Offenen Briefes» des Herrn Hermann Wilberg in Hamburg zur Kenntnißnahme übersandt.

Als Antwort wird hoffentlich folgende Erklärung genügen:

Das Vorhandensein eines Schriftstellers, Namens Hermann Wilberg, ist mir erst durch den Brief dieses Herrn zur Kenntniss gelangt.

Die literarischen Erzeugnisse des besagten Autors, darunter auch sein Lustspiel «Amor und Psyche», sind mir bis jetzt völlig unbekannt geblieben.

Hochachtungsvoll

Henrik Ibsen.

München, d. 30. März 1878.

Til HERMANN LINGG, MÜNCHEN [april 1878]

Der Unterzeichnete giebt sich die Ehre Herrn Dr: Hermann Lingg zum Diner im Restaurant Schleich Samstag 6. April um halb sechs einzuladen.

Ergebenst

Henrik Ibsen.

Til WILHELM HERTZ, MÜNCHEN [april 1878]

Der Unterzeichnete giebt sich die Ehre Herrn Professor Dr: Wilhelm Hertz zum Diner im Restaurant Schleich Samstag 6. April um halb sechs einzuladen.

Ergebenst

Henrik Ibsen.

Til OSWALD SCHMIDT, MÜNCHEN [før 6. april 1878]

Der Unterzeichnete giebt sich die Ehre Herrn Dr: Oswald Schmidt zum Diner im Restaurant Schleich Samstag 6. April um halb sechs einzuladen.

Ergebenst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 10. april 1878

München, den 10. April 1878.

Kære herr Hegel!

Tillad mig at aflægge Dem min forbindtligste tak for det seneste indkøb af statsobligationer. Da jeg sendte Dem vekselen, stolede jeg så sikkert på at «Samfundets støtter» måtte have oplevet den 21. forestilling; ellers havde jeg af beløbet først og fremst tilbagebetalt det hos Dem optagne forskud. Dog forhåbentlig vil der vel snart igen komme ballance i vort regnskab.

Efter indtrængende anmodning fra fru Laura Kieler i Hillerød sender jeg Dem indlagte to skitser med forespørgsel om hvorvidt der for hende skulde være nogen mulighed for at få disse samt de i «Illustr: Tid:» no 871, 893, 94, 95 optagne skildringer udgivne på Deres forlag. Det hænder ikke sjelden at yngre forfattere beder om min mellemkomst i lignende øjemed. Jeg har imidlertid engang for alle gjort mig til regel at afslå deslige anmodninger, og når jeg dennegang gør et brudd på regelen, så beder jeg Dem om i oversendelsen ikke at se noget slags forsøg på at ville indvirke på Deres beslutning; det er jo en selvfølge at ingen udenforstående, jeg eller nogen anden, kan have nogen begrundet formening om hvad De bør tage på forlag. Dette har jeg også tilskrevet fru Kieler, og vil ikke oftere påtage mig deslige kommissioner.

Det glæder mig meget at De synes om det Hanfstägelske fotografi, og meget venligt af Dem var det at anskaffe dette kostbare billede; jeg havde et exemplar i kabinetsformat liggende til Dem; men nu er det jo desværre for sent at afsende det.

Til «Illustr: Tid:» har jeg ikke for tiden noget bidrag. Derimod vedlægger jeg et vers, som bladet meget gerne må benytte når det engang har en åben plads for disse få linjer.

Med de venligste hilsener til Dem selv og til Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSDEPARTEMENTET, MÜNCHEN 19. april 1878

München, den 19. april 1878.

Til den kgl: norske regerings departement for kirke- og undervisnings-væsenet.

Undertegnede Henrik Ibsen ansøger ifølge bemyndigelse om at der af de til videnskabsmænds og kunstneres rejser i udlandet bevilgede midler må blive tilstået digteren John Paulsen et stipendium stort 1600 kroner for under et års forlænget ophold i udlandet at fortsætte sin uddannelse.

Idet jeg i et og alt henholder mig til det af mig i forrige år i samme øjemed indgivne andragende, hvilket dengang blev tiltrådt af det filosofiske fakultet og hvis udtalelser jeg fremdeles på ethvert punkt fastholder, skal jeg kun tillade mig at oplyse at herr John Paulsen i mellemtiden på egen bekostning har opholdt sig i Italien og i denne tid afgivet fornyede literære vidnesbyrd om sin begavelse og formentlig også om sin adkomst til ved denne lejlighed at komme fortrinsvis i betragtning.

Ærbødigst

Dr: Henrik Ibsen.

Til [DEUTSCHE GENOSSENSCHAFT DRAMATISCHER AUTOREN UND COMPONISTEN], MÜNCHEN [april 1878]

Es beruht auf einem Irrthum, wenn Herr Director Reck behauptet, Herr Possart habe meine Erlaubniss zur Aufführung meines Stückes mitgebracht. Erst durch die Zeitungen erfuhr ich, dass Herr P. in Nürnberg u. s. w in meinem Stücke gastirte. Später hat Herr P. mich im Auftrage des Herrn Reck aufgefordert ihm meine Honorarbedingungen mitzutheilen, worauf ich die Antwort gegeben habe, mir stehe eine diesbezügliche Berechtigung nicht zu, weil ich Ihnen den ausschliesslichen Vertrieb des Stückes überlassen habe. Herr P. versprach mir Herrn R. in Kenntniss der Sachlage zu setzen, und erst aus Ihrem werthen Schreiben erfahre ich, dass dies bis jetzt wahrscheinlich nicht geschehen ist. Ich stelle Ihnen schliesslich anheim die Angelegenheit ohne meine Mitwirkung in möglichst schonender Weise zu erledigen und zeichne mich

Hochachtungsvoll

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 5. mai 1878

München, den 5. Maj 1878.

Kære herr Hegel!

Så nødig jeg end vil, nødes jeg dog til endnu en gang at bede Dem om godhedsfuldt at ville forstrække mig med 450 RmՖ. Fru Stjernström, fra hvem jeg havde gjort regning på at modtage mit honorar for «Kongsemnerne», melder mig nu at stykket først kan gives i Oktober, og dette har sat mig i forlegenhed. Jeg ved jo nok at jeg tør stole på Deres venskabelige hjælpsomhed; men undskyld ialfald at jeg påny volder Dem besvær.

Af en ytring af Bjørnson i det norske «Dagbladet» skulde man antage at der nu nylig var afsluttet en literær konvention mellem Danmark og Norge. Forholder dette sig virkelig så? Jeg er tilbøjelig til at anse det for en fejltagelse fra Bjørnsons side; ialfald har jeg ikke i aviserne set noget om en sådan konvention.

Jeg er begyndt at beskæftige mig med planen til et nyt skuespil af nutidslivet; det vil blive i 4 akter ligesom det forrige. Hvad tid det kan blive færdigt, kan jeg imidlertid endnu ikke have nogen mening om.

I mit sidste brev glemte jeg at takke Dem for Heegaards fortræffelige bog, som De havde den godhed at sende mig. Tør jeg bede Dem ved given anledning at bringe ham min hilsen? Vi er gamle bekendte fra Rom.

Hernede har vi nu fuld sommer med varme og det dejligste vejr. I ferierne er det vor agt at tage hen til et eller andet sted ved Bodensee, hvor jeg håber at finde den fornødne ro til alvorligt at tage fat på mit nye arbejde –

Med de bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, MÜNCHEN 6. mai 1878

München, den 6. Maj 1878.

Kære herr Bendixen!

Det vil have sine vanskeligheder at kunne imødekomme skuespillerpersonalets ønske om forinden noget andet selskab at få opføre mine skuespil i de nævnte østlandske byer, navnlig fordi meddelelse herom så sent er kommen mig ihænde; men jeg skal ialfald gøre, hvad jeg kan.

Sagen er nemlig den at skuespildirektør Foght står i underhandling med mig. For Trondhjems vedkommende gav jeg ham afslag, fordi jeg forudsatte at Deres personale vilde komme did isommer. For de sydlige og østlige byers vedkommende står sagen mellem herr Foght og mig endnu svævende. Bundet mig har jeg dog endnu ikke; og jeg vil ialfald have det i min magt enten ganske at lade underhandlingerne med ham gå overstyr, eller også at fordre et ringere honorar af ham imod at han på sin side finder sig i at Bergenserne spiller mine stykker først i de nævnte 4 byer. Denne afgørelsesmåde er imidlertid forbunden med pengetab for mig og jeg må derfor betinge mig at erholde en godtgørelse af 20 kroner for hver opførelse ligesom i Bergen. For «Brand» betales intet. For denne min fordring synes jeg at al billighed taler, så meget mere, da jeg af hensyn til Deres theater afslog herr Foghts tilbud i Trondhjem, hvor generalkonsul Dahls kaution for honoraret var bleven mig tilbudt, og hvor jeg nu heller ikke af det bergenske theater i den nærmeste fremtid har nogen indtægt at påregne.

Skulde imidlertid Deres personale ville finde sig i at herr Foght i en eller flere af de nævnte byer får opføre stykkerne først, så er jeg villig til for de steders vedkommende, hvor sådant sker, at overlade Deres skuespillere stykkerne frit uden noget honorar. Men jeg tror rigtignok at selv om Deres personale ikke behøver at frygte for sammenligningen med de danske, hvilket jeg naturligvis anser som givet, så er dog fortrinsretten fuldkommen sine 20 kroner værd. Vedkommende kan imidlertid selv vælge. Jeg binder mig ikke ufravigeligt til noget ligeoverfor herr Foght forinden jeg har modtaget nærmere underretning fra Bergen.

Jeg vilde også gerne vide om Deres theater ganske har opgivet tanken om herefter at gæste Trondhjem og de romsdalske byer eller om dette kun gælder for iår. Herr Foght har nemlig lejet Trondhjems theater for kommende vinter og vil i sin tid utvivlsomt indlede nye underhandlinger med mig for det nordenfjeldskes vedkommende; kommer Bergenserne ikke i en nærmere fremtid derop, så kan jeg ikke godt give den danske direktør noget ubetinget afslag; i modsat fald skal fortrinsretten fremdeles indtil videre være Deres theater forbeholdt.

Med de bedste hilsener fra min hustru og fra mig selv tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 10. mai 1878

München, den 10. Maj 1878.

Herr boghandler Lund!

Med forbindtligst tak erkender jeg herved modtagelsen af den i Deres venlige brev af 1. April indesluttede veksel på 530 kroner.

Kontingenten for «Dagbladet» samt porto bedes betalt, og bedes at bladets regninger herefter må betales uden speciel anvisning for hver gang.

Indlagte bemyndigelse bedes tilstillet skuespildirektør Foght (der for tiden opholder sig i Drammen) så snart han til Dem kontant har indbetalt 400 kroner. Herom har jeg givet herr Foght den fornødne underretning.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN KNUD FREDERIK MOLBECH, MÜNCHEN 17. mai 1878

München, den 17. Maj 1878.

Kære ven!

Af aviserne havde jeg allerede forinden jeg modtog dit brev erfaret den store «Erfolg», som «Ambrosius» har havt i København, og lykønsker Dig af hjertet dertil. Jeg håber at dit nye stykke vil berede Dig en lignende tilfredsstillelse. Men virk nu alt, hvad Du kan, for at den internationale konvention kan blive afsluttet forinden dette nye arbejde udkommer i trykken; i modsat fald vil jo din indtægt deraf blive betydelig reduceret.

Imod banditten Jonas er der intet at stille op så længe vi savner en konvention med Tyskland. Her i München skal jeg nok indestå Dig for at stykket ikke skal blive spillet i hans bearbejdelse; men hvad der vil ske andetsteds er uberegneligt.

Overordentlig kært skulde det være os at få se Dig hernede isommer. Vi bliver her i München til begyndelsen af August og tager da for et par måneder ophold i nærheden af Lindau; over til Heiden rejser vi neppe; på bayersk grund er opholdet langt billigere end i Schweitz, og behagelighederne, så vidt jeg kan skønne, de samme. Dog herom kan vi senere tale; kom blot herned!

Med mange hilsener, også fra min hustru, til Dig og dine

din hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. Min nuværende bolig i München er: Schellingstrasse 53 (alte No 30) Ecke der Barerstrasse.

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 23. mai 1878

Konvolutt

Til

hs: højvelbårenhed

Hofmarskalken herr Erik af Edholm.

Stockholm.

fr:

München, den 23. Maj 1878.

Højvelbårne herr hofmarskalk!

Ifølge opdrag fra herværende kgl: overregissør hofskuespiller Ernst Possart tager jeg mig den frihed at rette en ærbødigst forespørgsel til herr hofmarskalken om hvorvidt det kunde tillades ham at optræde som gæst i nogle roller i det kgl: theater i Stockholm. Herr Possart er, ved siden af Lewinsky i Wien, utvivlsomt Tysklands første nulevende karakterskuespiller. Der er mig bekendt at udenlandske skuespillere tidligere har havt adgang til at optræde på det kgl: svenske theater, ligesom også herr Possart har spillet på tysk både i Frankrig og nu senest i Moskau. Skulde man være villig til at modtage ham, så har han exempelvis opgivet nogle roller, som han vilde kunne udføre, nemlig: Richard III, Shylock, Narciss (af Brachvogel), Nathan (Lessing), Hamlet, Antonio i Goethes Tasso, Konsul Bernick og muligens Nils Lykke i Fru Inger til Østråt. For øvrigt har han et meget stort repertoire, hvoraf der kunde vælges. De tider, da han kontraktsmæssig har tjenesteledighed her, er fra 1ste Juli – 1. August 78, fra 15. November – 11. December 78, samt fra 15. April – 15. Maj 79. – Herr Possart er en formuende Mand, og har udtrykkelig bedt mig gøre opmærksom på, at spørgsmål om honorar er ham en ganske ligegyldig sag. Jeg er overbevist om at han vilde vinde bifald i Stockholm, på samme tid som han ingenlunde vilde stille de udmærkede svenske artister i skyggen, da den tyske spillemåde jo er så ganske forskellig fra den svenske.

Samtidig med dette brev fremsender jeg et nummer af «Ueber Land und Meer», hvori findes et billede af Possart med en kort biografi, og tegner mig

med udmærket højagtelse

herr hofmarskalkens

ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 28. mai 1878

München, den 28. Maj 1878.

Herr boghandler Lund. Kristiania.

Af aviserne ser jeg at skuespildirektør Foght den 22. dennes for 1ste gang har spillet «Samfundets støtter» i Drammen, og slutter deraf at De i overensstemmelse med mit brev af 10. Maj af ham har modtaget de 400 kroner, af hvis forskudsvise indbetaling opførelsesretten var gjort afhængig. Da jeg imidlertid fra tidligere affærer med herr Foght har gjort meget ubehagelige erfaringer angående denne person, så kunde jeg nok tænke mig som en, rigtignok meget fjern mulighed, at han havde dristet sig til at opføre stykket uden at honoraret var erlagt. Skulde dette være tilfældet, så anmoder jeg Dem om godhedsfuldt at henvende Dem til advokat Emil Stang med bøn om at han vil varetage mine interesser, såvel ved at lade inddrive det betingede honorar, som ved gennem politiet at forhindre herr Foght fra nogetsteds at spille stykket, så længe han ikke har opfyldt sine forpligtelser. Jeg gør derhos opmærksom på at stykket naturligvis ikke under nogensomhelst omstændighed må spilles i Kristiania, hvilken by udtrykkelig var undtagen i den af mig betingelsesvis givne tilladelse. Herr Foght har telegraferet til mig om tilladelse til at opføre stykket dersteds imod et extrahonorar; men en sådan tilladelse giver jeg ham ikke; skulde han ikke desto mindre forsøge derpå, så må det forhindres ved at nedlægge forbud hos politiet, eller på den måde overhovedet, som advokat Stang måtte finde tjenligst. Rimeligvis er dog sagen i orden; men, som sagt, manden har givet mig al grund til mistro. Det honorar, han forskudsvis skulde have betalt mig for «Hærmændene på Helgeland», har jeg måttet lade inddrive gennem advokat Bugge i Trondhjem. Denne har nu sendt mig beløbet; men af hans brev kan jeg ikke se om herr Foght også har betalt de dermed forbundne omkostninger; er dette ikke tilfældet så må jeg selv betale dem. Jeg har derom tilskrevet herr Bugge, og benytter denne anledning til at bede Dem honorere hans regning, såfremt han sender Dem en sådan. Alt dette er meget brydsomme og ubehagelige affærer; men begrebet om den literære ejendomsret synes endnu ikke at være rodfæstet hjemme, og det er derfor nødvendigt at vise den yderste strænghed.

I håb om snart at høre fra Dem og da at erfare at min frygt har været ugrundet, tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 3. juni 1878

München, den 3. Juni 1878.

Kære herr Hegel!

Det var mig en overmåde velkommen og behagelig efterretning, at der tiltrænges et nyt oplag af «Hærmændene». Forandringer ønsker jeg ikke at foretage, men må bede Dem undskylde at jeg ikke straks besvarede Deres forespørgsel i så henseende. Jeg håber imidlertid at denne forsømmelse fra min side ikke har medført nogen forsinkelse i arbejdet, men at De har opfattet min taushed, som om bogen kunde trykkes uforandret.

Jeg takker Dem forbindtligst for de tilsendte love; den norske kendte jeg allerede før. Fra 1. Januar dette år gælder disse love gensidigt, således at de svenske bestemmelser i Sverig nu kommer til anvendelse også på norske forfattere og omvendt. En sådan gensidighed skulde også Danmark tiltræde. Navnlig vil jeg gøre Dem opmærksom på §45 i den norske lov, til hvilken § der, imod hvad jeg hidtil har troet, nok ikke i Danmark findes noget tilsvarende. Under den nuværende tilstand vil altså danske dramatiske forfattere få sine arbejder beskyttede ligeoverfor theatrene også i Norge , hvis de udgiver stykkerne på norsk forlag, medens en lignende ret ikke indrømmes de norske forfattere i Danmark, der har dansk forlægger. Dette er ubilligt og bør visselig rettes på. –

Atter igen nødes jeg til at bede Dem vise mig den store tjeneste at sende mig 450 RmՖ. For det lignende beløb, jeg modtog i Deres venlige brev af 7de dennes, bringer jeg Dem min bedste tak. – Det var mig særdeles kært at «Samfundets støtter» oplevede ialfald den 21. forestilling på det kgl: theater i denne sæson. At det skulde kunne opleve også den 26. er vel ikke at vente; men forhåbentlig optages det vel igen i den næste vinter.

Med de venligste hilsener til Dem og Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST RASMUSSEN, MÜNCHEN 7. juni 1878

München, den 7. Juni 1878.

Herr theaterdirektør August Rasmussen.

De har i skrivelse af 30.5.78 ønsket min erklæring angående nogle af theaterdirektør Cortes fremsatte påstande. Dette ønske efterkommer jeg herved med fornøjelse idet jeg udtaler følgende:

A.) Ægtheden af min skrivelse, dateret München den 12. November 1877, hvori jeg overdrager Dem eneretten til at opføre mit skuespil « Samfundets støtter» overalt i Danmark udenfor København, vil i fornødent fald kunne bevidnes af herr cancelliråd Hegel og dennes bogholder, herr August Larsen.

B.) At De har givet mig vederlag for den Dem af mig meddelte eneret til at opføre nysnævnte stykke vil ligeledes kunne bevidnes af de herrer cancelliråd Hegel og bogholder Aug: Larsen. Beløbet, for hvilket jeg har overdraget Dem eneretten, er af Dem i sin tid gennem herr Larsen rigtigt indbetalt til den Gyldendalske boghandel, for hvilken cancelliråd Hegel er chef. En bevidnelse fra disse to herrer må således fjerne enhver tvivl angående dette punkt.

C.) Herr Cortes’s påstand, at jeg intet har imod at han opfører «Samfundets støtter» erklærer jeg for en fræk og uforskammet usandhed. Jeg betegner denne usandhed med vel beråd hu som fræk og uforskammet fordi den involverer at jeg, efter at have af Dem modtaget honorar for mit skuespil, intet skulde have imod at det fandt udbredelse også ad andre veje, og jeg tilføjer at jeg ingensinde, end ikke mod honorar, vilde give mit samtykke til at nogetsomhelst af mine dramatiske arbejder blev spillet af herr Cortes.

Her på stedet findes ingen dansk gesandt, men denne skrivelses ægthed, som hidrørende fra mig selv og fra ingen anden, vil ligesom alt det før nævnte kunne attesteres gennem den Gyldendalske boghandel.

Idet jeg af hjertet ønsker og håber at De ret snart må få oprejsning og erstatning for den uhæderlige udplyndring, for hvilken De har været udsat tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 19. juli 1878

München, den 19. Juli 1878.

Herr bogholder August Larsen.

Når jeg idag tilbagesender indlagte papirer uden de forønskede påtegninger, så beder jeg Dem være forvisset om at dette ikke hidrører fra at jeg har undladt at gøre mit bedste i sagen. En påtegning af den herværende notarius publikus vilde jeg kunne erholde, men på derom indhentet forespørgsel har jeg erfaret at en sådan ikke vil kunne ventes meddelt af udenrigsministeriet, hvilket nu har et meget snevert og derhos skarpt begrænset forretningsområde, da jo det egentlige tyske udenrigsministerium er henlagt til Berlin. Under disse omstændigheder vil en påtegning af notarius publikus være virkningsløs, og jeg har derfor ikke begæret denne. Derimod oversendte jeg til den danske gesandt i Wien de pågældende papirer, idet jeg antog at denne embedsmand, nu som tidligere, repræsenterede Danmark også i Bayeren. Af gesandtens svar, dateret Vedbæk 14.7. erfarer jeg at dette ikke længere er tilfældet, men at det danske gesandtskap i Berlin er rette vedkommende. Til dette anser jeg det imidlertid unyttigt at henvende mig, da man der ikke kender min underskrift, hvilket synes fornødent ifølge herr Falbes skrivelse, hvilken jeg herved vedlægger. Ligeledes oversender jeg alle de øvrige bilage.

Det er mig ufatteligt at herr Rasmussen ikke gennem vidneførsel kan godtgøre sin ret. Bevises kan det jo dog at han har tilkøbt sig den omhandlede opførelsesret og ligeledes at han derfor har betalt det fastsatte honorar. Under alle omstændigheder ser jeg mig ikke i stand til at udrette mere i sagens anledning, så kært det end skulde være mig at få se herr Cortes bøde efter fortjeneste for hans skammelige fremgangsmåde. – Er vor lovgivning imidlertid virkelig så mangelfuld på dette område, da er det klogest ikke at udgive noget dramatisk, forinden den er bleven forandret.

Med mange hilsener til cancelliråd Hegel og hans familje tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

P. s. Tillad at jeg benytter anledningen til at bede Dem godhedsfuldt at sende mig et expl: af G. Fistaines italienske parleur med dertil hørende grammatik. Min søn tiltrænger nemlig at opfriske sin italiensk i anledning af vort forestående vinterophold i Rom. Skulde De foruden denne bog kunne anbefale mig en anden kortfattet ital: grammatik med læsebog vilde jeg gerne erholde også en sådan.

Deres

H. I.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, MÜNCHEN 21. juli 1878

München, den 21. Juli 1878.

Kære herr Bendixen!

Undskyld at jeg idag ulejliger Dem med nogle linjer. På grund af at min søn i denne måned udgår som student fra det herværende gymnasium er det vor agt at benytte den os derved givne frihed til at foretage en udflugt til Tyrol, hvilken skal afslutte med et vinterophold i Italien. Herfra er det vor bestemmelse at afrejse den 10de eller 12te August og da jeg har vanskeligt for på forhånd at opgive Dem min senere adresse og da desuden et sådant opbrud m. m. kræver en hel del penge, så vilde jeg være Dem særdeles forbunden, om De med omgående post, på sædvanlig måde, gennem anvisning på Bayerische Vereinsbank, vilde sende mig mit tilgodehavende ved Bergens theater. Som theatrets kasserer vil vide står endnu til rest afgiften af de i forrige sommer, efter sæsonens slutning, i Trondhjem og andetsteds stedfundne opførelser af mine stykker. Jeg håber at De godhedsfuldt viser mig den venskabstjeneste at bringe denne sag i orden.

Jeg beskæftiger mig for tiden med planen til et nyt nutidsskuespil , hvilket jeg håber at kunne fuldføre i Rom. Dette beder jeg Dem imidlertid foreløbig ikke at lade blive genstand for offentlig omtale.

Skulde De træffe maleren Grønvold i Bergen, beder jeg Dem hilse ham fra os; ligeledes alle de andre gode venner og bekendte, som De måtte komme sammen med.

I det håb, snart at høre fra Dem, og med gentagen undskyldning for at jeg plager Dem med forretninger nu i ferietiden, tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til BERGENS THEATERFORENING, MÜNCHEN 29. juli 1878

München, den 29. Juli 1878.

Til «Theaterforeningens» bestyrelse. Bergen.

For nogle dage siden tilskrev jeg herr skolebestyrer Bendixen med anmodning om at erholde tilsendt mit tilgodehavende ved Bergens theater for det forløbne spilleår. Da jeg imidlertid tænker mig muligheden af at han på grund af skoleferierne kunde være fraværende, og da jeg netop står i begreb med at afrejse herfra med min familje til Tyrol og senere til Italien og i den anledning tiltrænger alt, hvad jeg af pengemidler har udestående, så tillader jeg mig at opfordre den ærede bestyrelse til med omgående post at sende mig det omhandlede beløb gennem en anvisning på den herværende «Bayerische Vereinsbank», hvilken anvisning eller veksel vil kunne erholdes i Bergens kreditbank. Min afrejse er bestemt til den 10. August; min adresse er: Schellingstrasse 53.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 2. august 1878

München, den 2. August 1878.

Kære herr Hegel!

Tillad mig herved forbindtligst at takke for modtagelsen af de under 6. Juni tilsendte 450 RmՖ.

Henimod midten af denne måned bryder vi op herfra for at begive os sydover; det er nemlig vor agt at tilbringe vinteren i Rom, hvor jeg håber at få tid og ro til at fuldføre mit nye arbejde. Her har vejret lige til nu været afskyeligt, så at vi egentlig ingen sommer har havt; jeg længes derfor stærkt efter at komme over Alperne.

I anledning af dette vort forestående opbrud er jeg så fri at bede Dem sende mig et beløb omtrent modsvarende renterne for 1. halvår af mine hos Dem beroende værdipapirer. Jeg tillader mig at gøre opmærksom på at i det opgør for forrige år, som De i sin tid havde den godhed at sende mig, ses udbyttet af mine 4 % sv: statsobl: at være hævet allerede 2. Oktober, hvoraf jeg slutter at terminerne for dette statslåns renteudbetalinger, overensstemmende med det nye svenske budgetår, falder 1. April og 1. Oktober. Undskyld at jeg berører dette da sagen ikke er mig ganske klar.

Professor Molbech har vi havt den fornøjelse at se hernede. Den gode modtagelse, som «Ambrosius» fandt, havde øvet en glædelig oplivende virkning på ham. Med fru Laura Kieler kom det, som De formodentlig ved, til en sørgelig katastrofe. Hendes mand underrettede os ganske kort om at hun var bragt i en sindssygeanstalt. Kender De nærmere sammenhængen hermed og om hun endnu befinder sig der? Hvorledes er Jonas Lies nye bog bleven modtagen i Danmark? Det norske Dagbl: udtaler sig jo temmelig reserveret. Et rygte siger at Bjørnson skal ville tage bolig i Kristiania igen; jeg har sat dette i forbindelse med at han skulde overtage theatret; men deroppe synes man at være bestemt på i det længste at ville beholde den nuværende jammerlige og udygtige styrelse.

Så snart jeg er kommen nogenlunde til ro i Florents, hvor vi tænker at tilbringe et par måneder, skal jeg igen lade høre fra mig. Sigurd har med udmærkelse bestået sin afgangsexamen fra det herværende gymnasium og er altså nu student; rimeligvis kommer han til at fortsætte sine studier ved universitetet hersteds, når vi til næste efterår er vendt tilbage.

Med mange hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til [FREDERIKKE GRAM], MÜNCHEN [1875–78]

Medfølgende avispakke er uden omslag eller adresse af postbudet bleven efterladt hos mig samtidigt med mit eget expl. af Morgenbladet. Da jeg har bragt i erfaring at fru hofmarscalinden også abonnerer på dette blad, må jeg antage at en misforståelse fra postvæsenets side har fundet sted, og giver mig derfor den ære at oversende de hos mig afleverede nummere.

Til MARCUS GRØNVOLD, GOSSENSASS 19. september 1878

Konvolutt

Herrn Historienmaler M: Grønvold.

Barerstrasse 58.

Rückgebäude.

München.

fr:

Gossensass, Tyrol, den 19. Septbr 78.

Kære herr Grønvold!

Af Deres broder, der endnu opholder sig i Sterzing, og som fra og til besøger os, erfarer jeg at De nu er vendt tilbage til München, og på god ægte landsmandsvis benytter jeg denne underretning til at bebyrde Dem med en kommission.

Indlagte veksel kom mig nemlig først hersteds ihænde, og da den er stilet til «Bayerische Vereinsbank» kan jeg ikke andetsteds få den anbragt. Skulde De derfor ville bevise mig den venskabstjeneste at hæve beløbet for mig og sende mig samme i rekommanderet brev hid til Gossensass med adresse: «L: Gröbners Gasthaus»? Vekselen har jeg på bagsiden forsynet med mit navn. Beløbet (naturligvis med fradrag af porto og andre udgifter) modtages gerne i tyske pengesedler, hvilke hersteds sælges fordelagtigt. Skulde jeg på nogen måde kunne være Dem til gentjeneste, vilde det være mig særdeles kært. Her bliver vi rimeligvis til henimod udgangen af denne måned og agter da at gå over Florenz til Rom. Tænker ikke også De på at komme did ned til vinteren? Her i Tyrol har vi nu det herligste sommervejr med passelig varme og en fortræffelig frisk luft. Ellers er herfra intet at melde; fra Deres broder har De naturligvis jævnlig efterretning; han ser kraftig og frisk ud og er visst meget flittig. At vi havde den overraskelse og glæde at se professor Maurer og Markus her på deres gennemmarsch, ved De formodentlig. Hvem ved – kanske overrasker De os en skøn dag på samme behagelige måde!

Om Deres diverse rejser i sommer vil jeg ikke udspørge Dem forinden vi engang igen mundtlig kan tales ved. Derimod beder jeg Dem at bringe hele det Maurer’ske hus såvelsom andre venner og bekendte, De i München måtte støde på, vor bedste hilsen. At en sådan først og fremst sendes Dem selv, behøver jeg ikke at bemærke, og i håbet om at De med sædvanlig velvilje undskylder den ulejlighed, jeg volder Dem, tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, GOSSENSASS 23. september 1878

Gossensass, Tyrol, den 23. Sept: 78.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

Jeg tillader mig herved at underrette Dem om at jeg med familje midlertidig har forladt München for at tage vinterophold i Rom. Rimeligvis standser vi nogen tid i Florents eller et andet sted undervejs og jeg beder Dem derfor være af den godhed ikke at tilstille mig nogen pengeremisse forinden jeg nærmere har opgivet Dem min blivende adresse, hvilket antagelig først vil ske efter ankomsten til Rom.

Hernede i Sydtyrol har vi endnu prægtigt sommervejr, skønt stedet, hvor vi bor, ligger 3300 fod højt; men længe vil det vel ikke vare forinden høsten også her begynder at melde sig, og da går vi straks længere sydover.

For den i begyndelsen af Juli modtagne veksel takkes forbindtligst. Særdeles forbunden vilde jeg også være Dem, hvis De venligst vilde sørge for at den tidligere omskrevne gammelost blev afbestilt, da jeg jo nu ikke har nogen brug for den. «Dagbladet» lader jeg fremdeles gå til München, hvor det læses af en landsmand, der siden sender mig det.

Jeg har det håb, i Rom at finde ro til at fuldføre et nyt arbejde, der i længere tid har beskæftiget mine tanker.

Med de bedste hilsener

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

P. s. Skulde De, mod formodning, have noget presserende at underrette mig om, så vil et brev under min vanlige Münchener-adresse komme mig ihænde, hvor jeg end opholder mig.

Deres

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 8. oktober 1878

Rom, den 8. Oktober 1878.

Kære herr Hegel!

Efter mere end ti års mellemrum kan jeg da atter datere et brev til Dem fra det gamle Rom. Tyrol forlod vi i slutningen af forrige måned og rejste, uden at standse i Florents, direkte hid, da jeg meget længedes efter kendte omgivelser for at kunne komme til at arbejde med fuld ro.

For de i Deres venlige brev af 6. August tilsendte 700 RmՖ takker jeg forbindtligst, ligeledes for det under mit ophold i Tyrol modtagne exemplar af det nye oplag af «Hærmændene».

Disse få linjer tilskriver jeg Dem hovedsagelig for at opgive min adresse, hvilken indtil videre er: Consolato di Danimarca. Et norsk-svensk konsulat findes her fortiden ikke, men den nye danske konsul, forøvrigt en født Normand, er meget forekommende og vil besørge mig mine postsendelser på hurtigste måde.

En smuk stille bolig har vi fundet til rimelige priser, skønt disse nu er i regelen overordentlig høje. Vejret er endnu fuldstændig sommerligt og midt på dagen næsten altfor varmt.

Oppe fra vore hjemlande har jeg i den senere tid hørt meget lidt. Richardts og Heises nye syngestykke har jo gjort megen lykke og det glæder mig særdeles. Jeg vil nu blot ønske og håbe at det samme må blive tilfældet med Molbechs nye arbejde. Som De måske ved besøgte han os i München på gennemrejsen, og beder jeg Dem ved lejlighed hilse ham fra mig.

Først og fremst sender jeg imidlertid Dem selv og Deres kære familje vore bedste hilsener og tegner mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. Skulde De, når De engang skriver mig til, vide noget nærmere at meddele angående fru Kieler, så vilde det højlig interessere mig.

Deres

H. I.

Til MARCUS GRØNVOLD, ROMA 10. oktober 1878

Konvolutt

Herrn Historienmaler M: Grønvold.

Barerstrasse 58.

Rückgebäude.

Monaco. (München.)

Germannia.

fr:

Rom, den 10. Oktober 1878.

Kære herr Grønvold!

Gennem Deres broder, som vi havde den fornøjelse endnu engang at træffe sammen med i Bozen, og som vel nu er vendt tilbage til München, håber jeg De har modtaget min tak og erkendelse for modtagelsen af de tilsendte penge samt for hvad De forøvrigt godhedsfuldt har besørget mig tilstillet.

Jeg har nu meddelt så mange som muligt af mine vanlige korrespondenter underretning om mit nye opholdssted, og vil altså herefter de fleste af mine postsendinger afgå direkte hid. At upåregnede skrivelser til mig endnu i nogen tid vil komme til at indløpe i München, kan jeg ikke forhindre, og håber jeg at De i så fald med sædvanlig velvilje sender mig disse.

Vi har hersteds fundet en hyggelig bolig i via Gregoriana, nær ved Monte Pincio, og indrettet os på gammel romersk vis. Meget forandret finder vi det ikke i Rom, og heller ikke dyrt, skønt huslejen jo er noget højere end da vi for ti år siden levede her. Så meget er ialfald visst at man her kan leve fuldt så billigt som i München og ubetinget bedre til samme pris. Vejret er uafbrudt strålende sommerligt, endnu måske lidt for varmt, men det begynder allerede at blive køligere. Vinen er fortræffelig, og det er ingen biting. Gid vi kunde prøve den sammen!

Ja, skulde De ikke tænke på at komme herned ivinter? Af den moderne kunst, som her produceres, er visstnok ikke noget at lære, men Rom er et sted, hvor der fødes gode ideer, og hvad det har at byde en arkitekturmaler ved De jo selv. Måske har vi endnu før jul den glæde at se Dem træde ind i Via Gregoriana, no 46, 2d. piano. –

Breve og lignende som De måtte have at sende mig bedes forøvrigt ikke adresserede til min bolig men til Consolato di Danimarca. Det norsk-svenske konsulat er nemlig endnu ikke kommet i orden, og den nye danske konsul er derhos en landsmand af os, en Bergenser, herr Myhlenphort, hvem De måske kender, skønt han rigtignok i en del år har levet i udlandet, senest på Korsika.

Kronberg har jeg truffet; han tænker nok på at gøre en udflugt til Egypten. Af andre nordiske kunstnere er jeg hidtil kun stødt sammen med billedhugger Magelsen, samt med maleren Josephson fra Stockholm og med den danske Bredahl, der nok har levet her i længere tid. Det egentlige samliv mellem Skandinaverne begynder forøvrigt først længere udover høsten og indledes efter gammel skik med «Gåsegildet» Mortensaften den 10. November.

Dette i al hast for idag. Modtag, De og Deres broder, vore bedste hilsener; ligeledes bedes professor Maurers og andre venner og bekendte hilset fra os gennem

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til HARALD HOLST, ROMA 2. november 1878

M. Harald Holst Kristiania

Prenez avec l assistance de mon avocat m emile Stang les precautions necessaires

Iben

Til HARALD HOLST, ROMA 2. november 1878

Konvolutt

Herr kammerherre Harald Holst.

Ridder af St: O: ord: p. p.

Christiania

(Norvegia.)

frc:

Rom, den 2. November 1878.

Herr kammerherre Harald Holst!

Herr kammerherrens meget ærede skrivelse, hvilken igår kom mig ihænde, skal jeg herved tillade mig at besvare.

At jeg i sin tid ikke indleverede mit skuespil «Samfundets støtter» til Kristiania theater havde ganske visst for en væsentlig del sin grund i min opfatning af den nuværende artistiske leders personlighed. Under hans ophold i München havde jeg anledning til at overbevise mig om hans fuldstændige mangel på kendskab til og indsigt i den virksomhed, hvortil man havde kaldet ham, ligesom jeg også ved samme lejlighed fik grundet anledning til at betvivle at han nogensinde på en blot tilnærmelsesvis tilfredsstillende måde vilde kunne komme til at udfylde sin plads som efterfølger af en mand med en så fremragende praktisk dygtighed, at neppe noget andet theater i Europa frivillig vilde have givet slip på ham. Den nuværende artistiske leders tidligere kritiske virksomhed tør formentlig være herr kammerherren bekendt, og jeg udsætter mig derfor vel neppe for nogen modsigelse når jeg betegner hans optræden imod mig og andre nyere norske forfattere som uhørt og exempelløs. Ganske bortset fra hans mangel på indsigt i theaterfaget havde jeg altså ikke engang hans gode vilje at påregne. Under sådanne omstændigheder at betro et ganske nyt, endnu ikke trykt og heller ikke andetsteds opført dramatisk arbejde til Kristiania theater forekom mig uforsvarligt både mod mig selv og mod stykket. Det store publikum er hos os ude af stand til at dømme om et nyt skuespil uafhængig af den udførelse, der bliver det til del.

Men hertil kom desuden at jeg neppe turde påregne nogen velvilligere stemning hos theaterdirektionen og heller ikke hos den æsthetiske konsulent. Direktionens formand havde kort iforvejen, på en af mig indsendt besværing over at et par af theatrets skuespillerinder til deres beneficeforestillinger uberettiget havde, dels på Klingenberg dels i selve theatret, opført stykker af mig, givet mig det korte og afvisende svar, at sådant stod det ikke i direktionens magt at forhindre, et svar, der vidner ligeså meget om vedkommendes udygtighed som om vrangvilje. Hvad den artistiske konsulent betræffer, da synes han ikke at have noget særdeles godt øje til vor nyere dramatiske literatur ligesålidt som overhovedet til det nye ialmindelighed. Under alle omstændigheder tager jeg neppe fejl når det forekommer mig som om hverken han eller den daværende direktion nogensinde rigtig har kunnet tilgive at «Peer Gynt» blev theatret påtvunget af Herr Josephson, ved hvis fratræden det også ganske rigtig forsvandt fra skuepladsen. Sidstnævnte havde, det sidste år han opholdt sig i Kristiania, adskillige fremtidsplaner, hvilke han meddelte mig. Det var således hans agt at opføre i sammendraget skikkelse såvel «Brand» som «Kejser og Galilæer», foreløbig ialfald 1ste afdeling af dette. Efter hans fratræden har der naturligvis ikke været tale om noget sådant. Men så længe der foreligger af mig ældre for scenen bringbare dramatiske arbejder, uden at theatret eftertragtede disse, kunde det ikke falde mig ind at tilbyde det noget nyt. Theatret har heller aldrig, som også af herr kammerherren bemærket, ytret noget ønske om at komme i besiddelse af mit seneste skuespil, hvilket jeg, med den artistiske konsulents og den artistiske leders repertoire for øje, finder ganske forklarligt.

Da jeg imidlertid erfarer at et sådant ønske, ifølge herr kammerherrens meget ærede skrivelse, er tilstede hos theatrets nyvalgte bestyrelse, og da « Samfundets støtter» nu så længe har foreligget i bogform samt beståt sin prøve på så mange forskellige scener, således at risikoen ved en mislykket opførelse i Kristiania ikke vilde blive min men det derværende theaters, så skal jeg ikke være uvillig til på visse betingelser at tillade dets opførelse sammesteds. Men det er en selvfølge at der af bestyrelsen først og fremst må tilsikres mig en så vidt muligt betryggende ledelse af iscenesætningen. Til den nuværende artistiske leder kan denne i et så vanskeligt stykke, efter min formening, ikke på nogen måde betroes. Fordelagtigst vilde det utvivlsomt være om man kunde formå herr Josephson til i den anledning at komme til Kristiania og tage hele indstuderingen i sin kyndige hånd. Men dels befinder han sig, så vidt jeg ved, på udenlandsrejse, og dels turde der vel fra theaterdirektionens side stille sig betænkeligheder imod et sådant skridt, hvorfor jeg ikke videre skal insistere derpå. Derimod må jeg opstille som ufravigelig betingelse at direktionens – ikke den artistiske leders – forslag til rollebesætning bliver mig forelagt til approbation og at der ikke gives nogensomhelst hverken skuespiller eller skuespillerinde løfte på denne eller hin rolle i stykket så længe der ikke er truffet nogen endelig afgørelse i så henseende.

Hvad honoraret angår, da overlader jeg til den ærede direktion at vælge hvilket den vil af følgende to alternativer: Theatret udbetaler mig et beløb af 2500 – to tusend fem hundrede – kroner og erhverver derved retten til at lade stykket opføre 40 gange, – eller det udbetaler mig 2000 – to tusend – kroner for retten til at lade stykket spille 25 gange. I hvert tilfælde udbetales det fulde beløb til min kommissionær i Kristiania dagen efter at første forestilling har fundet sted, og at garanti i så henseende overtages af bestyrelsens medlemmer personlig. Fra og med henholdsvis 41de eller 26de forestilling, og for et tidsrum, svarende til den i loven om den literære ejendomsret opstillede grænse for en forfatters ejendomsret til sine skrifter, oppebærer jeg 2½ % – to og en halv procent – af den samlede bruttoindtægt hver gang mit stykke kommer til opførelse. Disse procenter udbetales mig i en samlet sum for hver sæson og senest 14 dage efter sammes ophør. Skulde nogensinde betalingen ikke helt ud eller til rette tid blive erlagt, så har theatret derved forspildt sin ret til enhver yderligere opførelse af stykket. Jeg tillader mig at bemærke at ovenstående betingelser er affattede i overensstemmelse med hvad der i Tyskland er skik og brug, kun at procenterne dersteds er betydelig højere, – ved de store hoftheatre, f: ex i München – erholder jeg ti procent af hele bruttoindtægten hver gang et af mine stykker gives. Ved det kgl: dramatiske theater i Stockholm erholdt jeg for de første 30 forestillinger af «Samfundets støtter» 2500 kroner, og dette theater giver ved fuldt hus en ringere indtægt end Kristiania theater. Det kgl: theater i København betalte mig ligeledes 2500 kroner for blot 25 forestillinger. Jeg tør derfor håbe at den ærede direktion vil finde mine honorarfordringer rimelige; i ethvert fald er de fra min side ufravigelige.

Det har været mig særdeles behageligt at modtage herr kammerherrens meget ærede skrivelse, og med løfte om uopholdelig at besvare enhver yderligere henvendelse i sagens anledning tegner jeg mig

med udmærket højagtelse

Deres ærbødige og forbundne

Dr: Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 5. november 1878

Rom, den 5. November 1878.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

I mit sidste brev, som jeg sendte Dem just som jeg stod i begreb med at forlade Tyrol, tror jeg at jeg fortalte Dem, at det var min agt foreløbig at tilbringe nogen tid i Florents. Dette forsæt opgav vi imidlertid og begav os direkte hid til Rom, hvor vi ankom i slutningen af September. Vi har her indrettet os så husligt som muligt i en smuk bolig og har lige indtil de sidste dage havt det herligste sommervejr; nu begynder det imidlertid at blive noget køligt.

Her er det vor hensigt at blive vinteren over, derefter at tilbringe sommeren i Tyrol og først til høsten at vende tilbage til München.

Jeg begynder nu at tiltrænge pengeremisse og beder Dem derfor have den godhed i Kreditkassen for min gage for 3die kvartal at købe mig en veksel eller anvisning og at tilsende mig samme rekommandert. Jeg beder Dem derhos ved købet af vekselen at gøre opmærksom på, at jeg ikke ønsker at have noget at skaffe med de herværende bankierer Spada & Flamini, ej heller med mr: Plowden & comp:, med hvilke Kreditkassen måske står i forbindelse, men hvis adfærd imod udlændinger ikke er langt fra at kunne betegnes som optrækkeri. Derimod tager jeg gerne en anvisning enten på Schmidt & Nast, (Karl Kolbs efterfølgere) eller på Emil Bosshardt, såfremt Kreditkassen har forretninger med nogen af disse herrer. Skulde dette ikke være tilfældet vilde det måske være fordelagtigst at erholde en veksel på Berlin, da Reichsmark fortiden står højt her, eller også på Paris; hvilket af begge jeg vilde være bedst tjent med, derom turde man måske i Kreditkassen kunne give et råd. Min adresse er: Consolato di Danimarca. Roma. Vort nye svensk-norske konsulat er nemlig endnu ikke kommet i orden.

Her er for tiden allerede en hel del Skandinaver i Rom, og endnu flere ventes i den nærmeste fremtid. Blandt de tilstedeværende er ikke mange Norske, og om flere sådanne kan ventes, ved jeg ikke. Jeg beskæftiger mig nu med forarbejderne til et nyt skuespil og håber at få ro til at fuldføre det i vinterens løb.

I håb om at dette brev finder Dem rask og vel og at jeg snart får høre fra Dem, tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, ROMA 6. november 1878

Konvolutt

Herrn Historienmaler M: Grønvold.

Barer-Strasse 58.

Rückgebäude 1

München

Germannia.

fr:

Rom, den 6. November 1878.

Kære herr Grønvold!

Det er vel med en viss skræk at De modtager breve fra mig, idet De jo med grund må befrygte at jeg nu igen pønser på at påbyrde Dem nye kommissioner. Denne gang er dette dog ikke tilfældet; jeg skriver blot for at takke for Deres seneste brev af 18. f. m. og derhos for at bede Dem unskylde at Genossenschafts-bladet fra Leipzig fremdeles indløber til Dem. Jeg har nemlig ikke dersteds anmeldt min nye adresse, fordi jeg ikke vilde at man skulde sende mig pengeremisser pr: postanvisning hid ved kvartalsslutningerne, da den slags pengeforsendelse ikke er pålidelig i Italien. Derimod behøver De ingenlunde, som hidtil, at sende mig bladet hver uge, hvilket jo altid må forvolde Dem ulejlighed; hvis De blot engang hver måned vilde sende mig samme, så er jeg dermed særdeles tilfreds og taknemmelig. Ligeledes beder jeg Dem have den godhed fremdeles at opbevare for mig de under 3. Oktober modtagne 177 Reichsmark. I begyndelsen af Januar vil antagelig en ny postanvisning for mig indløbe til Dem fra Leipzig og på samme tid forfalder mine honorarer ved München hoftheater, hvilke jeg håber De dersteds på modtagen meddelelse vil have den godhed at hæve for mig. Jeg kunde da måske modtage disse samlede beløb på engang med fradrag af hvad De har udlagt for mig. Om måden, hvorpå pengene kunde sendes, skal jeg i sin tid tillade mig nærmere at tilskrive Dem.

At vi ikke tør gøre regning på at se Dem hernede ivinter, var en skuffelse for os; men Deres bevæggrunde til at blive i München, er jo meget indlysende, og vi ønsker Dem alt held med Deres nye arbejder.

Jeg er Deres fortræffelige værtinde meget taknemmelig for den omhu, hun viser mit laurbærtræ, men bed hende endelig, at hun ikke gør sig unødige bekymringer; skulde et uheld indtræffe, kunde det aldrig falde mig ind at tilskrive hende skylden derfor.

Det forholder sig neppe så, som man fra Kristiania har fortalt professor Maurer, at det kun er Friele og L: Daae, som er imod at Bjørnson skal blive theaterdirektør. I «Morgenbladet» har ståt flere uvorne artikler imod B: og disse er neppe skrevne af L. D, heller ikke af Friele. Sikkert er det også at theatrets repræsentantskab er enigt om ikke at ville have Bjørnson, og bag repræsentantskabet står jo aktionærerne o. s. v. o. s. v. Det er også sikkert nok, at hvor vækkende Bjørnson end kunde virke på skuespillerpersonalet, så vilde han dog ikke kunde tilføre theatret den praktiske indsigt og dygtighed, som dette tabte ved Josephsons bortgang.

Professor Maurer med familje bedes hilset på det bedste fra os alle. Sigurd fortsætter meget samvittighedsfuldt sine studier på egen hånd; senere vil han komme til at høre forelæsninger ved Collegio Romano. Han går forresten i stor spænding, da han ikke har fåt svar på et par breve, som han i begyndelsen af Oktober tilskrev Lutz og en anden Münchenerkammerat, og nu befrygter at enten hans breve eller svarene på disse skal være bortkommet. For mig er også et brev bortkommet fra Dessau, at slutte af et andet brev sammestedsfra, hvilket jeg nylig modtog. Det bortkomne var forresten ikke af nogen vigtighed.

Vejret er her fremdeles fuldt sommerligt; men inde på Appeninerne ligger dog allerede sne. Af mangel på plads må jeg slutte med mange hilsener.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til HARALD HOLST, ROMA 9. november 1878

M. Harald Holst Chrania

Projet de M Key inadmissible recourez s’il est necessaire en mon nom à l’assistance de la police pour l’empêcher.

Dr. Ibsen

Til HARALD HOLST, ROMA 21. november 1878

Konvolutt

Herr kammerherre Harald Holst,

ridder af St: Olafs orden p. p.

Christiania.

Norvegia.

fr:

Rom, den 21. November 1878.

Herr kammerherre Harald Holst!

Jeg havde igår ved modtagelsen af herr kammerherrens meget ærede skrivelse den fornøjelse at se at direktionens mening om rollebesætningen i mit stykke i de fleste punkter falder sammen med hvad jeg havde tænkt mig. Nogle afvigelser findes dog, og disse vil erfares af nedenstående forslag, som jeg herved tillader mig at fremsætte til nærmere overvejelse: Bernick, herr Gundersen. – Fru Bernick, frøken Nelsen. – Olaf, frøken Gjems. – Frøken Bernick, fru Gundersen. – Johan Tønnesen, herr Reimers. – Frøken Hessel, fru Wolff. – Hilmar Tønnesen, herr Isachsen. – Adjunkt Rørlund, herr Clausen. – Grosserer Rummel, herr Selmer. – Kbmd Vigeland, herr Hans Brun eller herr Hammer. – Kbmd: Sandstad, herr Abelsted eller herr Bucher. – Dina Dorf, fru Juel. – Fuldm: Krap, herr Nielsen. – Skibsbygger Aune, herr Johannes Brun. – Fru Rummel, frøken Parelius. – Fru Holt, fru Selmer. – Fru Lynge, fru Døvle . –

Det vilde blive for vidtløftigt skriftlig at motivere hver enkelt af disse afvigelser; jeg skal derfor indskrænke mig til at bemærke at det særlig forekommer mig af vigtighed at Aune bliver spillet af Johannes Brun, medens det på den anden side formenes at være tvivlsomt hvorvidt han måtte passe i Hilmar Tønnesens rolle. Herr Isachsen vilde i mange henseender, navnlig i det ydre, passe bedre for Bernick end herr Gundersen; men jeg frygter for at han vilde komme til at drive karakteren over i det unaturlige og derved virke frastødende. Forresten er det for mig her på frastand umuligt at fremsætte nogen ganske bestemt formening om alle rollebesætningens enkeltheder og beder derfor direktionen handle efter bedste skøn. At Johannes Brun sætter stykket i scene er vistnok den bedste udvej, som for tiden haves. Særligt må jeg imidlertid anholde om at det bliver herr Brun pålagt nøje at påse at rollerne fra først af bliver godt lærte, da ellers et forsvarligt sammenspil i dette stykke er umuligt. Jeg tillader mig derhos at anmode om at foredragets tempo helt igennem, og naturligvis især i de stærkt bevægede scener, må blive taget noget raskere og livligere end sædvanligt ved Kristiania theater. Grupperinger og stillinger håber jeg bliver skænket den tilbørlige opmærksomhed. Al opmarscheren af de handlende personer i forgrunden bør undgåes, de indbyrdes stillinger veksles så ofte det falder naturligt; overhovedet, hver scene og hvert billede bør så vidt muligt være en afspejling af virkeligheden. Det kunde for ubetænksomme skuespillere ligge nær til at ville karrikere visse af stykkets personer. Det er mit håb at sådant ikke finder sted; jævn natursandhed på alle punkter er det jeg helst vilde have.

Jeg er direktionen særdeles forbunden fordi den har standset opførelserne i Møllergaden; imorgen skriver jeg til advokat Stang med anmodning om at drage herr Key til ansvar efter loven.

Af aviserne ser jeg at Johannes Brun er syg. Skulde hans utjenestdygtighed imod forhåbning vedvare i længere tid og direktionen ikke fandt det ønskeligt at udsætte stykkets opførelse så længe, så måtte vel herr Isachsen overtage Aunes rolle og Hilmar Tønnesen kunde da muligens gives til Herr Hammer. Eller Bernick spilles af Isachsen og Aune af Gundersen? Heri som i alt øvrigt får naturligvis direktionen handle efter behag.

Ifølge herr kammerherrens anmodning tillader jeg mig at meddele at min norske kommissionær er boghandler Nils Lund i Kristiania og at denne har min fuldmagt i alle forretningsanliggender dersteds.

Med særdeles højagtelse

Deres ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMIL STANG, ROMA 22. november 1878

Rom, den 22. November 1878.

Herr højesteretsadvokat Emil Stang!

Når jeg idag tager mig den frihed at tilskrive Dem, så har jeg først og fremst at opfylde en længe forsømt skyldighed, idet jeg beder Dem modtage min forbindtligste tak for det i sin tid tilsendte slutningsopgør i den Jensenske sag.

Idag er det et lignende indgreb i min literære ejendomsret, som nøder mig til at bede om Deres bistand. Jeg tør antage at kammerherre Harald Holst, som formand i Kristiania theaters direktion, har sat Dem i kundskab om at de af den svenske skuespildirektør Key fornylig på Møllergadens theater foranstaltede opførelser af en svensk oversættelse af mit skuespil «Samfundets støtter» har fundet sted uden mit vidende og imod min vilje, samt naturligvis også uden at herr Key derfor har betalt mig noget honorar.

Om denne sags forhistorie skal jeg oplyse følgende: Straks efter at det nysnævnte stykke var kommet i boghandelen, altså henimod slutningen af forrige år, antageligen i November måned, modtog jeg fra herr Key en forespørgsel om hvorvidt jeg måtte ville tillade ham at spille stykket i svensk oversættelse, samt hvilke betingelser jeg i bekræftende fald opstillede med hensyn til honoraret. Hertil svarede jeg at såfremt han kunde indestå mig for en respektabel kunstnerisk udførelse af stykket, så skulde jeg være villig til at meddele ham den begærede tilladelse så snart han til min kommissionær, boghandler Nils Lund i Kristiania, havde indbetalt et honorar af et tusend kroner. I et følgende brev finder herr Key denne fordring for høj og henstiller til mig at sætte læmpeligere vilkår. På denne anmodning gav jeg ubetinget afslag og fastholdt mit oprindelige forlangende. Efter modtagelsen af dette brev sendte han mig et telegram, hvori det heder at han betragter udredelsen af et honorar til mig kun som en humanitetssag og ikke som nogen skyldighed, «såsom han har købt opførelsesretten fra Sverig ,» en ytring, hvormed han åbenbart mener at han i Sverig har købt en svensk oversættelse af mit stykke.

På dette telegram fandt jeg mig ikke beføjet til at svare; derimod tilskrev jeg O. A. Bachke med forespørgsel, om loven om den literære ejendomsret virkelig hjemlede en fremgangsmåde, som den af herr Key antydede. Dette spørgsmål besvarede B: ubetinget benægtende idet han bemærkede at man ved lovens affattelse havde været opmærksom på den mulige forekomst af deslige tilfælde, og derfor i loven optaget en paragraf, hvorved sådant forhindredes. Jeg antog således mine literære interesser og rettigheder lovligen betryggede og indlod mig derfor ikke videre med herr Key, om hvem jeg måtte antage at han kun havde fremført en tom trusel for derved at tiltvinge sig billigere honorarbetingelser.

I dette mit håb er jeg imidlertid nu på en ubehagelig måde bleven skuffet, idet stykket, som før nævnt, uden mit vidende og imod min vilje samt uden honorar er blevet opført på svensk af herr Key, og det er i den anledning jeg henvender mig til Dem med anmodning om ved anvendelsen af ethvert tjenligt retsmiddel at drage herr Key til ansvar for hans handling. Jeg kan af mange grunde ikke lade det passerede gå upåtalt hen. Blandt disse grunde skal jeg her indskrænke mig til kun at nævne en: Ved det kgl: theater i København kan jeg, når jeg indleverer et nyt dramatisk arbejde, opnå betydelig gunstigere honorarbetingelser såfremt jeg tilsikrer dette theater at det nye arbejde ikke iforvejen bliver opført på nogen anden scene. Men skulde herr Keys trafik fortsættes eller vel endog, ved ikke at påtales, fremkalde lignende tilfælde fra andre sider, så vilde jeg ikke være i stand til herefter at give det kgl: danske theater den ovennævnte tilsikring og lider altså også derved et føleligt tab. Idet jeg altså anmoder Dem om godhedsfuldt at overtage min sag er det en selvfølge at jeg giver Dem fuldstændig frie hænder med hensyn til omfanget af de fordringer, De måtte opstille, og de påstande, De måtte nedlægge ligeoverfor herr Key. Kært skulde det være mig om han ikke fik tid til at undslippe til Sverig forinden han havde fåt bøde for sin handlemåde.

Med bemærkning om at min herværende adresse er: Consolato di Svezia & di Norvegia tegner jeg mig

Deres ærbødigst og venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 25. november 1878

Rom, den 25. November 1878.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

For den i brev af 5. dennes oversendte veksel takkes forbindtligst.

Som De ved har skuespildirektør Key ulovlig opført «Samfundets støtter» på theatret i Møllergaden. Skulde lignende forgribelser på min literære ejendom nogensinde i fremtiden finde sted, vilde jeg være Dem meget takskyldig såfremt De vilde hurtigst muligt gennem telegram underrette mig derom forat jeg i betimelig tid kan træffe foranstaltninger til beskyttelse af min ejendom og mine interesser. Jeg har igår tilskrevet advokat Stang med anmodning om at drage herr Key til ansvar efter loven. Af aviserne ser jeg at herr Key måske vil standse med stykkets opførelse. Tør jeg bede Dem være af den godhed at meddele advokat Stang at dette, selv om det forholder sig således, ikke i ringeste måde indvirker på min beslutning, men at det er mit ønske at der bliver gjort ansvar gældende selv om stykket kun har været spillet en eneste gang. Dette punkt forglemte jeg at fremhæve i mit brev til herr Stang og jeg vilde derfor være Dem særdeles forbunden, hvis denne meddelelse ret snart kunde komme ham ihænde.

Til Kristiania theater har jeg nu solgt opførelsesretten af samme stykke. Jeg har opstillet to alternative honoreringsvilkår mellem hvilke theaterdirektionen har at træffe sit valg. I det ene tilfælde har theatrets kasserer til Dem at indbetale 2000, i det andet 2500 kroner, i begge fald dagen efter at første opførelse har fundet sted. Disse penge turde jeg da måske anmode Dem om straks efter modtagelsen at ville remittere til den Gyldendalske boghandel.

Det er nu begyndt at blive adskilligt høstligt hernede, omtrent som i en mild September hjemme. Megen regn havde vi i nogen tid og en overordentlig stor oversvømmelse af Tiberen. Ellers intet nyt af interesse.

Med de bedste hilsener

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 7. desember 1878

Rom, den 7. December 1878.

Kære herr Hegel!

For Deres venskabelige brev af 9. november bringer jeg Dem min bedste tak. Jeg er meget forsømmelig hvad avislæsning angår hernede, og derfor var det mig af dobbelt interesse at erholde Deres meddelelser hjemmefra. Navnlig glæder jeg mig på min ven Molbechs vegne over den lykke, hans «Ambrosius» har gjort. Jeg vil nu ønske at «Faraos ring» må finde en ligeså god modtagelse. De fortæller at han har sendt dette stykke til de tyske theatre uden at have erholdt svar, hvilket ærgrer ham. Jeg beder Dem ved lejlighed sige ham at i Tyskland varer det i regelen en temmelig lang tid før man beslutter opførelsen af et nyt stykke, og i tilfælde af at et theater ikke kan bruge et indleveret arbejde erholder forfatteren aldeles intet svar. Det eneste theater, som, mig bekendt, gør en undtagelse herfra er det kgl: Schauspielhaus i Berlin; ved dette theater hersker en mønsterværdig orden og akkuratesse.

Nu er vel det længe bebudede «Erik den 14de» opført? Det skal interessere mig at se, hvad aviserne beretter derom. Desværre går hernede et bestemt rygte om at forfatteren skal være bleven sindssyg. Jeg vil håbe at det blot er et forbigående tilfælde.

Til «Illustr: tidende» skulde jeg gerne have sendt et lidet bidrag, dersom jeg havde havt noget sådant liggende; men dette var ikke tilfældet; af mindre digte har jeg intet skrevet hernede og beskæftiger mig overhovedet kun med forberedelserne til mit nye dramatiske arbejde.

Den nærmeste anledning til at jeg skriver idag er den at jeg nødes til at bede Dem vise mig den tjeneste at sende mig et beløb af omtrent 630 kroner, hvilket på det nærmeste svarer til et halvårs rente af de hos Dem beroende papirer. Jeg tager meget gerne RmՖ såfremt postvæsenet hjemme er istand til med fuld sikkerhed at sende rede penge til Italien. Skulde dette ikke være tilfældet, så tillader jeg mig at bede om en veksel på Paris. Jeg beder Dem på forhånd undskylde at jeg volder Dem ulejlighed i denne travle tid.

Vi har nu i længere tid havt et ubehageligt, koldt og regnfuldt vejr; dog er der udsigt til at det nu vil bedre sig. Med julens nærmelse begynder Skandinaverne at strømme til Rom; navnlig er her kommet mange Danske, af hvilke jeg dog endnu kun kender de færreste.

Med mange hilsener til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til LAURITS STENERSEN, ROMA 8. desember 1878

Konvolutt

Signore Dott: Stenersen.

Via Sistina 136. 2. piano.

Via Gregoriana 46. 2° p. den 8.12.78.

Kære herr Stenersen!

Det vilde være min hustru og mig særdeles kært, hvis De imorgen, mandag, aften vilde drikke en kop the hos os.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, ROMA 30. desember 1878

Konvolutt

Herrn Historienmaler M: Grønvold.

Barer-Strasse 58. Rückgebäude.

München.

Germania.

fr:

Rom, den 30. December 1878.

Kære herr Grønvold!

Tak for Deres venskabelige brev af 14. November og undskyld at jeg så ganske imod min vilje har sat Dem i urolighed. De omskrevne 177 RmՖ befinder sig i god behold i Leipzig og vil over nytår sammen med et andet beløb atter blive Dem tilstillet. Tør jeg derhos anmode Dem om gennem Dr: Grandaur at udvirke at kassereren ved Münchens hoftheater sender Dem og ikke mig den sædvanlige beregning over tantiémerne for det forløbne halvår, og vilde De derefter være af den godhed på mine vegne at hæve beløbet og kvittere for samme? Af de således indkomne penge beder jeg Dem tage Dem betalt for de hafte udlæg til porto o. s. v. samt at afholde et beløb svarende til min årskontingent i Münchens kunstforening for at denne i sin tid kan blive betalt. For det tiloversblevne beder jeg Dem være af den godhed i Vereinsbank at købe og sende mig en veksel lydende enten på Paris eller på Berlin for det tilfælde at banken ikke har sådanne forbindelser hersteds at den kan udstede en direkte anvisning på det herværende bankhus Schmidt & Nast; thi med de øvrige romerske bankierer vil jeg ikke gerne have noget at gøre.

Til alle disse kommissioner vover jeg endnu i tillid til Deres prøvede velvilje at anmode Dem om i Th: Ackermanns boghandel at bede mig tilsendt to exemplarer af Alfred von Wolzogens oversættelse af «Brand», hvilke bøger det vilde være mig af stor vigtighed at erholde snarest muligt.

Efter en temmelig lang regntid har vi nu her igen et mildt og sommerligt solskinsvejr. En mængde skandinaver er ankommet hertil, men det er kun med de færreste af disse at vi har sluttet noget nærmere bekendtskab; derimod har jeg gjort adskillige bekendtskaber blandt tyske og italienske videnskabsmænd, kunstnere og literater, med hvilke jeg ofte kommer sammen. Sigurd hører forelæsninger ved det herværende universitet og har allerede så temmelig opfrisket sin gamle glemte italiensk; forelæsningerne forstår han fuldstændigt og uden vanskelighed. Her i Rom bliver vi til universitetsferiernes begyndelse i Juni eller Juli; videre planer har vi ikke lagt men i hvert fald er det vor agt at komme tilbage til München i begyndelsen af Oktober.

Vor bedste hilsen til Deres broder og alle andre venner, og derhos et ønske om et godt og glædeligt nytår samt en tak for alt udvist venskab i det forløbne!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 30. desember 1878

Rom, den 30. December 1878.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

Jeg erindrer ikke om jeg, da jeg forrige gang tilskrev Dem, udtalte at jeg havde fundet mig meget vel tjent med den modtagne veksel på Paris. Jeg vil derfor idag bemærke at så var tilfældet, og jeg beder Dem derfor, når De efter nytår sender mig penge, da at ville lade det ske på samme måde, som sidst.

Tør jeg derhos anmode Dem om, som svar på en forespørgsel fra advokat Stang, at meddele ham at direktør Key ikke af mig har erholdt nogen tilladelse til at lade oversætte på svensk «Samfundets støtter», ligeså lidt som jeg har givet nogensomhelst anden en sådan tilladelse. Fra hvem herr Key har erholdt sin oversættelse er mig ganske ubekendt. De ved det kgl: theater i Stokholm og ved Götheborgs theater foranstaltede oversættelser af stykket tør kun benyttes ved disse to theatre og ikke afhændes eller overlades til nogen anden.

Dette i al hast for idag. Med tak for det forløbne år og med de bedste ønsker om et glædeligt nytår tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

1879

Til FRITZ ABRAHAMS, ROMA 13. januar 1879

Rom, 13.1.79.

Kære herr Abrahams!

Det vilde være min hustru og mig særdeles kært at se Dem, Deres frue og herr Bredal hos os førstkommende Onsdags aften kl: 8.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, ROMA 22. januar 1879

Rom, den 22. Januar 1879.

Kære herr Grønvold!

Idet jeg takker Dem for Deres venskabelige brev af 9. dennes såvelsom for de øvrige i den senere tid fra Dem modtagne postsager, tillader jeg mig idag i henhold til Deres godhedsfulde tilsagn at fremsende i kvitteret stand indlagte beregning fra Münchens hoftheater. Ved at afgive denne hos hovedkassereren vil beløbet blive Dem udbetalt. Om dettes anvendelse har jeg tidligere skrevet, og ved intet videre i denne henseende at tilføje, kun beder jeg Dem ikke at glemme nogen af de mange udgiftsposter, De for min skyld har haft.

Her i Rom er der denne vinter, ligesom i München, en hel hob landsmænd; men det går mig som Dem, jeg kommer ikke meget sammen med de fleste. Vi lever overhovedet temmelig stille; middagsmaden bringes os i huset og for morgen og aften sørger vor værtinde. Alt falder meget billigere her end i München, navnlig er vinen denne vinter at få til spotpris, således kan man i Sabinerbyerne købe udmærket god vin for 3 soldi (12 Pfg) per liter! Jeg husker ikke om jeg før har fortalt at jeg benytter anledningen til at købe gamle malerier, hvoraf jeg allerede er kommen i besiddelse af 11 stykker, alle gode og værdifulde, til forholdsvis billige priser. Det er min hensigt at købe flere for at jeg kan få min vordende bolig i München helt og holdent dekoreret med kunstsager. Kunde jeg nu også finde en dertil passende bolig; det er meget muligt at jeg selv alene rejser i forvejen did allerede i September for at søge os en sådan, og da vil jeg jo få lejlighed til at tage kunstudstillingen i øjesyn, hvortil jeg meget glæder mig.

For idag må jeg hermed slutte idet jeg beder Dem hilse Deres bror samt andre gode venner og bekendte fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, ROMA 1. februar 1879

Rom, den 1. Februar 1879.

Kære herr Grønvold!

Undskyld at jeg idag ulejliger Dem med en skrivelse, som jeg håber vil vise sig at være overflødig, men som jeg dog ikke vil tilbageholde, da jeg er bleven noget urolig ved i denne tid blandt Skandinaverne at høre om bortkomne breve. Sagen er denne:

Til DEN SKANDINAVISKE FORENING I ROMA, ROMA 8. februar 1879

Til bestyrelsen for den skandinaviske forening i Rom!

Herved tillader jeg mig at fremsætte følgende forslag til forandringer i foreningens love.

a.) I afsnittet om bibliothekaren foreslåes efterstående tillæg optaget: «Ved besættelsen af bibliothekarposten bør dertil skikkede damer fortrinsvis komme i betragtning, såfremt sådanne måtte melde sig.»

b.) Lovens § VII bør lyde: «Stemmeberettiget i foreningens anliggender er ethvert medlem, der har erlagt den for en enlig person fastsatte kontingent. – Af en og samme husstand er i almindelighed kun den person stemmeberettiget, der repræsenterer husstanden. Ønsker nogen anden person af samme husstand at erhverve stemmeret i foreningens anliggender, kan sådant ske ved at erlægge den for enlig person fastsatte kontingent. – Generalforsamlingen, der består af alle de i Rom tilstedeværende stemmeberettigede medlemmer af foreningen, sammenkaldes – – –» o. s. v.

Den nuværende lovs § XI udgår.

Rom, den 8. Februar 1879.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til CECILIE ABRAHAMS, ROMA [1878/79]

Konvolutt

Signora Cecilie Abrahams.

Højstærede frue!

Tak for Deres venlige indbydelse til Croce! Jeg selv er ikke personlig forhindret, og kommer selvfølgelig med største fornøjelse.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 18. februar 1879

Rom, den 18. Februar 1879.

Kære herr Hegel!

Tilgiv mig min store uefterrettelighed ved indtil nu hverken at have besvaret Deres venlige nytårshilsen eller Deres to breve af 12. December f. å. og 16. Januar sidstleden; stedse er der kommet noget ivejen, og så har jeg udskudt besvarelsen til næste dag.

Jeg tillader mig da nu at erkende modtagelsen af den i førstnævnte brev indesluttede veksel på 868 fr: 97 c. – Ligeså takker jeg forbindtligst for de forskellige tilsendte bøger, som jeg har læst med megen interesse, navnlig G. Brandes’s bog om Disraeli, der er et fuldkomment mesterværk; når De engang skriver ham til, beder jeg Dem bringe ham min bedste hilsen og udtrykket af min beundring for dette hans seneste arbejde.

Fru Colban har jeg overbragt Deres hilsen, hvorover hun meget glædede sig; hun arbejder nu på en stor ny fortælling, som hun påstår vil blive hendes hovedværk. J. P. Jakobsen befinder sig meget vel, navnlig er der ingen sammenligning mellem hans tilstand og udseende nu og den ynkelige forfatning, hvori han kom hertil. Forøvrigt ser jeg ham ikke så ret ofte da han er meget beskæftiget med at fuldføre en ny fortælling, hvorom han sandsynligvis har tilskrevet Dem.

Det var en særdeles behagelig efterretning, jeg i begyndelsen af det nye år modtog fra Dem, idet De meddelte mig at der tiltrænges nye oplag såvel af «Kongsemnerne» som af Digtene. I førstnævnte bog er intet at forandre; i digtenes andet oplag forekom adskillige trykfejl, hvorom det foresvæver mig at jeg i sin tid tilskrev herr bogholder Larsen; desværre har jeg ikke her noget exemplar af bogen ved hånden; men ved korrekturen vil vel de omskrevne småfejl nok blive opdagede og rettede.

Til den af Chr: Richardt påtænkte samling fortællinger og digte drister jeg mig ikke til at give noget bindende løfte om bidrag, da mit nye dramatiske arbejde optager alle mine tanker og hele min interesse. Jeg håber imidlertid at det påtænkte foretagende ikke derfor vil gå istå.

Hvorvidt «Samfundets støtter» nu har oplevet den 26. forestilling på det kgl: theater ved jeg ikke med vished, altså heller ikke hvorvidt det fastsatte slutningshonorar 500 kroner er forfaldet til udbetaling; men selv om sådant ikke skulde være tilfældet, beder jeg Dem vise mig den tjeneste at sende mig en veksel på det nævnte beløb. Hvis Deres bankier skulde have forbindelser med huset Schmitt & Nast hersteds, så tager jeg helst en anvisning på dette, hvis ikke, beder jeg om en veksel på Paris ligesom sidst.

Vi er nu midt i karnevalet med al dets larm og lystighed. Vejret er nu fuldkommen vårligt og mandeltræerne står i fuld blomstring. – Bring Deres kære familje vore bedste hilsener og vær selv på det venskabeligste hilset fra

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, ROMA 9. mars 1879

Konvolutt

Herrn Historienmaler M: Grønvold

Barerstrasse 58. Rückgebäude.

München.

Germania.

fr:

Rom, den 9. Marts 1879.

Kære herr Grønvold!

Undskyld at jeg først idag tilskriver Dem og takker for den i Deres brev af 29. Januar indesluttede veksel, hvilken jeg i sin tid rigtig modtog; jeg har næsten hver dag havt de bedste forsætter til at sætte mig hen og sende Dem nogle linjer, men altid er der kommet et eller andet ivejen.

Vinteren har iår, på få kortvarige afbrydelser nær, været koldere og ubehageligere end sædvanligt her i Rom. Sne eller is har vi dog ikke havt; men hele Appeniner- og Sabinerkeden ligger endnu ganske snebedækket til langt nedover fjeldsiderne og frembyder et overordentlig pragtfuldt syn. Nu har vi her det herligste sommervejr, man kan ønske sig; mandeltræerne har allerede afblomstret, kirsebærtræerne står i fuld blomstring, og alle marker er bedækket af friskt grønt græs og af violer. Jeg ønsker mangen gang at De var hernede nu; da skulde vi gøre diverse udflugter sammen. Med de Skandinaver, som opholder sig her ivinter, omgåes jeg ikke meget. Kronberg rejste i begyndelsen af November til Tunis og Egypten og vendte først i disse dage tilbage hertil. Nyström sidder i en temmelig stor virksomhed, mere dog af industriel end af kunstnerisk natur; han sysselsætter flere marmorhuggere og leverer kopier efter antiker, gravmonumenter o. s. v. De øvrige herværende svenske kunstnere kender De neppe. Blandt de danske har Bredal oftere talt om Dem; foruden han opholder sig her Olrik, Helsted, Rosenstand og nogle yngre. Af norske kunstnere lever her kun Magelsen, men han er det næsten ikke muligt at omgåes; hans mislige økonomiske forfatning undskylder imidlertid meget.

Hvad os selv angår, da befinder vi os meget vel; muligens kommer vi til at tilbringe hele sommeren hernede etsteds i bjergene; men i begyndelsen af Oktober indtræffer vi ialfald igen i München, såfremt ingen uforudset hindring skulde komme ivejen. Jeg har rigtignok oftere tænkt på at sende Sigurd alene derop for at fortsætte studeringerne; men det er mig dog i mange henseender ønskeligt at komme mere ind i det germanske literære liv igen; hernede står man dog i de fleste henseender altfor meget udenfor tidens bevægelser. Dog, herom ikke videre for idag. Med vore bedste hilsener til Dem selv, Deres broder og alle andre gode venner, navnlig professor Maurer og hans familje, tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 10. mars 1879

Rom, den 10. Marts 1879.

Kære herr Hegel!

Med forbindtligst tak erkender jeg herved modtagelsen af den tilsendte anvisning på 500 kroner. Ligeså har jeg havt den fornøjelse at modtage et exemplar af digtenes 2. udgave; dette skal i betimelig tid blive Dem tilbagesendt i rettet stand.

Antageligvis vil der i disse dage fra min kommissionær i Kristiania, boghandler Lund, for min regning blive Dem oversendt 2000 eller måske 2500 kroner. Tør jeg i den anledning rette en venskabelig anmodning til Dem om at der for det oversendte beløb må blive indkøbt statspapirer af samme slags som tidligere, eller også andre lignende, når de blot er utvivlsomt sikre. Jeg antager at tidspunktet for sådant køb må være gunstigt nu, da vel adskillige nødes til at afhænde sine papirer på grund af de trykkende forholde hjemme og navnlig i Sverig.

Fra herr Jakobsen kan jeg hilse; han ser godt ud og lader til at befinde sig meget vel. Fru Colban har været upasselig i nogen tid, men er nu i bedring. Gennem et telegram er jeg bleven underrettet om at «Samfundets støtter» i Fredags opførtes første gang i Kristiania; forhåbentlig indløber nærmere meddelelse en af de første dage.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, ROMA 11. mars 1879

Rom, den 11. Marts 1879.

Kære herr Bendixen!

Tillad mig at aflægge Dem min forbindtligste tak for Deres venskabelige brev. At «Kongsemnerne» var bleven givet i Bergen var mig af korte avisnotitser bekendt, men noget nærmere derom havde jeg ikke erfaret; det var mig derfor særdeles kært at modtage Deres beretning, hvoraf jeg tør slutte at theatret har indlagt sig ære ved opførelsen af dette i så mange henseender vanskelige stykke; det kræver jo både et talrigt personale og for mange rollers vedkommende talentfulde og intelligente skuespillere og skuespillerinder. Derhos er arrangementet og den hele iscenesætning i dette skuespil en såre indviklet opgave, og det glæder mig meget, både på theatrets og egne vegne, at herr Wichstrøm på en så tilfredsstillende måde har skilt sig fra alt dette. Ikke mindre behageligt har det været mig at høre, at flere af Deres unge skuespillere giver så gode løfter for fremtiden. Gid nu blot disse unge mennesker vil forstå deres eget bedste og forblive i Bergen, hvor der jo nu bydes dem opgaver til øvelse og udvikling, som de ikke andetsteds vilde finde. Et held for disse unge folk er det, at de kristianiensiske theaterforholde ikke for tiden har noget fristende ved sig. –

Hvad forfatterhonoraret for «Kongsemnerne» angår, da ønskede jeg helst, hvis Bergens kreditbank har forretningsforbindelse med det herværende bankfirma Schmitt & Nast, at erholde en anvisning på dette hus; hvis ikke, da beder jeg om en veksel enten på Paris eller på Berlin; thi med nogen anden af de romerske bankierer vil jeg ikke gerne have noget at skaffe. Brevet håber jeg De vil have den godhed at lade rekommandere og adressere samme til det svensk-norske konsulat ligesom det forrige.

Vi har nu det herligste vårvejr hernede; mandeltræerne har allerede afblomstret; kirsebærtræerne står i fuld blomstring og hele Campagnaen er frisk grøn. Oppe på Appenninerne og de højere Sabinertoppe ligger der dog endnu sne; men den vil ikke længe holde sig ved den temperatur, vi nu har. Her i Rom bliver vi til slutningen af Juni, eller til universitetsferiernes begyndelse; min søn studerer nemlig ved det herværende universitet. Hvor vi kommer til at tilbringe resten af sommeren er endnu uvisst, men i begyndelsen af Oktober skal vi igen være tilbage i München.

Med de bedste ønsker for Deres theater og med hilsen til Dem selv og til alle andre gode venner og bekendte i Bergen tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LOUISE STJERNSTRÖM, ROMA 12. mars 1879

Konvolutt

Via Germania.

Fru Louise Stjernström.

Nya teatern.

Stockholm.

Svezia. (Schweden.)

fr:

Rom, den 12. Marts 1879.

Højstærede fru Stjernström!

For et par dage siden havde jeg den ære at modtage Deres brev, hvilket jeg herved skal tillade mig at besvare.

At de økonomiske forholde i Sverig, som i de øvrige nordiske lande og andetsteds, er trykkende for mange har også jeg for mit vedkommende havt rig anledning til at erfare gennem det formindskede bogkøb, hvorved mine indtægter denne vinter er bleven betydelig mindre end påregnet.

Jeg tror imidlertid ikke at det er tidsforholdene alene, som er skyld i at De ikke har gjort særdeles gode affærer med «Kongsemnerne». Så vidt jeg ved, har De ikke benyttet de i København og Kristiania af mig foretagne eller godkendte forkortelser af stykket, og dette må jeg meget beklage; ved et theater bør man altid drage fordel af de erfaringer, som er vundne andetsteds. At det ringere held, De ved Deres theater har havt med dette arbejde, ikke må lægges stykket til last, tror jeg med tydelighed fremgår af den kendsgerning at stykket er bleven modtaget med stort og vedholdende bifald, overalt, hvor det andetsteds er bleven spillet. En anden sag er det, hvorvidt dette historiske drama passer for Deres personale og for den del af almenheden, som danner kernen i Nya teaterns publikum. Herom kan jeg ingen bestemt formening have; men denne side af sagen burde have været nøje overvejet, forinden De skred til et så voveligt foretagende.

At jeg ikke har påtrængt Dem mit stykke vil De måtte indrømme. De vil erindre at De i sin tid kort og godt underrettede mig om at De agtede at spille stykket. Herimod kunde jeg ingen indvending gøre; thi dengang existerede ikke, således som nu, en konvention mellem Sverige og Norge, hvorved forfatternes rettigheder i begge lande gensidig beskyttes. Jeg fandt mig derfor i at modtage det honorar, De tilbød mig, nemlig det samme beløb, som jeg i sin tid havde af Deres afdøde mand erholdt for «Hærmændene». Kært var det mig imidlertid ikke, at måtte indgå på dette tilbud; thi det medførte et direkte pengetab for mig. Stykkets opførelse på det kongelige theater var jo dog kun et tidsspørgsmål; senere ellers vilde det der blive antaget og jeg havde da erholdt et langt højere honorar. Dog, som sagt, jeg havde dengang intet valg, og måtte finde mig i omstændighederne. Kun beder jeg Dem erindre, at Deres beslutning at spille mit stykke har medført et direkte tab af de indtægter, jeg ellers i Stockholm kunde have påregnet for mit arbejde.

Men når De, højstærede frue, uagtet dette, i Deres brev anmoder mig om henstand med det fastsatte honorar, da er dette noget, som jeg desværre, selv med min bedste vilje ikke ser mig istand til at indgå på. Jeg befinder mig for tiden med min familje på en lang og kostbar rejse i Italien. Jeg havde gjort ganske sikker regning på til rette tid at erholde honoraret fra Dem; thi såvel i de nordiske lande som i Tyskland er jeg vant til at erholde theaterhonorarerne punktligt; og Deres bortgangne mand, hvis gerning og traditioner De fortsætter, betalte mig også punktligt. Det skulde derfor berede både min familje og mig de største ubehageligheder og vanskeligheder om jeg indgik på Deres begæring. At indgå herpå er for mig, her i det fremmede land, en umulighed. Jeg har allerede tilskrevet min forlægger, kanselliråd Hegel i København om de penge, han vilde modtage fra Dem og om hvorhen og på hvilken måde han skulde sende mig disse.

Jeg må altså, højstærede frue, venskabeligst og forbindtligst fastholde at mit honorar for «Kongsemnerne» bliver indbetalt til herr kanselliråd Hegel i København, der da uopholdelig vil besørge det øvrige og meddele Dem kvittering.

Jeg tvivler ikke på at dersom De havde været vidende om at jeg med min familje befandt mig på udenlandsrejse og ikke på mit vanlige opholdssted, i München, så vilde De ikke have rettet noget anmodning til mig om at vente med honoraret. Jeg er derfor også forvisset om at det afslag, som det har gjort mig meget ondt at måtte give, ikke vil fremkalde noget skår i vor gode venskabelige forståelse, og med dette håb og ønske tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 19. mars 1879

Rom, den 19. Marts 1879.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

Jeg aflægger Dem herved min bedste tak for besørgelsen af alt fornødent vedkommende theaterhonoraret for «Samfundets støtter». Derhos tillader jeg mig at anmode Dem om ved næste kvartals begyndelse, med fradrag af hvad De har udlagt for mig, at ville sende mig såvel min gage som forrige års udbytte af mine aktier i Bergens kreditbank. For tiden står kursen på RmՖ hersteds forholdsvis højere end på francs, og jeg vilde derfor gerne denne gang forsøgsvis bede om en veksel på Berlin, såfremt ikke kursforholdet i Kristiania skulde gøre det utilrådeligt, jeg mener, om jeg ved at købe RmՖ istedetfor francs skulde tabe mere, end jeg her vilde vinde.

Af avisernes beretninger at dømme synes «Samfundets støtter» at have fået en ret tilfredsstillende udførelse ved Kristiania theater. Dette har været mig kært at erfare; thi jeg har været noget urolig ved tanken om den mangel på artistisk ledelse, som jo nu unægtelig finder sted deroppe, og som vel heller ikke har udsigt til så snart at blive afhjulpen.

Vi lever nu i en højst behagelig årstid hernede, og vi synes knapt vi kan forestille os at man hjemme vandrer mellem is og sne, mens vi her allerede længe har havt fuld sommer. Ellers er alt her hos os ved det gamle, og intet nyt af interesse at meddele.

Med forbindtligst hilsen tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 12. april 1879

Rom, den 12. April 1879.

Kære herr Hegel!

Tillad mig herved at frembære min taksigelse for det seneste indkøb af statspapirer, hvorom De i Deres venlige brev af 16. f. m. er så god at underrette mig. De fra fru Stjernström modtagne 1000 kroner vover jeg ikke at sætte fast; tvertimod nødes jeg til at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig halvdelen af beløbet i anvisning på Schmitt & Nast og tillade at resten indtil videre indestår hos Dem.

I digtsamlingens andet oplag har jeg kun fundet ganske enkelte og derhos uvæsentlige trykfejl; jeg skal en af de næste dage tilskrive herr bogholder Larsen herom, idet jeg håber at turde gøre regning på hans kyndige ledelse af korrekturlæsningen.

Da jeg gerne vil have dette brev afsted allerede idag og tiden er knap, må jeg for denne gang indskrænke mig til at sende Dem og Deres kære familje vore bedste hilsener.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, ROMA 13. april 1879

Rom, den 13. April 1879.

Kære herr Bendixen!

I Deres venskabelige skrivelse af 20. Februar retter De en forespørgsel til mig om under hvilken adresse og på hvilken måde jeg ønskede mig forfatterhonoraret for første gangs opførelse af «Kongs-emnerne» tilsendt. Denne forespørgsel besvarede jeg under 11. Marts derhen at jeg ønskede honoraret hidsendt og helst gennem anvisning på det herværende firma Schmitt, Nast & comp:, såfremt Bergens kreditbank står i forbindelse med dette hus. Hvis ikke dette skulde være tilfældet, da ønskede jeg en veksel enten på Berlin eller på Paris. Da mine postsager ellers ikke plejer komme bort, synes jeg ikke jeg kan tvivle på at dette mit brev er kommet Dem rigtigt ihænde. Ikke desto mindre har jeg, efter mere end en hel måneds forløb, endnu intet hørt fra Theaterforeningens bestyrelse, og dette har sat mig i en ikke ringe forlegenhed. Skulde, imod forhåbning, remissen endnu ikke være undervejs, tillader jeg mig at rette en indtrængende anmodning til Dem om at De godhedsfuldt vil sørge for at sådant sker med omgående post og på den foran angivne måde. Dog må jeg bede om at brevet nu og overhovedet herefter ikke mere adresseres til det svensk-norske konsulat, men til Consolato di Danimarca, da vor egen konsul afrejser om nogle dage og jeg ikke ved når og med hvem hans plads engang bliver besat. Jeg benytter derhos anledningen til at anholde om at det yderligere beløb, som ved sæsonens slutning måtte tilkomme mig, må på samme måde og under samme adresse blive mig tilsendt; selv om jeg til den tid skulde have forladt Rom, vil brevet altid gennem det danske konsulat komme mig ihænde. Under en rejse i fremmede lande at vente forgæves på penge, som man har gjort sikker regning på at erholde inden en bestemt tid, er en højst pinlig sag; jeg håber derfor De undskylder denne nødtvungne påmindelse og tegner mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LORENTZ DIETRICHSON, ROMA 18. april 1879

Rom, den 18. April 1879.

Min kære gamle ven!

Du undrer Dig visst over hernedefra at modtage brev fra undertegnede, der ellers just ikke er nogen ivrig korrespondent. Men det er heller ikke i egne anliggender at jeg skriver Dig til; det er som kommissionær for en anden. Sagen er følgende. Malerinden frøken Mathilde Smith, der, som Du måske ved, opholder sig i München, søger iår et stipendium af det Schæffer’ske legat. Hun har aldrig før erholdt noget stipendium, og det er først efter opmuntring af mig at hun denne gang indgiver sin ansøgning; men hun vil naturligvis nu som tidligere blive tilsidesat for alskens andre, såfremt ikke en indflydelsesrig mand deroppe taler hendes sag; og det er derfor at jeg på hendes vegne henvender mig til dig. Jeg ved rigtignok ikke om Du har nogen egentlig officiel befatning med uddelingen af de nævnte stipendier; men jeg tvivler ikke på at Du alligevel kunde virke for hende, dersom Du måtte være villig dertil. Frøken Smith har jo ikke noget stort men et ret respektabelt talent, og ialfald et ligeså betydeligt, som mange af dem, der kommer i betragtning ved stipendieuddelingerne. Hjemme har man aldrig gjort noget for at støtte og opmuntre hende; Kristiania kunstforening har, så vidt jeg ved, aldrig købt noget billede af hende. Hvad hun lever af er hovedsagelig salg af billeder i Tyskland; Münchens kunstforening køber omtrent hvert år et billede af hende; det samme er tilfældet med andre tyske kunstforeninger, og den tyske kritik bedømmer altid hendes arbejder gunstigt. Men hvad hun nu væsentlig tiltrænger for at bringe mere variation ind i sine billeder, det er anledning til at få gøre nye studier. Det er hertil hun vilde anvende det stipendium, hun nu søger om, og jeg synes det vilde være hjerteløst af vedkommende autoriteter hjemme om man nu nægtede hende denne første og eneste håndsrækning. Frøken Smith er jo ingen begynder mere; men det er jo heller ikke legatets øjemed at understøtte sådanne alene; den gamle Cammermejer har nu i en række af år oppebåret en årlig pension af dette legat. Hvad frøken Smith personlig angår, da er hun i enhver henseende helt igennem hæderlig og fuldt ud værdig til at hjælpes. Det er derfor min overbevisning at der gøres en god gerning ved at bevilge hende det ansøgte; og jeg føler mig forvisset om at dette også vil ske, såfremt Du tager sagen i din hånd. Den være Dig altså gentagende anbefalet på det bedste!

Hernede har vi levet siden midten af September og vender først i Oktober tilbage til München. Sigurd, der i afvigte sommer blev student i München (præceterist med enere i alle fag) studerer nemlig dette år ved det herværende universitet og skal da fra høsten fortsætte deroppe med de mere generelle juridiske discipliner indtil om et par år studiet af det specielle norske retsvæsen driver ham op til Kristiania. Hvorvidt vi følger ham derop og bosætter os der for nogen tid er endnu uvisst; jeg har ikke megen lyst til et sådant skridt. Her befinder vi os alle vel; jeg forbereder mig, mellem os sagt, til i sommer at skrive et nyt dramatisk arbejde. Forøvrigt har jeg kastet mig på at købe gamle malerier, og håber at komme med et snes prægtige stykker tilbage til München. – Uagtet der egentlig ikke er noget at svare på dette brev, vilde det naturligvis altid glæde mig at høre fra Dig, og for dette fald beder jeg Dig adressere dit brev til Consolato di Danimarca, da vort eget konsulat for tiden er ubesat. Med de bedste hilsener fra os alle til din hustru og til Honoria, der vel nu er en stor voksen frøken, tegner jeg mig

din hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til WILHELM MARIBO, ROMA 21. april 1879

Rom, 21.4.79.

Højstærede herr assessor!

Det vilde være os særdeles kært, dersom De og Deres frue vilde drikke en kop the hos os Onsdags aften kl: 8 ½.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB WOXEN, ROMA 22. april 1879

Rom, den 22. April 1879.

Kære herr Woxen!

Det vilde være min hustru og mig særdeles kært, dersom De imorgen Onsdags aften kl: 8 ½ vilde drikke en kop the hos os.

Turde jeg tillige bede Dem overbringe Deres herr broder en lignende indbydelse? Hans adresse er mig nemlig ubekendt.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 22. mai 1879

Rom, den 22. Maj 1879.

Kære herr Hegel!

Netop som jeg igår stod i begreb med at skrive Dem til, modtog jeg Deres venlige linjer, hvilke jeg herved skal besvare. Jeg finder den af herr Thiele anskaffede nye skrift ret smuk, men altfor liden til at den med behagelighed vil kunne læses af alle og enhver. Derhos forekommer den mig ikke ret at passe til karakteren i mine digte; på den oversendte prøveside forekom versene mig næsten fremmede. Jeg beder derfor at vi må blive stående ved den prægtige store franske skrift, hvormed alle mine bøger i de senere år er bleven trykte; til den har publikum nu vænnet sig, og den er derhos både tydelig og elegant.

Når jeg igår tænkte på at tilskrive Dem, så var det for at meddele at mit nye arbejde nu er så langt fremskredet at jeg antager at jeg vil kunne sende Dem den første portion manuskript omkring den 8. Juli og det øvrige med korte mellemrum. Dette nye arbejde er et nutidsskuespil af overvejende alvorlig karakter. Det er i tre lange akter og bogen vil trykt komme til at udgøre omtrent 160 sider, altså 10 ark. På titelen vil jeg endnu betænke mig lidt, og derfor meddeler jeg ikke noget derom idag.

Jeg benytter derhos anledningen til at bede Dem være af den godhed at sende mig de resterende 500 kroner af det af fru Stjernström indbetalte beløb ligesom sidst gennem veksel eller anvisning på huset Schmitt, Nast & comp: hersteds.

J. P. Jakobsen er for nogen tid siden rejst til Capri, hvor han nok agter at tilbringe det meste af sommeren. I den første uge af hans ophold dernede skal hans befindende ikke have været så tilfredsstillende som her; men jeg hører at det nu atter går ham bedre.

Gennem Deres søn har jeg erfaret at De har været i Paris og håber at De har tilbragt en behagelig tid dersteds. En stor glæde skulde det have været os om De havde lagt tilbagerejsen over Rom, skønt vi i den senere tid hverken har havt sommertemperatur eller sommervejr at byde på. Nu er det imidlertid strålende smukt og varmt.

Med de bedste hilsener til Dem selv og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JONAS LIE, ROMA 25. mai 1879

Konvolutt

Dem norwegischen Schriftsteller

Herrn Jonas Lie

z. Z.

in

Stuttgart.

Germania.

fr:

Rom, den 25. Maj 1879.

Kære Jonas Lie!

Jeg har gjort mig skyldig i en stor uefterrettelighed ved så længe at udsætte med besvarelsen af dit brev. Tidt og ofte har jeg tænkt, at nu skulde jeg skrive Dig til, men desværre er jeg hidtil bleven stående ved det gode forsæt.

Du ønsker et råd angående eders fremtidige opholdssted i Tyskland. Rimeligvis kommer nu rådet for sent, da Du vel allerede har truffet dit valg; men jeg vil alligevel sige Dig, hvad jeg ved. Dresden var, da vi i 1868 ankom did, et billigt levested; men efter krigen steg priserne på husleje og alle andre fornødenheder således at vi i de sidste år vi tilbragte der, indtil våren 1875, årlig brugte omtrent dobbelt så meget, som det beløb, der i den første del af vort ophold dersteds havde været tilstrækkeligt. Jeg vil dog tilføje at vi i den senere tid levede adskillig flottere end før. Men billigt er der under ingen omstændighed nu længer i Dresden, medmindre priserne siden min afrejse skulde være gået ned igen. Jeg har imidlertid ikke hørt tale om at så skal være tilfældet. Derimod er klimatet om vinteren i Dresden i regelen meget mildt og behageligt og om sommeren er der rigelig anledning til i en af de mange nærliggende småbyer og landsbyer langs Elben at finde et både billigt og let tilgængeligt logis i den herligste natur og i en frisk og styrkende luft. Navnlig henleder jeg din opmærksomhed på Pillnitz, en times dampskibsfart fra Dresden. De indfødte Dresdenere omgåes ikke synderlig med fremmede, og disse sidste indbyrdes heller ikke meget, ialfald kun nationsvis; men om vinteren lever der jo i regelen en hel del norske der.

At tage sommerophold i Salzburg vil jeg bestemt fraråde Dig. Byen ligger således, at der enten er trykkende hedt eller også megen og særdeles langvarig regn. Da vilde det være meget hensigtsmæssigere at vælge et af nabostederne, enten Reichenhall eller det billigere og landligere Berchtesgaden. Begge steds findes mineralbade, og Du vilde antagelig kunne undgå at rejse til Gastein. Skulde Du bestemme Dig for Berchtesgaden, så vil jeg anbefale Dig at forhøre Dig om logis hos Wagemeister Hasenknopf eller hos Bergmann Jakob Kurz; det er jævne simple folk, men brave og gode, og jeg er viss på at I vilde finde jer tilfreds der. Naturen omkring Berchtesgaden er noget af det herligste man kan tænke sig; Königsee ligger en times spadsertur borte; anledning til mangfoldige udflugter forresten. –

Men sig mig nu en ting: har Du aldrig tænkt på at forsøge München som opholdssted? Klimatet er vistnok om vinteren hårdere end i Dresden, men jeg ved at mange rheumatiske personer trives meget vel i München; hovedsagen er at vælge et logis på solsiden. Jeg for mit vedkommende befinder mig udmærket vel i Münchens klima, der er sund styrkende bergluft, man sporer tydeligt alpernes nærhed. München er billigere end Dresden. Også der findes et meget godt polytechnikum, hvor mange norske studerer. Der er efter min erfaring lettere adgang til selskabelighed i München end i Dresden og der er et rigere og interessantere offentligt liv. I sommermånederne be-

lidt over et døgn kan man rejse til Rom.

Dette har jeg dog villet henlede din opmærksomhed på. Noget råd er det naturligvis ikke; thi jeg kan jo ikke vide, hvad der er forenligt med din helbredstilstand.

Hvad os angår, da tilbragte vi sidste sommer i Tyrol og kom hid i September. Til høsten må vi igen være i München. Min søn, der før vor afrejse blev student dersteds og som dette år har studeret ved det romerske universitet, skal nemlig fra Oktober fortsætte sine studeringer et par år i München; derefter vil det jo blive nødvendigt at han fuldfører dem i Kristiania. Om vi da ledsager ham did er endnu uvisst; jeg har ikke synderlig lyst dertil. Livet herude i Europa er dog friere og friskere og større.

Jeg er i denne tid beskæftiget med et nyt dramatisk arbejde, som jeg håber at få færdigt om en måneds tid. Jeg har hørt sige, at Du også arbejder på noget nyt.

Meget kært skulde det være os om vi snart kunde træffe eder et eller andet sted; og vi håber at så vil ske. Indtil da sender vi vore bedste hilsener til eder alle.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 19. juni 1879

Rom, den 19. Juni 1879.

Kære herr justitsråd Hegel!

Hvis jeg ikke hver dag i denne tid havde været så aldeles optagen af mit nye arbejde, skulde jeg for længe siden have sendt Dem min gratulation i anledning af den officielle udmærkelse, der nylig er bleven Dem tildel. Tillad mig derfor herved at indhente det forsømte, og modtag min bedste lykønskning, idet jeg beder Dem være forvisset om at enhver påskønnelse, der ydes Deres fortjenester og Deres virksomhed overhovedet, altid af mig og mine erfares med den største glæde.

Af sundhedshensyn har vi besluttet at forandre vor oprindelige plan med hensyn til sommeropholdssted. Vi havde først tænkt at slå os ned i en af bergbyerne her i omegnen; men de sanitære forholde dersteds lader meget tilbage at ønske, og så har vi da bestemt os til at tage ned til Amalfi, ved kysten, syd for Neapel, hvor der er anledning til at forfriske sig med søbade. Dette vil i nogen grad forsinke fuldførelsen af mit stykke; og hertil kommer desuden, at jeg, for at give sproget og dialogen i det hele den størst mulige formfuldendthed, har foresat mig at skrive det endnu en gang af med forbedringer, rettelser og ændringer forinden jeg sender Dem den endelige renskrift. Det er derfor højst sandsynligt at De ikke får noget fra mig før i August; men dette er jo dog også tidsnok. Når jeg først begynder at sende Dem manuskript, skal det gå meget raskt.

Med forbindtligst tak erkender jeg modtagelsen af den i Deres venlige brev af 27. Maj indesluttede veksel. Men nu kommer jeg igen til at bede Dem om penge, og dennegang om et større beløb end sædvanligt. I Amalfi vil jeg nemlig ikke kunne få veksler omsat og har heller ikke stor tiltro til det syditalienske postvæsen; jeg må derfor allerede herfra være forsynet med de fornødne pengemidler for hele udflugten, hvilken vil vare indtil begyndelsen af Oktober. Min anmodning til Dem er derfor at De godhedsfuldt vil sende mig en veksel for de indtil 1. Juli forfaldne renter af mine forskellige statspapirer, samt en anden veksel stor 2000 kroner, begge veksler trukne på huset Schmitt, Nast & comp: hersteds. Dette samlede beløb er jo visstnok en hel del større, end jeg behøver i de tre sommermåneder; men det er mig af vigtighed, når jeg i Oktober kommer hid tilbage, uhindret af pengeforlegenhed straks at kunne fortsætte rejsen til München, og denne lange rejse såvelsom vor nye bosættelse i sidstnævnte by kræver jo også en hel del udgifter. Tag mig derfor ikke disse forskellige veksler – de to omskrevne, og den veksel jeg trækker på Deres godhed og Deres venskab, – altfor ilde op!

Ved denne måneds slutning rejser vi herfra. Skulde De efter den tid muligens have noget at meddele mig, så bedes det at måtte ske som hidtil under adresse til det danske konsulat her i Rom, ialfald så længe indtil jeg ser mig i stand til med bestemthed at kunne opgive en direkte adresse. Gennem det herværende konsulat vil mine breve altid komme mig rigtig ihænde.

Her er det nu temmelig hedt; men luften forekommer os ikke hverken trykkende eller usund; overhovedet befinder vi os særdeles vel. Nede i Amalfi gives der et forhenværende kloster med store kølige værelser, hvilket nu benyttes som hotel; der tænker vi at tage ind, og håber jeg om nogen tid dernedefra at kunne lade høre fra mig.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, ROMA 27. juni 1879

Konvolutt

Herrn Historienmaler M: Grønvold.

Barer-Strasse, 58, Rückgebäude

München.

Germania.

fr:

Rom, den 27. Juni 1879.

Kære herr Grønvold!

Tillad mig herved, skønt det sker lovlig sent, at sende Dem min beste tak for det på min fødselsdag modtagne venskabelige telegram. En lignende tak beder jeg Dem på mine vegne frembære for telegrammets medunderskrivere, herr og fru Nielsen, samt for Deres broder og herr Prom, hvilke også samme dag ad telegrafisk vej sendte mig en hilsen. Jeg er selv desværre med hensyn til den slags opmærksomheder i den grad forsømmelig, at jeg ikke har nogensomhelst ret til at vente sådant af andre; dobbelt kært og overraskende er det mig derfor når jeg ser at jeg bliver så venskabelig erindret.

Det er nu temmelig hedt her i Rom, og om en uges tid begiver vi os derfor ned til Amalfi, hvor det på grund af havets umiddelbare nærhed er svalere og hvor vi har anledning til at bruge søbade. Det er min agt dernede at fuldføre et nyt dramatisk arbejde, som jeg nu er beskæftiget med.

Som følge af vor afrejse beder jeg Dem fra nu af godhedsfuldt at tilbageholde og opbevare for mig det fra Leipzig regelmæssigt indløbende lille ugeblad. Breve vilde jeg derimod gerne fremdeles have mig tilsendt, og dette stedse under min nuværende adresse; i det herværende danske konsulat vil man nemlig altid være vidende om, hvor jeg opholder mig.

I begyndelsen af Oktober tænker vi at komme tilbage til München. Et år vil Sigurd kunne studere der, men så må han op til Kristiania. Hvorvidt vi følger med ham og tager ophold deroppe under hans studietid, er endnu ikke afgjort, men dog sandsynligt. Længere end nødvendigt vil jeg dog ikke slå mig ned dersteds; jeg føler allerede på forhånd at jeg må ud igen og vælger da visstnok atter München, der tilbyder mig så mange fordele, og hvor jeg føler mig som i mit eget åndelige hjem.

Jeg har her købt en hel hob gamle billeder, vel en snes stykker, tildels temmelig store, alle værdifulde og med enkelte udmærkede og sjeldne sager iblandt. Sammen med de billeder jeg har i München vil jeg kunne fylde tre rummelige værelser med den slags prydelser, som jeg af alle sætter mest pris på. Vi tænker stærkt på at møblere selv for at kunne få alt efter vor smag og i en og samme stil; men så kommer hensynet til den muligvis snart forestående Kristianiarejse, så vi endnu ikke har fattet nogen fast beslutning.

Fru Maurer viste mig også på min fødselsdag den store og ufortjente opmærksomhed at skrive mig til. Tør jeg bede Dem bringe hende min foreløbige forbindtligste tak derfor og forøvrigt min bedste hilsen til den hele familje. Ligeså til alle andre gode venner. Vi har det fortræffeligt her; men der gives ofte tider, da jeg ønskede jeg var der oppe for en stund; navnlig i denne slappende hede tænker jeg ofte med et suk på al den herlige Bock, som I deroppe svælger i, og som jeg går glip af. Nå, man kan jo ikke have alt på engang, og afveksling er også god. Altså lev vel for dennegang og modtag en gentagen tak og en hilsen fra

Deres hengivne og venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, ROMA 4. juli 1879

Rom, den 4. Juli 1879.

Kære herr Edmund Gosse!

Allerede for længe siden skulde jeg have tilskrevet Dem og takket for det modtagne smukke exemplar af Deres nye værk. Tillad mig derfor herved at sende Dem denne min tak såvel for bogen som for den deri indeholdte venlige og sagkyndige afhandling over min literære virksomhed. Den hele bog har jeg endnu ikke fåt gennemlæst, da det engelske volder mig adskillige vanskeligheder; men når vi imorgen afrejser herfra for at tilbringe nogle måneder i Amalfi bliver Deres bog omtrent den eneste, jeg tager med, og da har jeg foresat mig at studere den grundigt.

Her i Rom har jeg levet med min familje siden September og har i denne tid beskæftiget mig med et nyt dramatisk arbejde, som nu snart er færdigt og som vil blive udgivet i Oktober. Det er et alvorligt skuespil, egentlig et familjedrama, og behandler nutidsforholde og problemer indenfor ægteskabet; stykket bliver inddelt i tre temmelig lange akter. Så snart det er udkommet, vil det blive Dem sendt gennem min forlægger.

Til høsten vender vi igen tilbage til München, hvor det er vor agt at tilbringe et år og derefter kommer vi sandsynligvis til for en længere tid at tage ophold i Kristiania, da min søn må afslutte sine studier ved det derværende universitet. Jeg føler ikke nogen stærk lyst til at vende hjem; men det er næsten uundgåeligt, og kan kanske også i flere henseender være gavnligt. Særdeles kært skulde det være mig om vi kunde mødes deroppe, og i håbet om at så vil ske, og med gentagen tak for den tilsendte bog tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, AMALFI 12. juli 1879

Amalfi, den 12. Juli 1879.

Bjørnstjerne Bjørnson!

Det var mig såre kært at modtage brev fra Dig; men endnu kærere skulde det have været mig, hvis brevet havde handlet om en sag, hvori jeg kunde havet gåt sammen med Dig. Dette er imidlertid ikke tilfældet. Flagforslaget er mig i sin inderste kerne imod, og jeg skal i korthed antyde hvorfor.

For det første mener jeg at protesten mod unionsmærket måtte været fremsat, straks da dette mærke blev sat i flaget, eller også slet ikke. Nu er unionsmærket blevet et faktum, og så får det blive stående. Unionstanken kan I jo dog ikke tage ud af sindene; hvad tilfredsstillelse kan det da være at tage mærket ud af flaget? At dette mærke skulde være et tegn på uselvstændighed kan jeg aldeles ikke forstå. Svenskerne fører jo det samme mærke. Dette viser, at vi ikke er mere afhængige af dem, end de af os. Jeg har forøvrigt ikke nogen stor sympati for symboler. Symboler er ikke længere tidsmæssige undtagen i Norge. Deroppe sysler man så meget med symboler og theorier og ideer, at det praktiske fremskridt ikke får vej for sig. Og der er noget enerverende i dette, at sysselsætte sindene med uproduktive opgaver.

Men hovedårsagen, hvorfor jeg er utilfreds med at dette forslag fremkom, er den at jeg synes det er en forsyndelse imod vort folk at gøre spørgsmål brændende, som ikke er det. Mere end et brændende spørgsmål kan aldrig ad gangen for alvor være oppe i et folk; er der flere, så tager de gensidigt interessen fra hverandre. Nu har vi hos os et eneste spørgsmål, som burde være brændende; men som desværre ikke synes at være det. Vi har hos os ikke mere end en eneste sag, som jeg synes det er værd at kæmpe for, og det er indførelsen af en tidsmæssig folkeundervisning. Denne sag indeslutter alle andre sager i sig; gennemføres ikke den, så kan vi gerne lade alle de andre ligge. Det er ganske uvæsentligt om vore politikere skaffer samfundet nogle flere friheder, sålænge de ikke skaffer individerne friheden. Det heder jo at Norge er et frit og selvstændigt rige; men jeg sætter ikke stor pris på denne frihed og selvstændighed, sålænge jeg ved at individerne hverken er fri eller selvstændige. Og det er de ikke hos os. Der findes ikke i hele Norges land 25 fri og selvstændige personligheder. Der kan ikke findes slige. Jeg har forsøgt at sætte mig ind i vort undervisningsvæsen, i skoleplaner, i timetabeller, i undervisningsstof o. s. v. Det er oprørende at se, hvorledes undervisningstiden, navnlig i de lavere folkeskoler, optages af den gamle jødiske mythologi og sagnhistorie og af middelalderlige forvrøvlinger af en morallære, som i sin oprindelige skikkelse utvivlsomt har været den reneste, som nogensinde er bleven forkyndt. Her er det felt, hvor vi alle som en skulde kræve at der blev tonet «rent flag». Lad unionsmærket blive stående; men tag munkedomsmærket ud af sindene; tag væk fordommenes og trangsynthedens og vrangsynthedens og uselvstændighedens og den grundløse autoritetstros mærke, så at de enkelte kan få sejle under eget flag. Det, de nu sejler under, er hverken rent eller deres eget. Men dette er en praktisk sag, og slige sager har vanskeligt for at samle interessen om sig oppe hos os. Vort hele opdragelses- og undervisningsvæsen har ikke tilladt os at komme så langt endnu. Derfor ser også vor politik ud, som om vi befandt os i en konstituerende rigsforsamling. Man holder endnu på at diskutere principerne. I andre lande er man for længe siden på det rene med principerne, og kampen drejer sig der om den praktiske anvendelse af dem. Dukker hos os en ny opgave op, så mødes den ikke med sikkerhed og snarrådighed men med forfjamselse. Vor folkeopdragelse har bragt det derhen at det norske folk er blevet forfjamset. Det viste sig jo også tilfulde i flagsagen, og det på begge sider. Søfolkene havde dog utvivlsomt det grejeste syn; og det er naturligt; thi deres bedrift medfører en friere udvikling af personligheden. Men når fjeldbønder oppe fra afdalene i adresser udtaler sin trang til at få unionsmærket ud af flaget, så kan dette umuligt være andet end den skæreste humbug; thi hvor der ingen trang er til at frigøre sin egen personlighed, kan der endnu mindre være nogen trang til at frigøre en så abstrakt ting som et samfundssymbol.

Jeg må indskrænke mig til disse spredte antydninger af min opfatning af flagsagen. Jeg kan umuligt være med derpå, og heller ikke kan jeg være enig med Dig, når Du i dit brev siger, at vi digtere fortrinsvis er kaldede til at fremme denne sag. Jeg tror ikke det er vor opgave at tage os af statens frihed og selvstændighed, men vel at vække til frihed og selvstændighed den enkelte, og så mange som muligt. I mine øjne er ikke politiken vort folks vigtigste gøremål; og hos os indtager den kanske allerede en bredere plads, end ønskeligt for den personlige frigørelse. Norge er både frit og selvstændigt nok; men der mangler meget i at vi kan sige det samme om de norske mænd og de norske kvinder.

Med vore bedste hilsener til Dig og dine

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, AMALFI 2. september 1879

Amalfi, 2. September 1879.

Kære herr justitsråd Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem den første halvdel af manuskriptet til mit nye stykke. Senest 8 dage fra idag sender jeg Dem 48 sider, og en uge derefter resten, som vil udgøre omtrent 40 sider. Jeg beder Dem at lade påbegynde trykningen straks; De skal ikke komme til at vente på manuskript.

Da dette arbejde rører ved problemer, som må kaldes særlig tidsmæssige, så tror jeg det kan påregne en stærk afsætning, og jeg antager ikke at der risikeres noget ved at tage et temmelig stort oplag, så at bogen ikke skal blive udsolgt netop som efterspørgselen er livligst.

I flyvende hast

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, AMALFI 13. september 1879

Amalfi, den 13. September 1879.

Kære herr justitsråd Hegel!

Imorges afgik herfra i en rekommanderet pakke manuskriptet til 2. akt af mit nye stykke, og vil De forhåbentlig modtage dette samtidigt med disse linjer. Jeg forudsætter at den under 2. Sept: afsendte 1. akt forlængst er i Deres hænder og at bogtrykkeren er i fuldt arbejde med samme. 3. akt, der kommer til at udgøre lidt over 48 af mine skrevne sider, blir færdig om nogle dage og vil da uopholdelig blive Dem tilstillet.

Herfra er det vor agt at begive os til Rom omkring den 25. dennes, og vilde jeg være Dem særdeles forbunden om jeg dersteds, henimod slutningen af måneden, under den gamle adresse måtte for et beløb af 1000 kroner erholde tilsendt en veksel, trukken på Bayerische Vereinsbank i München, og altså lydende på RmՖ. En sådan kan jeg nemlig med lethed få afsat i Rom; men det sandsynligste er at jeg ikke behøver at sælge den forinden tilbagekomsten til München, hvilken antagelig vil finde sted en af de første dage i Oktober.

Jeg tror, at mit manuskript er uden skrivfejl; men jeg anbefaler det ligefuldt til herr Larsens velvillige omhu; et eller andet komma turde måske være glemt, og beder jeg ham i så fald at indsætte det manglende. I en parenthes i en replik i 23. ark 1. side står (kæler for hende); lad endelig ikke sætteren få lov til at sætte: knæler o. s. v.!

Idet jeg i forbigående meddeler Dem at jeg allerede har lagt planen til et andet nyt skuespil, som jeg håber at kunne fuldføre næste sommer, beder jeg Dem og Deres kære familje modtage vore bedste hilsener og tegner mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, AMALFI 15. september 1879

Amalfi, den 15. September 1879.

Kære herr justitsråd Hegel!

Med megen glæde modtog jeg for et par timer siden Deres brev og vil ikke lade nogen postlejlighed gå forbi uden at have besvaret samme.

Det var mig en stor beroligelse at erfare at begyndelsen af mit manuskript rigtigt er kommet Dem ihænde. Jeg håber det samme vil blive tilfældet med den sending, som afgik herfra iforgårs om morgenenen. Slutningen følger en af de sidste dage i denne uge.

Bogens udgivelsestid overlades ganske til Deres eget skøn; det vil være mig kært, om den udkommer så hurtigt, som forenligt er med en omhyggelig korrekturbehandling. Jeg deler fuldkommen Deres mening, at et stykkes udgivelse ikke skader theaterbesøget. Tvertimod. I følgebrevene til de resp: theaterstyrelser i Danmark og de andre nordiske lande gør jeg udtrykkelig opmærksom på at bogens udkomst under ingen omstændighed vil blive forhalet udover den første halvdel af November måned.

For det tilbudte store oplag og end større honorar for dette oplag aflægger jeg Dem min hjerteligste tak. Jeg vil håbe at det går godt med afsætningen og at denne bog vil finde en livfuld modtagelse. Så meget er ialfald visst, at jeg ikke mindes at nogen af mine bøger har voldt mig selv en større tilfredsstillelse under udarbejdelsen af enkelthederne, end netop denne.

Nogle linjer, som jeg tilskrev Dem i særligt brev iforgårs aftes, håber jeg De ligeledes rigtigt har modtaget. De fornødne følgebreve til theaterdirektioner og andre skal jeg begynde at sende Dem så snart jeg har manuskriptet fra hånden. For det lovede expl: af Bjørnsons «Leonarda» er jeg Dem meget taknemmelig. Han og jeg har, efter foranledning fra hans side, vekslet et par breve i sommer, og forholdet imellem os er godt.

Med mange hilsener til Dem og Deres kære

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHN PAULSEN, AMALFI 20. september 1879

Amalfi, den 20. September 1879.

Kære herr Paulsen!

Jeg har i de sidste måneder været saa optagen af et nyt dramatisk arbejde, der først nu er blevet færdigt, at jeg aldeles ikke har havt nogen tid tilovers til besvarelse af indløbne breve, hvorfor jeg heller ikke forinden nu har set mig istand til at sende Dem nogle linjer i anledning af Deres skrivelse af 9. August.

Det vilde i en så travel tid have været mig en umulighed at modtage Deres manuskript til gennemlæsning for at afgive en motiveret betænkning over samme; alt dette vilde have optaget langt mere af min knappe tid, end jeg med min bedste vilje kunde afse. Heller ikke nu er det mig på nogen måde muligt at være Dem til tjeneste i denne sag. Vi står nu i begreb med at afrejse herfra, uden at jeg endnu med bestemthed kan sige, hvorhen rejsen går for det første. Kun så meget er sikkert, at vi må være i München i den første halvdel af Oktober.

Jeg har forøvrigt måttet gøre mig til en fast regel, ikke at optræde som mellemmand mellem Hegel og de forfattere, der ønsker noget forlagt af ham. Dette har jeg så meget lettere kunnet beslutte mig til, da jeg har erfaring for at en sådan mellemkomst aldeles ikke nytter til noget. Hegel har selv et overordentlig sikkert instinkt for, hvad der er ham tjenligt at udgive og hvad ikke; og at anmode ham om at tage andre hensyn er visst ikke Deres mening, ligesålidt som jeg vilde kunne bekvemme mig dertil.

Men, kære herr Paulsen, er det hensigtsmæssigt for Deres uddannelse og udvikling at blive liggende så længe i Paris? Jeg kan umulig tro det. Den franske literatur kan De lige så let studere andetsteds; og mange andre slags studier, der vil være Dem uomgængelig fornødne, såfremt De skal komme fremad, kan De langt lettere foretage i Tyskland. De bør rejse til München, være flittig der et helt år eller to, høre forelæsninger ved universitetet efter en bestemt, klar og overlagt plan. Intet bidrager således til et menneskes modenhed som at tilegne sig grundig kundskab i en eller anden retning. For Dem vilde de historiske videnskaber være det hensigtsmæssigste; De bør grundig studere kultur-, literatur- og kunsthistorie, og netop i disse fag har man i München fortrinlige professorer. Uden grundige historiske kundskaber er en forfatter i vore dage meget uheldig stillet; thi uden dem kan han kun højst ufuldkomment og overfladisk bedømme samtiden, menneskene, deres bevæggrunde og handlemåde.

Tænk nu over dette, og hvis det er Dem muligt, så kom til München i vinter. Med de bedste hilsener fra os alle

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, AMALFI 23. september 1879

Amalfi, den 23. September 1879.

Kære herr Grønvold!

For nogle dage siden havde jeg den fornøjelse at modtage Deres brev og sender Dem som svar disse linjer, hvilke rimeligvis blir de sidste, jeg dennegang sender Dem hernedefra.

Det er vor agt at opholde os nogle dage i Rom i begyndelsen af Oktober og vilde jeg være Dem meget forbunden, hvis De vilde sende de to omskrevne breve didhen, da de måske kunde indeholde noget, som kræver svar.

I München tænker vi at indtræffe mellem den 8. og 12. Oktober, da vi ønsker at se udstillingen, hvilken jo lukkes den 15de. Men nu er det vor frygt, at vi, på grund af den mængde fremmede, ikke skal kunne få tag over hovedet. Tror De at alle hoteller skulde være optagne? Jeg synes ikke jeg kan tænke mig det; men skulde det imod formodning være tilfældet, – turde jeg da anmode Dem om den store venskabstjeneste at lade forespørge hos vor forrige værtinde, frøken Helferich i Schellingstrasse, om den af os før benyttede bolig står ledig og i så fald om hun vil leje os den for en måned men ikke længer. Indgår hun herpå, så skal jeg selv fra Rom forhandle det øvrige med hende. Men dette er, som sagt, kun under den forudsætning, at der ikke skulde findes plads i hotellerne.

Når jeg kommer til München, har jeg til hensigt at leje en større bolig og selv møblere den. Jeg er nu ked af den hidtil benyttede måde, der ikke kan yde fuld hjemlig hygge. Jeg vil håbe, at det ikke falder så særdeles vanskeligt at finde noget, som passer for os, skønt den sædvanlige lejetid rigtignok er over når vi kommer.

Jeg har hernede fuldført et nyt dramatisk arbejde, som nu er under pressen, og som vil udkomme i slutningen af Oktober. Sigurd beskæftiger sig overordentlig flittigt med studiet af romerret, statsøkonomi og andre videnskaber; italiensk har han også tilegnet sig således, at han nu med lethed taler og også skriver det; han har idethele udviklet sig meget i den tid vi har været borte. Både min hustru og han, ligesom også jeg selv, har flittigt brugt søbadene hernede; jeg har således opfrisket mine gamle svømmekunster, og Sigurd er bleven meget dygtig i faget; forresten begynder vandet nu at blive for koldt.

Jeg glæder mig meget til snart at træffe sammen med Dem og at komme til ro i München, som dog i det hele forekommer mig at være et behageligt levested. Med vore bedste hilsener

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til KONGL. THEATRARNE, SORRENTO 3. oktober 1879

Sorrento, den 3. Oktober 1879.

Til direktionen for de kgl: theatre. Stockholm.

Den gennem intendanten herr Oscar Wijkander til mig rettede forespørgsel angående mit nye dramatiske arbejde, hvilken først igår kom mig ihænde, giver jeg mig herved den ære at besvare derhen at et exemplar af stykket vil blive den kgl: direktion tilstillet inden 15. Oktober, altså omtrent en måned før bogen udgives i handelen.

Jeg tillader mig forøvrigt at bringe i erindring, at ifølge den nylig mellem Sverig og Norge afsluttede konvention angående den literære ejendomsret kan nu ikke længer nogen svensk oversættelse af et norsk skuespil offentliggøres og et sådant stykke heller ikke bringes til opførelse på noget svensk theater uden vedkommende forfatters samtykke. Herved er situationen blevet en ganske anden, end den hidtil var, og vi har således nu ikke længer nogen konkurrence at befrygte.

Med udmærket højagtelse

ærbødigst

Dr: Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, SORRENTO 3. oktober 1879

Konvolutt

Herrn Historienmaler M: Grønvold.

Barerstrasse 58, Rückgebäude.

München.

Germania.

fr:

Sorrento, Hotel Tramontano, den 3. Oktober 1879.

Kære herr Grønvold!

Deres igår modtagne skrivelse skulde jeg have foretrukket mundtligt istedetfor skriftligt at takke for, hvis jeg ikke befrygtede at der netop i disse dage under Deres adresse vilde ankomme et rekommanderet brev til mig fra Kristiania. Dette brev beder jeg Dem være af den godhed at kvittere for og opbevare indtil jeg kommer til München. Skulde det, imod formodning, allerede være afsendt til Rom, så er derved ingen skade sket, da jeg i så fald modtager det dersteds.

Vi har nu levet her omtrent en uge i pragt og overflødighed; men på tirsdag begiver vi os til Rom, hvor opholdet ligeledes blir omtrent en uge, – og så direkte til München! Vi har nu snart været ude i 14 måneder, jeg er træt af dette omflakkende liv og ønsker at komme til ro for vinteren. – Deres gode tilbud, at råde mig med hensyn til leje af bolig, takker jeg Dem meget for og skal visselig benytte mig deraf.

Med de bedste hilsener fra os alle tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til KONGL. THEATRARNE, SORRENTO [oktober 1879]

Til direktionen for de kgl: theatre. Stockholm.

Herved giver jeg mig den ære at indlevere til den kgl: direktion mit nye dramatiske arbejde, «Et dukkehjem», skuespil i 3 akter, med ærbødigst forespørgsel om, hvorvidt den kgl: direktion måtte ønske at bringe dette stykke til opførelse på dramatiska teatern.

For det tilfælde at den høje direktion indgår herpå, vover jeg at anholde om at «Nora»s rolle må blive overdraget til fru Hwasser, til hvis udførelse af dette parti jeg knytter meget store forventninger. Kært vilde det i så fald også være mig, om den elegance og elskværdige lethed, hvorover herr Fredrikson råder, måtte komme «advokat Helmer»s rolle tilgode, ligesom jeg tror at «doktor Rank»s parti vilde være i de bedste hænder hos herr Elmlund, såfremt herr Schwartz ikke kan påregnes.

München, i Oktober 1879.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til BERGENS THEATERFORENING, SORRENTO [oktober 1879]

Til direktionen for «Theaterforeningen» i Bergen.

Herved giver jeg mig den ære at indlevere mit nye dramatiske arbejde, «Et dukkehjem», skuespil i 3 akter til Deres theater, med forespørgsel om, hvorvidt man måtte ønske at erhverve dette stykke til opførelse.

Jeg må i ethvert tilfælde gøre det til en æresforpligtelse for direktionen, ikke at lade det indsendte expl: komme i uvedkommendes hænder så længe stykket ikke er i boghandelen, d. v. s. indtil 15. November.

München, i Oktober 1879.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til AUGUST RASMUSSEN, SORRENTO [oktober 1879]

Til herr skuespildirektør August Rasmussen.

Herved giver jeg mig den ære at tilstille Dem et expl: af mit nye dramatiske arbejde, «Et dukkehjem», skuespil i 3 akter, med forespørgsel om, hvorvidt De måtte ønske at bringe dette stykke til opførelse i de danske provins-stæder.

Jeg tillader mig at bemærke, at udfaldet af Deres proces med herr Cortes formentlig har afgivet tilstrækkeligt præjudikat for den af mig allerede tidligere udtalte mening, at mine dramatiske arbejder i deres egenskab af danske forlagsskrifter er beskyttede af de danske love og at De således ikke herefter har nogen konkurrence at befrygte.

München, i Oktober 1879.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til DET KONGELIGE THEATER I KØBENHAVN, SORRENTO [oktober 1879]

Til chefen for det kgl: theater. København.

Herved giver jeg mig den ære at indlevere til det kgl: danske theater mit nye dramatiske arbejde, «Et dukkehjem», skuespil i 3 akter, med ærbødigst forespørgsel om, hvorvidt theatret måtte ønske at opføre dette stykke.

München, i Oktober 1879.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, SORRENTO [oktober 1879]

Til direktionen for Kristiania theater.

Herved giver jeg mig den ære at indlevere til Kristiania theater mit nye dramatiske arbejde, «Et dukkehjem», skuespil i 3 akter, med forespørgsel om, hvorvidt theatret måtte ønske at opføre dette stykke.

München, i Oktober 1879.

ærbødigst

Henrik Ibsen.

P. s. Jeg må i ethvert tilfælde gøre det til en æresforpligtelse for direktionen, ikke at lade det indsendte expl: komme i uvedkommendes hænder, så længe stykket ikke er i boghandelen, d. v. s. indtil 15. November.

H. I.

Til AUGUST LARSEN, ROMA 10. oktober 1879

Rom, den 10. Oktober 1879.

Herr bogholder Larsen!

Tillad mig herved i al hast at bede Dem være af den godhed at sende korrekturark af mit nye stykke til: Herrn Wilhelm Lange. Kastanienallee 19/20. Berlin. Nogen følgeskrivelse behøves ikke. Han skal oversætte stykket. På søndag afrejser vi herfra til München.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 1. november 1879

München, Amalienstrasse 50a. II. Etage, den 1. November 1879.

Kære herr justitsråd Hegel!

Den 14. Oktober kom vi tilbage hertil og har nu så nogenlunde indrettet os i vor nye bolig. Jeg håber at de i begyndelsen af forrige måned fra Sorrento afsendte følgeskrivelser til de forskellige theaterdirektioner rigtig er kommet Dem ihænde; men jeg svæver nu i uvisshed om, hvorvidt stykket allerede er færdigt og indleveret til theatrene eller ikke. I Deres venlige brev af 22. September stilles mig i udsigt at bogen kunde være trykt lidt inde i Oktober, og navnligt for Stockholms vedkommende er det mig af overmåde stor vigtighed at theatret kommer i besiddelse af et expl: så hurtigt, som muligt, da jo oversættelsen kræver adskillig tid. Forhåbentlig har herr Wilhelm Lange i Berlin modtaget korrekturarkene, hvorom jeg fra Rom tilskrev herr Larsen. Om nogle dage skal jeg tillade mig at tilstille Dem billetter til nogle personer, til hvilke jeg gerne vilde have sendt exemplarer når bogen kommer i handelen.

«Leonarda»s forkastelse ved det kgl: theater lader til at have vakt adskillig røre i København. Jeg finder at det var meget hensynsløst af theaterchefen at give efter for kultusministerens ønske om at få Molbechs bedømmelse af stykket offentliggjort; den var åbenbart ikke beregnet på at læses af udenforstående.

Jeg hører fortælle at Bjørnson kan ventes hid. Igår fik vi meddelelse om at fru Thoresen kommer hertil idag og om en uges tid vil fortsætte rejsen til Rom. Fru Colban lever, som De ved, dernede; men jeg er ikke rigtig viss på, hvorvidt de to passer rigtig godt sammen.

Overgangen fra Syditaliens klima til det herværende har været meget følelig; den 6. Oktober svømmede Sigurd og jeg i Middelhavet og den 15de måtte vi her gå i tykke vinterfrakker; det bekommer os forøvrigt overmåde vel.

Jeg har under opholdet i Rom efterhånden lagt mig til en samling af ikke mindre end tyve gamle malerier, tildels meget store og meget værdifulde. Det er utroligt, hvor billigt man undertiden kan få sådant dernede når man har held med sig, og det har jeg dennegang havt. Jeg er viss på, at hvis jeg skulde engang i tiden blive nødt til at skille mig ved dem, vilde jeg kunne her eller andetsteds i Tyskland udbringe dem til det mangedobbelte. Jeg håber imidlertid at jeg nok skal få råd til at beholde dem, skønt den kapital, der stikker i dem, jo rigtignok ligger død, så de blir mig dyrere år for år.

Med mange hilsener til Dem selv og til Deres kære familje og med min bedste tak for «Det ny system», som jeg nu netop modtog, tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 6. november 1879

München, den 6. November 1879.

Kære herr justitsråd Hegel!

Det var mig særdeles behageligt for nogle dage siden at modtage et expl: af tredje oplag af mine digte; jeg frygtede næsten for at De, på grund af de mange nye forlagsskrifter, De har under forberedelse til den forestående jul, havde været nødt til at opsætte trykningen af det nye oplag af digtene til en senere tid, – og så modtog jeg det smukke exemplar og ser altså at bogen allerede er færdig. Hjertelig tak herfor!

Idag skriver jeg egentlig for at bede Dem vise mig den store godhed at sende mig 1000 kroner i veksel på Berlin eller Paris, hvilken jeg hersteds kan afhænde i Bayerische Vereinsbank. Jeg har desværre brugt mange penge i den senere tid; men når vor bolig først er bleven komplet og i orden, så må og skal mit udgiftsbudget igen indskrænkes, skønt München nu ikke længere er et så billigt levested som før, og uden sammenligning dyrere end Rom og Italien overhovedet.

Min svigermoder og Aksel opholder sig for øjeblikket her. Han har håb om måske at få en plads i en herværende stor maskinfabrik; men det er jo ikke visst om det vil lykkes. Hun afrejser om nogle dage til Italien. Ligeledes har jeg hørt at Bjørnson med frue skal være ankommet hertil; men vi har endnu ikke set noget til dem og ved overhovedet ikke om de opsøger os eller ikke.

«Det nye system» har jeg endnu ikke fået tid til at læse; men i næste uge vil jeg give mig i færd med det. Igår modtog jeg fra Helsingfors Vasenius’s afhandling om min dramatiske digtnings første afsnit. Det er en bog på 178 sider i stor oktav og han bebuder i forordet et nyt arbejde, der skal omhandle hele min literære virksomhed. Jeg har endnu kun flygtigt bladet i bogen; men den synes at røbe en stor kendskab til emnet og en meget varm interesse for samme.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres hjerteligt hengivne

Henrik Ibsen.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, MÜNCHEN 12. november 1879

München, Amalienstrasse 50a., den 12. November 1879.

Kære herr Bendixen!

Af aviserne erfarer jeg at «Kærlighedens komedie» har været opført på Deres theater, og efter beretningerne at dømme lader det jo til at forestillingen har været vellykket og har slået godt an hos publikum. Jeg ønsker Deres theater tillykke såvel hermed som med den nye skuespillerinde.

Mit honorar for første gangs opførelse af stykket beder jeg Dem sende mig hid under ovenstående adresse. Helst ønsker jeg en anvisning på Bayerische Vereinsbank, såfremt Bergens kreditbank står i forbindelse med dette institut; hvis ikke, så tager jeg gerne en veksel på Berlin.

Mit nye skuespil «Et dukkehjem» er forhåbentlig nu i Deres hænder; det kommer sandsynligvis neppe i boghandelen før henimod slutningen af denne måned og indtil da håber jeg at det indleverede exemplar ikke gøres tilgængeligt for uvedkommende. Det er allerede antaget på det kgl: theater i København. Hvorvidt Noras rolle i Bergen tilfredsstillende kan besættes, skulde det interessere mig at vide. Efter de beskrivelser, jeg har fået af frøken Reimers’s ydre personlighed passer hun ikke for rollen, og det er heller ikke rådeligt at lade denne spilles af en begynderinde. Men theatret vil vel finde en udvej.

I håb om snart at høre fra Dem tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD FALLESEN, MÜNCHEN 14. november 1879

Kammerherr Fallesen Kjøbenhavn

Wegen Verpflichtungen gegen Hegel unmöglich, vorgeschlagene Bedingungen anzunehmen

Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 14. november 1879

München, den 14. November 1879.

Kære herr justitsråd Hegel!

Det var med megen glæde at jeg af Deres venlige brev af 8. dennes erfarede at «Et dukkehjem» allerede skulde være antaget til opførelse på det kgl: theater. Glæden varede imidlertid ikke længere end til iaftes, da jeg modtog fra kammerherre Fallesen et brev, hvori han opstiller som betingelse for stykkets antagelse at bogen ikke må udkomme i Danmark forinden 21. December og at stykket ikke må opføres på noget andet theater før den nævnte dag. At udsætte bogens udgivelse til lige under jul vilde være omtrent det samme som at udelukke den fra julemarkedet, og det forekommer mig lidet sandsynligt at herr kammerherren ikke skulde have indset dette. Jeg kan derfor ikke betragte hans forslag anderledes, end som en indirekte afvisning af stykket og har allerede i telegram meddelt ham umuligheden af at indgå på hans fordringer.

Men nu spørger jeg Dem om De tilråder mig at indlevere stykket til Folketheatret? Gives der ved dette theater nogen skuespillerinde, som kan overtage Noras rolle, og tør man dersteds ifølge privilegiet spille deslige stykker? Er dette sidste ikke tilfældet, så synes jeg dog at en speciel tilladelse måtte kunne erhverves. Et par vejledende ord herom vilde jeg være Dem meget taknemmelig for. –

Min mening er, at da vi nu ikke længere har noget hensyn at tage til det kgl: theater, så bør bogens udgivelse ikke udsættes længere end til den 22. dennes. Jeg vilde ikke anse det ønskeligt om den tyske oversættelse skulde komme originalen i forkøbet, og en sådan mulighed står det ikke i min magt at forhindre. Forøvrigt har De naturligvis i dette anliggende fuldstændig frie hænder til at handle efter bedste skøn.

Sluttelig aflægger jeg Dem min forbindtligste tak for de modtagne 1120 RmՖ samt for det tilsendte exemplar af «Et dukkehjem». Udstyret er jo som sædvanligt meget smukt, og jeg har hidtil ingen trykfejl kunnet opdage.

Med de venligste hilsener

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, MÜNCHEN 16. november 1879

Amalienstrasse 50a. 2. Etage. München, den 16. Novbr: 79.

Til direktionen for Kristiania theater.

Som svar på direktionens meget ærede skrivelse af 11. dennes tillader jeg mig at meddele, at jeg som honorar for «Et dukkehjem» må betinge mig et beløb af 2500 – to tusend fem hundrede – kroner, der udbetales til min kommissionær, boghandler Nils Lund i Kristiania, dagen efter at stykkets første opførelse dersteds har fundet sted. Ved erlæggelsen af denne sum erhverver Kristiania theater ret til at spille stykket 50 gange. Fra 51de til 100de forestilling betinger jeg mig en afgift af 10 – ti – kroner for hver forestilling. Fra 101ste forestilling og for enhver følgende forestilling indenfor et tidsrum, svarende til det, hvori vor nu gældende lovgivning hjemler en forfatter og hans arvinger ejendomsretten til trykte skrifter, erholder jeg en godtgørelse af 5 – fem – kroner. Afgifterne fra 51de forestilling kan betales samlet under et for hvert spilleår ved dettes slutning; dog må jeg betinge mig, at hvis afgiften ikke i to på hinanden følgende år erlægges, så har theatret derved forspildt sin ret til enhver videre opførelse af stykket.

Jeg bemærker at disse betingelser i alt væsentligt er overensstemmende med dem, jeg opstillede for «Samfundets støtter».

Det forekommer mig at mit nye skuespil, hvad rollebesætningen angår, ligger særdeles godt for Kristiania theaters personale. Noget forslag vil jeg ikke fremsætte; rollefordelingen bør naturligvis altid være overladt til direktionen; men det tør måske være mig tilladt at nævne, hvorledes jeg havde tænkt mig stykket besat: Nora – fru Juel. Helmer – herr Reimers, (ikke herr Gundersen). Doktor Rank – herr Hammer. Fru Linde – frøken Neelsen (ikke fru Gundersen). Krogstad – herr Isachsen. Barnepigen – fru Wolf (sletikke frøken Parelius). Barnepigen har egentlig kun en eneste scene; men den lægger jeg af flere grunde megen vægt på. Forøvrigt tror jeg ikke at der mellem bestyrelsen og mig vil herske synderlig delte meninger om rollebesætningen.

Stykket fordrer i høj grad et naturligt spil og en rask men gennemarbejdet replikbehandling. Jeg håber at instruktionen vil erkende vigtigheden heraf og at denne såvelsom de rollehavende ikke vil spare nogen møje hverken ved indstuderingen eller ved iscenesætningen.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN [16. november 1879]

Herr theaterchef Schrøder!

Tillad mig herved hjerteligst at takke Dem for de venlige linjer, hvormed De privat ledsagede direktionens skrivelse, og ikke mindre for det velvillige sindelag, De ved tidligere lejligheder har lagt for dagen ligeover for min literære virksomhed. Jeg ønsker Dem alt held i Deres nye stilling og føler mig forvisset om at den stedfundne omordning af direktionsforholdene snart vil vise sig at være til stort gavn for theatret.

Deres ærbødigst forbundne

H. I.

Til LUDVIG JOSEPHSON, MÜNCHEN 17. november 1879

Amalienstrasse 50a. 2. Etage. München, den 17. November 1879.

Kære herr Josephson!

Allerede for længe siden skulde jeg have besvaret Deres brev af 28. Sept:; men når sådant hidindtil ikke er sket, må det omflakkende rejseliv, jeg indtil nu for ganske nylig har ført, tjene mig til undskyldning.

Det kgl: theater har allerede for længe siden fået løfte på mit nye skuespil med udelukkende ret til at opføre samme i Stockholm. Det står derfor ikke i min magt samtidigt at overdrage Deres theater rettighed til at spille stykket. Selv om jeg endnu havde havt fri rådighed over mit arbejde, vilde jeg forøvrigt ikke have set mig i stand til, af hensyn til Nya teatern, at nedstemme mine honorarfordringer; jeg er tvertimod nødt til at søge at bringe så meget som muligt ud af mine skrifter. Det er for en stor del mine honorarer, jeg skal leve af.

Skulde De engang beslutte Dem til på Deres theater at opføre «Kærlighedens komedie» i svensk oversættelse, så vil det være nødvendigt at vi iforvejen kommer overens om betingelserne. Uden honorar vil jeg ikke kunne give min tilladelse, da det er rimeligt at kgl: dram: teatern også ønsker med tiden at bringe dette stykke på scenen. Det samme gælder med hensyn til «Brand» og «Kejser og Galilæer». De rettigheder, som den nye svenske lovgivning, indrømmer os norske forfattere, agter jeg i fuld udstrækning at gøre brug af.

Som følge heraf vil jeg heller ikke kunne overlade Dem de af mine stykker, som fru Stjernström for sin person har købt, uden fornyet honorar. Mine fordringer skal jeg stille så læmpeligt som muligt; men jeg frafalder ikke den ret, som lovgivningen nu indrømmer mig.

Jeg håber at De ikke tager mig disse afslag ilde op, og at ikke derved skal ske noget afbræk i vort venskabelige forhold, og med dette håb og ønske tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF GUSTAFSSON, MÜNCHEN 18. november 1879

Konvolutt

Herr direktör J: G: Gustafsson.

Nya teatern.

Gothenburg.

(Schweden.)

fr:

München, den 18. November 1879.

Herr theaterdirektør Gustafsson!

Idag havde jeg den fornøjelse at modtage Deres venlige brev, og skal herved tillade mig at besvare samme.

Som honorar for «Et dukkehjem» betinger jeg mig – ligesom i sin tid for «Samfundets støtter» – et beløb af 1000 kroner, der, ved antagelsen af stykket, ønskes indbetalt til den Gyldendalske boghandel i København. Ved erlæggelsen af dette honorar erholder De udelukkende rettighed til at opføre stykket i Göteborg, ligesom det også derved skal stå Dem frit for, med det af Dem ledede skuespillerpersonale, at spille stykket andetsteds i Sverig, dog ikke i Stockholm. Den nu gældende lovstiftning, der også omfatter norske dramatiske arbejder, sikrer dem, som De visstnok ved, imod enhver konkurrence.

Hvad stykket helst bør kaldes på svensk, har jeg vanskeligt for at svare på, og overlader valget af titel ganske til Deres skøn. I den tyske oversættelse, som nu er under arbejde, kommer stykket rimeligvis til at hede «Ein Puppenhaus»; nærmere til originalen kan man på tysk ikke komme. Jeg formoder at Hedberg nu beskæftiger sig med en oversættelse for kgl: dr: teatern. Skulde det ikke være hensigstsmæssigt at konferere med ham, så at stykket både i Göteborg og i Stockholm kunde gå under den samme benævning?

Med de bedste hilsninger tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHANNE LUISE HEIBERG, MÜNCHEN 18. november 1879

München, 18. Nov: 79.

Højstærede fru etatsrådinde!

Skønt jeg måske tør antage at mit nye skuespil ikke længer er Dem ubekendt, såsom det har været indleveret til det kgl: theater, tillader jeg mig dog herved at oversende Dem et exemplar, som jeg beder Dem modtage med det samme velvillige sindelag, hvormed jeg allerede har været hædret og glædet på forskellige måder.

Når jeg indtil nu ikke har besvaret Deres interessante og indholdsrige skrivelse angående «Samfundets støtter», så er grunden den, at jeg helst vilde udsætte mit defensorat indtil en personlig sammenkomst engang blev mig forundt.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHANNE KREBS, MÜNCHEN 18. november 1879

München, 18. Novbr: 79.

Kære frøken Krebs!

Herved sender jeg Dem min nye bog, som jeg beder Dem modtage til tegn på at vi altid bevarer Dem i vor erindring, skønt De så sjelden hører fra os.

Når ser vi Dem igen her nede hos os? Dette er et spørgsmål, som ofte stilles såvel af min hustru som af Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til MARIE ROVSING, MÜNCHEN 18. november 1879

München, 18. November 79.

Fru prof. Rovsing!

Tillad mig herved at sende Dem og Deres døttre medfølgende exemplar af min nye bog, hvilken blev påbegyndt dengang vi samtidigt færdedes nede i Rom.

Vi tænker ofte på Dem og Deres. Særdeles glædeligt skulde det være os at erfare gode efterretninger om sundhedstilstanden i Deres familjekreds.

Med vore bedste hilsener til herr professoren, Dem selv og Deres børn tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til CAMILLA COLLETT, MÜNCHEN 20. november 1879

München, 20. November 79.

Fru Camilla Collett!

Tør jeg bede Dem venligt modtage og velvilligt læse medfølgende exemplar af mit nye skuespil?

Når skal vi se Dem igen? Vi taler ofte om Dem, tænker endnu oftere på Dem, og savner Dem altid.

Efter 1½ års fraværelse, mest i Rom, er vi nu vendt tilbage hertil og har indrettet os en bolig i Amalienstrasse 50a. Det vilde være en fest for os den dag vi kunde se Dem træde ind til os her.

Med de bedste hilsener fra min hustru

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til ELISE AUBERT, MÜNCHEN 20. november 1879

München, 20. November 79.

Fru Elise Aubert!

Hermed sender jeg Dem en ny bog. Læs den med så megen velvilje, som Deres synsmåder tillader, og skulde De muligens fortørnes over bogen, så lad ialfald ikke denne stemning udstrække sig også til

Deres stedse forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILHELM LANGE, MÜNCHEN 21. november 1879

Konvolutt

Dem Schriftsteller Herrn Wilhelm Lange.

Kastanienallee 19/20.

Berlin.

fr:

Amalienstrasse 50 a.. 2. Etage. München, den 21. November 79.

Herr W: Lange. Berlin.

Jeg har igår havt den fornøjelse at modtage Deres meget ærede brev af 18. dennes og er ganske enig med Dem angående Deres foreløbige forhandlinger med direktør Pollini i Hamburg. Herr v. d. Groeben skal blive underrettet om alt fornødent i så henseende. Nogen tilsendelse af skriftstykker behøves ikke; jeg beder Dem ganske på egen hånd afgøre alt med Stadttheater, hæve det hele honorar og i sin tid tilsende mig min andel, såfremt stykket bliver opført.

Men jeg anser det hensigtsmæssigt, at vi forholder os på samme måde ligeoverfor Münchener Hoftheater. Jeg står i det venskabeligste forhold til den herværende intendant; man har her en efter min mening fortræffelig fremstillerinde af stykkets hovedrolle, og ligeoverfor de sydtyske theatre vil det være ønskeligt, at stykket snart kommer til opførelse hersteds. Jeg beder Dem derfor, så snart bogen er trykt, at sende mig nogle exemplarer af samme, men har forøvrigt intet at indvende imod, at første opførelse finder sted i Hamburg.

Jeg tvivler ikke på, at jeg i alle dele vil finde mig tilfreds med Deres oversættelse og vil ønske og håbe at dette vort første fælles literære foretagende må give et gunstigt resultat for os begge.

Med højagtelse

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN KNUD FREDERIK MOLBECH, MÜNCHEN 22. november 1879

München, den 22. November 79.

Kære Molbech!

Tillad mig herved venskabeligst at sende Dig et exemplar af mit nye skuespil, hvilket Du i din egenskab af censor naturligvis allerede kender. Og tillad mig ligeledes at lykønske Dig med din doktorværdighed og med Nordstjernen. Denne burde Du nu have havt for mange år siden.

Ligeledes ønsker jeg Dig af hjertet tillykke med al din sceniske «Erfolg». Det lader til, at adskillige deroppe ikke under Dig den; men vær overbevist om, at blandt disse hører ikke

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Vore bedste hilsener til din hustru og dine børn.

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 22. november 1879

München, den 22. November 79.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig herved at bringe Dem min hjerteligste tak for det offer både af tid og møje, som De i disse for Dem visstnok så travle dage har bragt for mine interessers skyld uden at tage noget hensyn til Deres egne. Jeg havde ikke troet at De, nu da De sidder inde med et så stort og kostbart oplag af min bog, vilde have gjort så store indrømmelser med hensyn til udgivelsestiden, og jeg vil kun oprigtigt ønske at De ikke derved altfor meget må have skadet Dem selv.

Fra kammerherre Fallesen har jeg, som De formodentlig ved, modtaget et telegram og straks besvaret samme skriftligt. Sagen er altså at betragte som afgjort. Jeg kan imidlertid ikke tænke mig at det skulde kunne blive muligt for det kgl: theater at bringe stykket til opførelse endnu før jul; men det glæder mig ialfald overmåde meget at man altså straks sætter indstuderingen iværk.

Til Kristiania theater har jeg solgt stykket for en sum af 2500 kroner, for hvilket beløb dette theater erholder ret til at opføre stykket 50 gange; fra 51de forestilling betales mig en liden afgift for hver gang.

Også ved Göteborgs theater er det antaget og herr Gustafsson har at betale straks et honorar af 1000 kroner, som jeg har tilladt mig at begære indsendt til Dem. Så snart dette beløb fra Göteborg er kommet Dem ihænde, vover jeg at anmode Dem om for min regning at ville anvende et beløb af omtrent 4000 kroner til indkøb af gode og fordelagtige statsobligationer eller lignende papirer. Jeg vil håbe det skal kunne blive mig muligt dennegang at anbringe samtlige mine theaterhonorarer på sådan måde. Fra Stockholm har jeg endnu intet hørt, og heller ikke fra Bergen; men det kan dog visstnok ansees for en given sag at stykket vil blive antaget begge steder.

Indlagt tager jeg mig den frihed at vedlægge følgebreve til de personer, til hvilke jeg gerne vilde have sendt exemplarer af bogen; det er, som De ser, mest damer, en trofast garde, som jeg har bag mig i vore lande.

Med de bedste hilsener til Dem selv og til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. s. Det er naturligvis en selvfølge at intet af friexemplarerne behøver at være indbundet.

H. I.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 30. november 1879

München, Amalienstrasse 50a, den 30. November 1879.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

Tillad mig herved at aflægge Dem min forbindtligste tak for de to seneste pengesendelser, som jeg i slutningen af September og i begyndelsen af Oktober modtog resp: i Rom og hersteds.

Tør jeg derhos herved bede Dem være af den godhed på billigste måde at sende mig et uindbundet exemplar af Sars’s Norges historie? Skulde værket endnu ikke være afsluttet, så modtager jeg gerne deraf, hvad der hidtil er udkommet, og kan da senere erholde det øvrige.

Ligeledes vilde De bevise mig en stor tjeneste ved at lade bestille for mig en stor god gammelost og et par fine myseoste. Hvis afsenderen kunde ordne det så med sin kommissionær i Hamburg at sagerne blev mig hersteds leveret fortoldet og frit i huset, så vilde det for mig være en stor lettelse.

Vi har nu her fået os indrettet en smuk og bekvem bolig. Fra Italien har jeg medbragt en meget værdifuld samling af gamle malerier, som det skulde være mig kært at vise Dem, hvis Deres vej engang faldt på disse kanter.

Nu er forhåbentlig mit nye skuespil kommet i boghandelen hjemme. Det er allerede antaget og under forberedelse ved samtlige nordiske theatre. Dagen efter første opførelse på Kristiania theater vil De måske have den godhed hos sammes kasserer at lade hæve for mig 2500 kroner og sende dette beløb til Gyldendalske boghandel. En tysk udgave af stykket har jeg foranstaltet trykt samtidigt med originalen. Den er nu færdig og omsendes i disse dage.

Vi har nu fuldt vintervejr hernede, sne og adskillige graders kulde; men luften er meget ren og styrkende. Hjemme har man det vel omtrent ligedan.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST RASMUSSEN, MÜNCHEN 1. desember 1879

München, den 1. December 79.

Herr direktør Rasmussen!

Som svar på Deres meget ærede skrivelse skal jeg herved meddele, at jeg, i betragtning af de udgifter, herr Cortes’s indgreb i Deres rettigheder har påført Dem, er villig til at fastsætte honoraret for «Et dukkehjem» til 500 kroner på betingelse af at deraf 300 kroner umiddelbart efter første opførelse og de resterende 200 kroner senest ved sæsonens slutning indbetales til den Gyldendalske boghandel.

At historien med herr Cortes skulde gentage sig, kan jeg umuligt tro; thi for det første har vi nu dom for at mine dramatiske arbejder, i deres egenskab af danske forlagsskrifter, er ved lovgivningen beskyttede i Danmark, og for det andet må herr Cortes & comp: meget vel vide at man i gentagelsestilfælde altid hjemfalder til en langt større mulkt, end ved første gangs overtrædelse af loven.

Skulde imidlertid, imod al formodning, Deres rettigheder heller ikke denne gang blive respekterede, beder jeg Dem have den godhed at underrette mig om, hvor, når og ved hvem indgrebet har fundet sted. Jeg vil da straks tilskrive min ven højesteretsadvokat Klubien i København og forespørge om, under hvilke former jeg selv, som jo også er skadelidende i sagen, kan påtale denne. Men, som sagt, jeg har det håb at tilfældet ikke vil indtræffe.

Ligeoverfor det kgl: theater, hvor stykket nu er under indstudering, har jeg forpligtet mig til at det ikke må spilles andetsteds i Danmark forinden det har været opført på det kgl: theater; men da dette, efter hvad kammerherre Fallesen har meddelt mig, allerede vil ske i midten af denne måned, eller ialfald den 21. December, så antager jeg at denne betingelse ikke har nogen betydning for Dem.

Med forvissning om at mit stykke hos Dem er i gode hænder, og i det håb at De må finde Dem tjent med dets erhvervelse, tegner jeg mig

Med højagtelse

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til LORENTZ DIETRICHSON, MÜNCHEN 19. desember 1879

München, den 19. December 1879.

Kære ven!

Lad mig først og fremst takke Dig for tilsendelsen af dit polemiske digt og ønske Dig tillykke såvel med dette overhovedet som med det så hurtigt nødvendiggjorte andet oplag; jeg håber, at flere snart vil følge efter.

Det har været mig en stor fornøjelse at læse dine lette behændige vers, som jeg ikke tror at ret mange skulde kunne gøre Dig efter, og det er en både ny og virkningsfuld idé at lægge sagnet om Kivleslåtten som undergrund under det hele. Og det er jo også en sag af vidtrækkende betydning, som Du arbejder for. Men det forekommer mig meget tvivlsomt, hvorvidt det vil kunne lykkes at få vor gode norske befolkning rusket op og reformeret stykkevis; det forekommer mig tvivlsomt om det hos os er gørligt at skaffe bedre kunsttilstande tilveje, så længe ikke den åndelige jordbund i alle retninger grundigt opryddes og renskes og skaffes afløb for alt det sumpede. Så længe en befolkning holder det for vigtigere at bygge bedehuse end theatre, så længe den er beredvilligere til at understøtte Zulumissionen end kunstmuseet, så længe kan kunsten heller ikke påregne nogen sund trivsel, ja ikke engang ansees for nogen øjeblikkelig nødvendighed. Jeg tror ikke det hjælper langt at tale kunstens sag med argumenter, hentede ud af dens egen natur, der hos os endnu så lidet forståes eller vel endog grundigt misforståes. Hvad der hos os først og fremst må til, det er at slå ned for fode og grundigt udrydde al den mørke middelalderlige munkedom, som indsnevrer betragtningen og fordummer sindene. Min mening er: foreløbig nytter det ikke at bruge sine våben for kunsten, men imod det kunstfiendtlige. Få først dette ryddet afvejen, så kan vi bygge.

Forresten er hermed naturligvis hverken sagt eller ment at et varmt og overbevisningsfuldt digt, som dit, ikke skulde øve sin vækkende indflydelse på mange; men jeg mener bare, at folkesynet i det hele store taget får det næppe forandret.

Men, gamle carissimo, lad ikke det anfægte Dig. Bliv bare ved at skrive og tale og kave for det, som Du har sat Dig til livsopgave. Om end ikke noget enkelt led af denne din virksomhed fører til målet, så ligger der dog altid noget stærkt dragende både til vækkelse og til efterfølgelse i at se en mand sætte alle sine evner ind på en eneste gerning; og tiden er stærkt i fremadgliden, og Du er sejg og har forhåbentlig endnu mange år foran Dig, så noget vil Du ialfald visselig få gennemført. Dette er i al korthed, hvad jeg ved at sige; jeg er viss på at Du ikke mistyder det.

Jeg skulde have skrevet Dig til længe før; men udgivelsen og omsendelsen af mit nye skuespil til theatrene har lagt stærkt beslag på min tid, især da der samtidigt med originalen er udkommet en tysk udgave, som har voldt mig en hel del bryderi. Jeg forudsætter at Hegel, vor fælles forlægger, har husket Dig med et exemplar, derfor har jeg selv ikke sendt Dig noget. – Men nu havde jeg nær glemt noget. Har Du ikke set, at der i dit digt, i afsnittet «En norsk billedhugger», ligger stoffet til et helt 5-akters folkeskuespil? Plan: 1ste akt: Oppe i fjeldbygden. Træskærergutten. Kunstenthusiasten fra hovedstaden opdager ham og tager ham med sig. 2den akt. I Kristiania. Gutten dagens helt; store forhåbninger; sendes til Rom. 3die akt. I Rom, kunstnerliv og folkeliv o. s. v. 4de akt. Mange år efter. Tilbagekomst til Kristiania; glemt; alt forandret. 5te akt: Atter i hjembygden; undergang. – Skriv dette med sang og dans og folkedragter og ironi og djævelskab. Jeg synes ialfald at det måtte ligge netop for dig. – Hjertelige hilsener til eder alle fra mig og mine.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 22. desember 1879

München, den 22. December 1879.

Kære herr justitsråd Hegel!

Iaftes havde vi den store glæde at modtage Deres telegram, for hvilket jeg hjerteligst takker Dem. Stykket blev altså dog færdigt til den fastsatte tid; jeg tvivlede næsten på at dette vilde blive muligt, men ser nu til min store tilfredsstillelse at jeg heri tog fejl. Jeg er kammerherre Fallesen og alle øvrige vedkommende meget takskyldig for den iver, hvormed indstuderingen må være bleven fremmet. Nu vilde jeg blot ønske at bladanmelderne rigtig tilbunds måtte forstå stykket; kritiken er hos os ofte i hænderne på folk, som endnu ikke besidder den fornødne modenhed til fra alle sider at kunne forklare og bedømme et literært arbejde. Korrespondencen til Veile amts avis, som De havde den godhed at sende mig, var forøvrigt meget varmt og smukt skrevet.

Min bedste tak for de tilsendte exemplarer! Det forekommer mig at bindet dennegang, om muligt, er endnu smagfuldere end sædvanligt, især er der et gult bind, som vækker almindelig beundring. Men det er aldeles ikke nødvendigt herefter at sende mig så mange indbundne exemplarer; 3–4 er fuldkommen nok, for resten kan jeg godt hjælpe mig med hæftede.

Jeg vilde være Dem overmåde forbunden dersom jeg i denne travle juletid turde anmode Dem om at ville sende mig mine rentepenge i veksel på Paris eller Berlin; jeg skulde ikke have besværet Dem hermed, dersom jeg ikke frygtede for at jeg måske ved nytårstid kunde komme i forlegenhed.

Jeg har indgået på at overlade Göteborgs theater «Et dukkehjem» for 500 kroner; direktør Rasmussen erholder stykket mod det samme beløb, hvoraf 300 kroner skal indbetales efter 1ste forestilling og resten ved sæsonens slutning.

Jeg håber at dette brev vil komme Dem ihænde på julaften og tillader mig at sende Dem og Deres kære familje vore bedste ønsker om en glad og lykkelig højtid. Ligeledes benytter jeg anledningen til af ganske hjerte at takke Dem for det år, som nu snart går tilende og ønske Dem alt godt i det kommende.

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN [1879]

Kære ven!

Tør en forsømmelig brevskriver sende Dem sin hjertelige hilsen og en ærbødigst kompliment til Deres elskværdige højtærede hustru.

Deres hengivne

H. I.

1880-tallet

1880

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 3. januar 1880

Konvolutt

Til

hs: højvelbårenhed

første hofmarskalken hos H. M. Kongen,

herr Erik af Edholm,

chef for de kgl: theatre.

Stockholm.

(Schweden.)

fr:

München, Amalienstrasse 50a., den 3. Januar 1880.

Højvelbårne herr hofmarskalk!

Med forbindtligst tak erkender jeg herved modtagelsen af herr hofmarskalkens meget ærede skrivelse af 30. November f. år, hvilken jeg herved tillader mig at besvare.

Det forholder sig ganske rigtigt således, som herr hofmarskalken formoder, at mit stykkes navn «Et dukkehjem» er et nyt ord, som jeg selv har gjort, og det er mig kært at man på svensk vil gjengive ordet i direkte oversættelse.

Udtrykket «det vidunderlige», hvorom også fru Hvasser havde den godhed at tilskrive mig, må, så vidt jeg kan skønne, på svensk helst oversættes med «det underbara». Ordet er et yndlingsudtryk, som Nora oftere i stykket betjener sig af; allerede i første akt taler hun om «hvor vidunderlig dejligt det er at leve og være lykkelig», o. s. v.

Helmer ønsker ganske visst at kunne vinde Nora tilbage. Hvad hende angår, så siger hun jo, at hun for øjeblikket ingenting ved derom, og ingenting kan vide; i den stund hun går bort fra sit hjem er det egentlig at hendes liv skal begynde. Herr hofmarskalken spørger om hun tænker at skaffe sig nye dukker. Nej. Noras forhold til doktor Rank viser hendes moralske renhed i den henseende. Videre spørges, hvorledes det skal gå med børnene; hvem der skal opdrage dem. Hertil svares at der er i stykket et stort voksent barn, Nora, som må ud i livet for at opdrage sig selv, og derved kanske engang i tiden blive skikket til at opdrage de små – eller kanske ikke; ingen kan vide det. Men så meget er sikkert, at med det syn på sit ægteskab, som Nora har fåt i den sidste nat, vilde det være umoralsk af hende om hun fortsatte samlivet med Helmer; det kan hun ikke og derfor går hun.

Jeg kan umuligt tro, at der skulde være noget anstødeligt i den måde, hvorpå Helmers sandselighed giver sig tilkende efter ballet; i al fald er det ved skildringen af et sligt ægteskab en umulighed at gå denne side af sagen forbi; det vilde ikke være ærligt at fortie noget her, og jeg er ganske viss på at jeg ikke har skildret virkeligheden værre, end den i mangfoldige tilfælde er. Herr Fredrikson vil forøvrigt nok med vanlig noblesse vide at holde dette optrin indenfor de rette grænser.

Da herr hofmarskalken spørger, hvor honoraret i sin tid skal sendes hen, tillader jeg mig at anholde om at det må blive sendt til den Gyldendalske boghandel i København .

I Danmark har dette mit nye stykke, som herr hofmarskalken kanske ved, vakt et overmåde stærkt opstyr; partierne står voldsomt imod hverandre; hele det store oplag af bogen, 8000 exemplarer, udsolgtes i løbet af vel 14 dage og et nyt oplag er allerede trykt. Det er imidlertid ikke stykkets æsthetiske værd, der strides om, men om det i stykket opstillede moralske problem. At dette vilde møde indsigelse fra mange kanter, vidste jeg på forhånd; hvis vor nordiske almenhed var så langt fremskreden at alle var enige om dette problem, så havde det været overflødigt at skrive bogen.

Med højagtelsesfuld hilsning og tak for al udvist imødekommenhed tegner jeg mig

herr hofmarskalkens altid ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 12. januar 1880

München, den 12. Januar 1880.

Herr boghandler Lund. Kristiania.

Med forbindtligst tak erkender jeg herved modtagelsen af Deres regnskab for det forløbne år samt af den samtidigt indløbne veksel. Bogpakken er også kommen mig ihænde og de øvrige sager vil vel heller ikke længe lade vente på sig. Det har forresten ikke dermed nogen særdeles hast.

Overensstemmende med Deres ønske sender jeg Dem på omstående blad, der kan fraklippes, en bemyndigelse til at hæve mit honorar ved theatret.

Mit nye stykke lader til at have fået en stor udbredelse. Første oplag var på 8000 exemplarer, og et nyt oplag er, som De vel ved, allerede udkommet.

Med tak for det forløbne år og med de bedste ønsker for det nye tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 13. januar 1880

München, den 13. Januar 1880.

Kære herr justitsråd Hegel!

Allerede forlængst skulde jeg have tilskrevet Dem for at frembære min tak for de mangehånde glædelige meddelelser og oversendelser, hvorved denne jule- og nytårstid er bleven os i særlig grad fornøjelig og interessant. På selve julaften modtog jeg den bogpakke, De så venligt har betænkt mig med og samtidigt dermed den overraskende efterretning at et nyt oplag af «Et dukkehjem» allerede så snart gjordes nødvendigt. Den sene udgivelse af bogen har altså sletikke skadet afsætningen. Et exemplar af det nye oplag er også kommet mig ihænde. Til nytår modtog jeg den ligeså glædelige efterretning om de forestående nye oplag af «De unges forbund» og «Kejser og Galilæer». De mange bladanmeldelser af mit stykke, har jeg ligeledes tid efter anden havt den fornøjelse at modtage. Mangt og meget deraf er jo fuldt af misforståelser og uforstand; men det var jeg forberedt på, og det skader ingenlunde; efterhånden vil nok opfatningen klare sig.

For det seneste indkøb af statspapirer takker jeg Dem særdeles meget. Inden kort vil forhåbentlig boghandler Lund oversende Dem 2500 kroner fra Kristiania theater, hvilket beløb jeg tillader mig at bede Dem godhedsfuldt anvende på samme måde. Jeg håber at det dennegang skal blive mig muligt at sætte samtlige theaterhonorarer fast i rentebærende papirer.

Fra en tredjemand har jeg i kommission at bestille et hæftet exemplar af fru Thoresens sidste fortælling, hvilken bedes hidsendt under min adresse og ført mig i regning.

Og så vil jeg af hjertet ønske Dem og Deres kære familje et glædeligt nytår og oprigtigt takke Dem for alt det gode, der i det forløbne år gennem Dem er tilflydt mig.

Med de bedste hilsener

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 20. januar 1880

München, den 20. Januar 1880.

Herr bogholder Larsen!

Med stor fornøjelse efterkommer jeg den til mig rettede opfordring idet jeg oversender indlagte fotografi, hvilket jeg beder Dem venligst beholde når det har været benyttet af fotografen i København . Jeg har valgt at sende et knæstykke fordi jeg antager at et sådant, bedre end et brystbillede, vil passe sammen med de øvrige fotografier i det påtænkte album. Derhos er jeg så fri at anmode Dem om at ville besørge oversendt til fru Hennings og herr Emil Poulsen de for disse bestemte fotografier, der ligeledes vedlægges.

Jeg beder Dem modtage min bedste tak for de mange blade, De i denne tid har havt den godhed at sende mig, og ikke mindre for Deres uovertræffelige korrekturlæsning; det hænder vistnok kun yderlig sjelden at en bog første gang udkommer uden nogensomhelst trykfejl.

Med de bedste ønsker om at det nye år i enhver henseende må stille sig godt og glædeligt for Dem tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ERIK AF EDHOLM, MÜNCHEN 21. januar 1880

Konvolutt

Til

Hs: Maj: Kongens første hofmarskalk

herr Erik af Edholm,

chef for de kgl: theatre.

Stockholm.

(Schweden.)

fr:

München, den 21. Januar 1880.

Højvelbårne herr hofmarskalk!

Med ærbødigst tak tillader jeg mig at udtale forsikringen om den store glæde, hvormed jeg modtog herr hofmarskalkens godhedsfulde meddelelse om den velvillige og for mig hædrende modtagelse, «Et dukkehjem» har fundet ved opførelsen på det kgl: dram: theater, ligesom det af de medfølgende Stockholmer-tidninger var mig overmåde kært at se at stykkets intention var helt ud forstået og i alle dele rigtigt gengivet af recensenterne. Dette kan kun ske når udførelsen fra artisternes side er korrekt og gennemarbejdet på alle punkter, og jeg anholder derfor herved ærbødigst om at måtte frembære min hjerteligste taksigelse til samtlige medvirkende.

Med bøn om at det må tilgives mig at disse linjer først nu fremkommer tegner jeg mig

Med udmærket højagtelse

herr hofmarskalkens ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 22. januar 1880

München, den 22. Januar 1880.

Kære herr justitsråd Hegel!

Det var mig særdeles kært gennem Deres venlige linjer af 18. dennes at erfare at det pekuniære udbytte af «Et dukkehjem» ved de første forestillinger på det kgl: theater for mig stiller sig så gunstigt. Jeg takker Dem forbindtligst for denne behagelige meddelelse og ligeså for den nys modtagne bogpakke. Navnlig har jeg at frembære min hustrus bedste taksigelse for den hende tilsendte bog.

Derimod var det mig samtidigt meget ubehageligt at høre at den tyske oversættelse af mit nye stykke sælges stærkt i København og at afsætningen af originalen derved skades. Jeg så jo nok i et af de mig tilsendte blade at «Nora» averteredes tilsalgs deroppe; men jeg troede at De kun gjorde mig opmærksom på sagen som et kuriosum, da jeg ikke kunde forestille mig at nogen deroppe købte den tyske oversættelse uden måske for at sammenligne den med originalen. Efter Deres meddelelse stiller sig imidlertid sagen anderledes, og jeg skulde derfor henstille til Dem straks at påkalde autoriteternes hjælp for at standse denne trafik, der jo er ulovlig og til skade både for Dem og mig. Den tyske oversættelse er, som boghandlerforetagende, mig ganske uvedkommende; jeg har ikke betalt oversætteren noget honorar, og jeg erholder intet honorar af forlæggeren; oversætteren har at levere mig de fornødne exemplarer til brug for de tyske theatre; nogen anden befatning med sagen har jeg ikke. Det er klart at vi ikke kan forbyde den tyske forlægger at effektuere bestillinger til Danmark; men det er dog vel utvivlsomt at vi kan forbyde danske boghandlere at falbyde og sælge denne tyske oversættelse i Danmark. Vor lovgivning indeholder jo tydelige bestemmelser om deslige tilfælde. Jeg synes at disse bestemmelser allerede for længe siden burde været bragt i anvendelse. Den tyske oversættelse af «Samfundets støtter», ligeledes udgivet af Reclam jun: i Leipzig, forhandles måske også i vore lande, og formodentlig ligeså oversættelserne af Bjørnsons «Maria Stuart», « De nygifte», «Fallitten», «Leonarda», o. s. v., hvilke alle, såvidt mig bekendt, er oversatte af W. Lange og udgivne af Reclam. Det skulde interessere mig meget, snart at høre hvad De mener om sagen. At det indtrufne er sket aldeles imod min vilje og uden mit samtykke, forstår sig af sig selv; det er jo aldeles stridende imod mine egne interesser ligeså vel som imod Deres. Hvis behøves, beder jeg Dem betragte dette brev som fuldmagt til at skride ind også på mine vegne. Jeg er selvfølgelig gerne beredt til at bære min del af de eventuelle omkostninger.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. s. I mit forrige brev glemte jeg at erkende modtagelsen af den i slutningen af December indløbne pengeremisse, hvilket derfor herved sker.

– H. I.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, MÜNCHEN 27. januar 1880

München, den 27. Januar 1880.

Kære herr Bendixen!

Jeg har i de sidste måneder været aldeles overlæsset med brevskriveri af forskellig slags og er det tildels endnu. Undskyld derfor at jeg først idag besvarer Deres to sidste breve og på omstående blad sender Dem den forlangte kvittering. Det gjorde mig ondt at erfare Wickstrøms død; at få hans plads ved theatret tilfredsstillende besat vil visst ikke være så ganske let. Har De nogen udsigt til at kunne bringe «Et dukkehjem» på scenen?

I al hast

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, MÜNCHEN 28. januar 1880

München, den 28. Januar 1880.

Kære herr Josephson!

Det var mig meget behageligt at modtage Deres venlige brev af 10. dennes, og vil jeg ikke længere udsætte med at besvare samme.

Jeg er villig til at overlade Dem retten til at opføre «Catilina» på Nya teatern i Stockholm mod et honorar af 400 (fire hundrede) kroner såfremt første opførelse af stykket finder sted senest 31. December dette år. Hvad «Kærlighedens komedie» angår, da har der i sin tid været tale om at tage dette skuespil ved kgl: dram: teatern; senere har jeg imidlertid ikke hørt videre til sagen, og jeg skal fra min side ikke bringe den i erindring. Skulde der fra det dr: teater ikke i denne anledning inden førstkommende 1. Juli fremkomme noget forslag om at få spille stykket i næste sæson, så er jeg villig til at overlade det til Dem mod et honorar af 400 kroner, ligesom for Catilina, såfremt stykket af Dem bringes til opførelse senest 31. December 1881. «Hærmændene på Helgeland» og «Kongsemnerne» kan under Deres direktionstid opføres på Nya teatern mod et honorar af 100 (et hundrede) kroner for hvert af disse stykker. Udbetalingen af honorarerne finder for hvert af de fire stykker sted umiddelbart efter at et af stykkerne har været spillet 1ste gang, og ønskes beløbet indsendt til boghandler Nils Lund i Kristiania.

Jeg håber De ikke vil finde disse mine fordringer ubillige og jeg på min side glæder mig til at få nogle af mine arbejder præsenterede for den Stockholmske almenhed under artistisk ledelse af Dem, der så mangen gang har vist, hvad De formår i den retning, som i så mange andre. Jeg har en mistanke om at et gennemgående nyt scenearrangement vil vise sig at være nødvendigt ialfald for «Kongsemnernes» vedkommende.

Det glæder mig meget at erfare at Deres nye foretagende går så godt, og idet jeg fremdeles ønsker Dem alt muligt held tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 2. februar 1880

München, den 2. Februar 1880.

Kære herr justitsråd Hegel!

Forbindtligst tak for Deres to seneste venlige breve såvelsom for meddelelsen om indkøbet af obligationerne og ikke mindre for det tilsendte årsregnskab, hvoraf jeg ser at De med så stor liberalitet har beregnet honoraret også for 2. oplag af «Et dukkehjem», skønt dette kun er på 3000 explr:

Hvad salget af tyske oversættelser af mine bøger i de nordiske lande angår, så kan dette ikke rettes på ved nogensomhelst foranstaltning fra min side hernede. Hvilken aftale jeg end måtte træffe med en eller anden tysk oversætter eller boghandler, så vil jeg nemlig ikke kunne forhindre konkurrerende oversættelser fra at udkomme. Derimod mener jeg at salget af sådanne oversættelser efter den nu gældende lovgivning må kunne forbydes i vore lande; i al fald føler jeg mig forvisset om at dette må kunne ske i Norge i henhold til vor nye lov om den literære ejendomsret. Det vilde dog være besynderligt om mænd, der f. ex. var bosiddende i København eller Kristiania skulde have ret til at oversætte nye danske eller norske bøger og udgive og sælge disse oversættelser til skade for originaludgaverne i vore lande. Men ligeså urimeligt er det at personer, bosatte i Tyskland, skal have lov til noget sligt. Dette er ikke noget internationalt men et rent indre dansk eller norsk anliggende og der behøves ikke nogen konvention for i fornødent fald at få denne mislighed rettet. Jeg vil ialfal forhøre mig nærmere hos en af mine juridiske venner om sagen.

Det glæder mig meget at høre at trykningen af de nye oplag af «De unges forbund» og «Kejser og Galilæer» fremmes med så stor hurtighed. Da sidstnævnte bog første gang udkom, foreslog De mig at trykke eller indbinde den i to dele; den gang havde jeg betænkeligheder herved; men nu har jeg intet derimod at indvende såfremt De endnu fastholder Deres forslag og det ikke nu er for sent. Et ord i dette stykke har givet anledning til misforståelse og bedes derfor rettet. Side 511, 10de linje ovenfra står: røgoffer; dette bedes forandret til: sonoffer.

Efter anmodning fra herr Axel Krook har jeg overladt Göteborgs theater «Et dukkehjem» for 500 kroner, og det betingede honorar er altså betalt. Herr Rasmussen har ligeledes fået stykket for 500 kroner, hvoraf 300 skal indbetales straks og resten ved sæsonens slutning.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 7. februar 1880

München, Amalienstrasse 50a, den 7. Februar 1880.

Werther Freund!

Es wäre meiner Frau und mir sehr angenehm, wenn Sie übermorgen, Montag, Abends 8½ den Thee bei uns einnehmen wollten.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til WILHELM FOGHT, MÜNCHEN [14. februar 1880]

Sobald fünfhundert Kronen an Buchhändler Lund Christiania bezahlt, ausschliessliches Aufführungsrecht für diesen Winter eingeräumt.

Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 15. februar 1880

München, den 15. Februar 1880.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tilgiv at jeg først nu svarer Dem angående den urimelige historie, som fru Collett har givet tilbedste i Aftenposten –.

At hun i 1872 under opholdet i Dresden anmodede mig om at være mellemmand mellem Dem og hende, ved at sende Dem hendes manuskript og udtale mig derover forholder sig ganske rigtigt, ligesom jeg også under henvisning til at Erik Bøgh jo havde påtaget sig at være hendes kommissionær, unddrog mig for denne ubehagelige forretning. Jeg kunde umuligt forstå fru Collett anderledes end at der kun havde mellem Dem og hende fundet en foreløbig aftale sted om at De først og fremst skulde få se hendes manuskript, hvilket De jo ikke kendte. Et par måneder senere berørte hun i et brev fra Rom at De da det kom til stykket ikke havde villet tage hendes bog i forlag. På hendes tilbagerejse fra Italien så jeg hende ikke; men i sommeren 1874 traf jeg hende i Kristiania og da fremstillede hun sagen omtrent således, som nu i Aftenposten. Endnu stærkere skete dette under hendes ophold i München i 1876–77, og her var det jeg mindede hende om hvad der var passeret i Dresden, hvorover det kom til en voldsom scene imellem hende og mig idet jeg uforbeholdent sagde hende at jeg ikke tålte at denne sag og navnlig De i mit hus blev omtalt på den måde.

Hvad jeg her har sagt, står ganske tydeligt for min erindring; men det vilde være mig meget ubehageligt om jeg skulde træde frem og vidne offentligt imod fru Collett betræffende ytringer, som hun ganske privat har fremkommet med indenfor mine fire vægge, og som jeg egentlig ikke var berettiget til at omtale for nogensomhelst, ikke engang for Dem. Jeg føler mig desuden ganske forvisset om at overfor fru Colletts påstande behøver Deres benægtelser ikke at støttes af noget vidnesbyrd fra tredjemand; Deres ord vil være nok, såfremt De virkelig finder det fornødent at svare på hendes avisartikel, der handler om alskens usammenhængende ting. Deres fremstilling af det virkelige forhold er jo i og for sig så aldeles indlysende, at ingensomhelst vil kunne falde på at drage den i tvivl. Men er det virkelig umagen værd at imødegå disse udgydelser af et irriteret sind? Under alle omstændigheder – kan De holde mig udenfor, så ser jeg det helst.

En stor glæde var det mig at erfare at et tredje oplag af «Et dukkehjem» allerede nu behøves. Dette år tegner jo til at blive et «kronår» for mig i pekuniær henseende. Idag havde jeg den fornøjelse at modtage det tilsendte exemplar af 4de oplag af «De unges forbund» . Ved lejlighed tør jeg kanske bede Dem være så god at opgive mig, hvor store oplag der er tagne såvel af dette stykke som af «Kejser og Galilæer» for at jeg så nogenlunde kan vide hvor stærkt jeg tør trække på Dem; jeg kommer nemlig desværre iår til at bruge en hel del penge udenfor det sædvanlige, da Sigurd til sommeren skal sendes til Kristiania for at fortsætte sine studeringer der.

Forbindtligst tak for de tilsendte 1300 kroner. Jeg tør af beløbets størrelse slutte at herr Rasmussen altså har indbetalt de forhen omskrevne 300 kroner på honoraret for «Et dukkehjem».

Med vore bedste hilsener til Dem selv og til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. Det modtagne nummer af Aftenposten tilbagesendes samtidigt med dette brev.

H. I.

Til NATIONALTIDENDE, MÜNCHEN 17. februar 1880

Herr redaktør!

I Deres ærede blads no 1360 har jeg læst en korrespondance fra Flensborg, hvoraf jeg erfarer at «Et dukkehjem», på tysk «Nora», er bleven opført dersteds, samt at stykkets slutning ved opførelsen er bleven forandret – angivelig efter pålæg fra mig.

Dette sidste er aldeles uefterretteligt. Straks efter at «Nora» var udkommet erholdt jeg fra min oversætter og forretningsfører ligeoverfor de nordtyske theatre, herr Wilhelm Lange i Berlin, en meddelelse om at han havde grunde til at befrygte, at der vilde udkomme en anden oversættelse eller «bearbejdelse» af stykket med forandret slutning, og at denne rimeligvis vilde blive foretrukket ved adskillige nordtyske theatre.

For at forebygge en sådan mulighed sendte jeg ham til afbenyttelse i nødsfald et udkast til en ændring, ifølge hvilken Nora ikke kommer ud af huset men af Helmer tvinges hen i døren til børnenes sovekammer; her veksles et par replikker, Nora synker sammen ved døren og tæppet falder.

Denne forandring har jeg til min oversætter selv betegnet som «en barbarisk voldshandling» imod stykket. Det er altså aldeles imod mit ønske, når der gøres brug af den; men jeg nærer det håb, at den ikke vil blive benyttet ved ret mange tyske theatre.

Så længe der ikke afsluttes nogen literær konvention mellem Tyskland og de skandinaviske lande, er vi nordiske forfattere aldeles retløse hernede, ligesom jo de tyske forfattere er det hos os. Vore dramatiske arbejder er derfor her jævnlig udsatte for voldelig medfart både af oversættere og af direktører, regissører og skuespillere ved de mindre theatre. Men truer noget sådant for mit vedkommende, så foretrækker jeg, belært af tidligere erfaringer, at øve voldshandlingen selv, istedet for at overantvorde mine arbejder til behandling og «bearbejdelse» af mindre varsomme og mindre kyndige hænder.

München, den 17. Februar 1880.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til redaktionen!

Ovenstående tør jeg måske forvente optaget i Deres ærede blad.

H. I.

Til HEINRICH LAUBE, MÜNCHEN 18. februar 1880

München, den 18. Februar 1880.

Sehr geehrter Herr Director!

Es war mir eine grosse Freude zu erfahren, dass mein neuestes Schauspiel «Nora» unter Ihrer weitberühmten Leitung im Wiener Stadttheater zur Aufführung gebracht werden wird.

Sie finden, dass das Stück des Schlusses wegen der Kategorie «Schauspiel» nicht entspricht. Aber, verehrter Herr Director, legen Sie denn wirklich den sogenannten Kategorien einen so sehr grossen Werth bei? Ich jedenfalls glaube, dass die dramatischen Kategorien dehnbar sind, und dass dieselben sich nach den vorhandenen Thatsachen in der Literatur richten müssen, nicht umgekehrt. So viel steht wenigstens fest, dass das Stück mit dem jetzigen Ausgang sowohl in Kopenhagen wie in Stockholm und in Christiania einen dort fast beispiellosen Erfolg gehabt hat.

Den geänderten Schluss habe ich nicht nach Ueberzeugung abgefasst, sondern nur auf Wunsch eines norddeutschen Impresario und einer Schauspielerin, welche in Norddeutschland als Nora gastiren wird. Ich füge eine Abschrift dieser Aenderung bei, woraus Sie hoffentlich erkennen werden, dass die Wirkung des Stückes durch die Benutzung dieser Aenderung nur abgeschwächt werden kann.

Ich stelle Ihnen deshalb anheim die Aenderung nicht zu berücksichtigen, sondern das Stück in ursprünglicher Gestalt dem Publicum vorzuführen.

Mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Aenderung.

(Siehe Pag: 90 im gedruckten Buche.) NORA.

Dass ein Zusammenleben zwischen uns beiden eine Ehe werden könnte. Lebe wohl! (will gehen.)

HELMER.

Nun denn, – gehe! (fasst sie am Arm) Aber erst sollst du deine Kinder zum letztenmale sehen!

NORA.

Lass mich los. Ich will sie nicht sehen! Ich kann es nicht!

HELMER (zieht sie gegen die Thüre links.)

Du sollst sie sehen! (öffnet die Thüre und sagt leise) Siehst du; Dort schlafen sie so sorglos und ruhig. Morgen, wenn sie erwachen und rufen nach ihrer Mutter, dann sind sie – mutterlos.

NORA. (bebend)

Mutterlos –!

HELMER.

Wie du es gewesen bist.

NORA.

Mutterlos! (kämpft innerlich, lässt die Reisetasche fallen und sagt) O, ich versündige mich gegen mich selbst; aber ich kann sie nicht verlassen.

(sinkt halb nieder vor die Thüre.) HELMER (freudig aber leise)

Nora!

(Der Vorhang fällt.)

Til OSKAR SALICATH, MÜNCHEN [20. februar 1880]

Erst vierhundert Kronen an Buchhändler Lund Christiania einbezahlt, dann ausschliessliches Recht bis Ende October. Später nur Mitberechtigung.

Ibsen.

Til EMIL STANG, MÜNCHEN 22. februar 1880

Advocat Stang Christiania

Bitte vertreten Sie mich betreffend Foght Salicath. Übersende empfangene telegramme. –

Ibsen

Til BERGENS NATIONALE SCENE, MÜNCHEN 1. mars 1880

Gennem herr skolebestyrer Bendixen har jeg som honorar for 1ste gangs opførelse af «Et dukkehjem» på Bergens theater modtaget 400 – fire hundrede – kroner, hvorfor herved kvitteres.

München, den 1. Marts 1880.

Dr: Henrik Ibsen.

Til EMIL STANG, MÜNCHEN 9. mars 1880

München, den 9. Marts 1880.

Herr højesteretsadvokat Stang. Kristiania.

Jeg beder Dem modtage min bedste tak for hvad der fra Deres side er foretaget i sagen Foght-Salicath. Den sidstnævntes telegram forstod jeg derhen at han, hvem jeg ikke kendte og antog for en skuespiller, var indtrådt i Foghts tidligere stilling ved selskabet og derfor, da jo, efter vor nye lov om skriftejendomsretten, berettigelsen til at opføre et originalt dramatisk arbejde er en personlig rettighed, der ikke af indehaveren kan uden forfatterens samtykke overdrages til nogen anden, – anholdt om at den af Foght begærede tilladelse måtte gå over på ham, og jeg forudsatte endvidere at denne anmodning fremsattes med Foghts vidende og samtykke. Derfor indvilgede jeg også straks, og i betragtning af selskabets formentlige mislige stilling på grund af direktørskiftet indrømmede jeg Salicath billigere vilkår, end dem jeg havde opstillet ligeoverfor Foght. – Ved udtrykket «vinteren» i telegrammet til Foght tænkte jeg mig tidsrummet indtil midten af Maj da hos os den egentlige sæson ophører. Det er gængs theaterbrug at benytte udtrykkene «vinter» og «sæson» iflæng som ensbetydende.

Med hjertelig tak for hvad De skriver om «Dukkehjemmet» og i håb om at affæren Foght-Salicath vil blive ordnet til alles tilfredshed tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILHELM FLACH, MÜNCHEN 13. mars 1880

München, den 13. Marts 1880.

Herr Wilhelm Flach, student. Upsala.

Deres venlige skrivelse modtog jeg igår og sender Dem i al hast disse linjer til svar. Deres familjenavn er mig naturligvis meget vel bekendt, og skulde De nogensinde komme til at gæste disse trakter, vilde det være mig overordentlig kært at se Dem i mit hus. Under alle omstændigheder håber jeg at vi nok en gang træffes i Sverig. Jeg tænker ofte på de mange kære venner i Upsala og på de festlige dage, jeg der har tilbragt. Deres brev genkaldte mig alt dette i fornyet og levende erindring.

Deres særdeles forbundne

Dr: Henrik Ibsen.

Til PAUL APFELSTEDT, MÜNCHEN 14. mars 1880

München, den 14. März 1880.

Herrn Paul Apfelstedt. Frankfurt a. M.

Geehrter Herr!

Ihr werthes Schreiben vom 12. d.M. habe ich soeben erhalten. Wenn ich mich nicht irre, haben Sie mir schon einmal vorher die Ehre erwiesen ein ähnliches Ersuchen an mich zu richten. Ich stand aber damals eben im Begriffe eine Reise nach Italien anzutreten, weswegen die Sache meinerseits erst hinausgeschoben und später vergessen wurde.

In der Hoffnung, dass diese Zeilen für Ihren Zwek genügend sein werden zeichne ich mich

hochachtungsvoll

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 19. mars 1880

München, den 19. Marts 1880.

Herr boghandler Lund. Kristiania.

På telegrafisk forespørgsel fra skuespildirektør Cetti i Trondhjem har jeg lovet ham eneret til på dansk isommer at spille «Et dukkehjem» i de svenske provinsbyer såfremt han straks til Dem indbetaler et honorar af 300 kroner. Da jeg tidligere har tilskrevet Dem om tre svenske theaterdirektører, som ligeledes ønsker at spille stykket i Sverig, og som måske allerede har indbetalt de stipulerede honorarer, så sender jeg Dem disse linjer for at gøre Dem opmærksom på at der ingensomhelst betænkelighed er ved at modtage denne indbetaling fra herr Cetti, såsom hans eneret kun gælder stykkets opførelse i det danske sprog i Sverig for det nævnte tidsrum og ikke eneret til stykkets opførelse dersteds overhovedet. De tre omskrevne svenske theaterdirektører har kun anholdt om og erholdt almindelig medberettigelse hver for sig.

I begyndelsen af næste måned vilde De måske have den godhed at sende mig en anvisning på Bayerische Vereinsbank for det beløb, jeg da måtte have indestående hos Dem med fradrag af påløbne eller snart forudseelige udgifter. Jeg er spændt på at erfare om sporvejen og dampskibet «Dronningen» heller ikke iår giver noget udbytte.

Fra advokat Stang har jeg modtaget brev angående den Foght-Salicath’ske affære; jeg håber at denne sag vil blive bilagt i mindelighed. Salicaths tvetydige telegram var den oprindelige årsag til dette virvar.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til GÜNTHER VON DER GROEBEN, MÜNCHEN 21. mars 1880

München, den 21. März 1880.

Hochgeehrter Herr!

Ich bin Ihnen sehr dankbar, dass Sie die Recension des Herrn Hauptmann Schubert nicht in der «Neuen Zeit» aufgenommen haben. Herr Schubert ist ein guter und lieber Bekannter von mir, aber in seinen dramaturgischen Anschauungen steht er kaum auf der Höhe unserer Zeit. Dass ihm der Schluss meines neuen Stückes nicht gefällt, finde ich sehr begreiflich, aber grade dieses Schlusses wegen habe ich das ganze Stück gedichtet, und grade der Schluss des Stückes hat hier wie anderswo ein so ausserordentlich reges Interesse und eine so lebhafte Besprechung hervorgerufen. Als Beleg dafür erlaube ich mir ein Paar Zeitungsartikel zu übersenden. Die mir bis jetzt persönlich unbekannt gebliebene Verfasserin derselben ist die hierlebende in weiten Kreisen geschätzte Wittwe des Heinrich Marr.

Indem ich Ihnen meinen nochmaligen besten Dank abstatte, zeichne ich mich

mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Dr: Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 24. mars 1880

München, den 24. Marts 1880.

Herr boghandler Lund. Kristiania.

Som tillæg til mit forrige brev tillader jeg mig herved at anmode Dem om for min regning godhedsfuldt at ville tilstille højesteretsassessor C: Hansteen 120 kroner af det hos Dem indestående beløb. Herr Hansteens adresse er: Munkedamsvejen, no 77.

Efter en ualmindelig hård vinter har vi nu endelig fået det prægtigste vårvejr. Hjemme lader det af aviserne til at isen ligger endnu; men forhåbentlig vil vel kulden også deroppe snart være brudt. I al hast

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KRISTIAN ELSTER, MÜNCHEN 25. mars 1880

Konvolutt

Herr Kristian Elster.

Trondhjem.

(Norwegen.)

fr:

München, den 25. Marts 1880.

Herr Kristian Elster. Trondhjem.

De har havt den godhed at sende mig et par af Deres nyere fortællinger, og jeg aflægger Dem herved min forbindtligste tak for Deres velvillige opmærksomhed.

Men når De synes at forudsætte at disse arbejder eller Deres literære produktion overhovedet måske kunde være mig ubekendt, så er dette en fejltagelse. Jeg har tvertimod med interesse og sympati fulgt Dem på Deres forfattervej lige fra den tid, da Deres dramatiske ungdomsarbejder kom mig for øje. I disse såvelsom i alt, hvad De har offentliggjort, i Deres noveller og ikke mindst i Deres beskrivende fremstillinger af natur og folkeliv med dets betingelser i de forskellige egne af vort land, har jeg gennemgående sporet en fin og ejendommelig begavelse, hvilket jo også, så vidt jeg mindes, har været anerkendt af den fagmæssige kritik, og, hvad der har mere at betyde, af de bedste elementer i vor læsende almenhed.

Højst ønskeligt for Deres fremtidige forfattervirksomhed tror jeg imidlertid nok det vilde være, om De ret snart kunde få anledning til personlig at gøre Dem bekendt med videre og friere feldter af samtidslivet, end dem, hvortil De hidtil har været henvist. Hvis det står i Deres magt at rive Dem løs fra Deres øvrige gøremål – jeg ved ikke bestemt, hvilke disse egentlig er – og hvis De søgte et rejsestipendium, enten af det Schæffer’ske legat, eller måske heller af de til slige øjemed bevilgede statsmidler, så synes jeg ikke jeg kan tænke mig, at et sådant vil blive Dem nægtet.

Skulde De beslutte Dem til et sådant skridt, og skulde lykken være Dem gunstig, så vilde jeg ubetinget råde Dem til at indbefatte Tyskland i Deres rejseplan. Her er nutids-kultur at studere, her er folkeligt liv at iagttage, beslægtet med og dog forskelligt fra vort eget, og derfor af særlig interesse måske netop for Dem.

Jeg ved, hvad jeg for mit vedkommende skylder mit kendskab til det almene verdensliv, og jeg tænker ofte med deltagelse på de mange begavede mennesker hjemme, som hæmmes af snevre forholde. Jeg behøver derfor ikke at forsikre Dem om, at det hjertelig skulde glæde mig, hvis det for en tid måtte lykkes Dem at komme ud og høste erfaring og forøget klarhed ad sammenligningernes vej.

Sker dette, og Deres rejse skulde føre Dem på disse kanter, så vær forvisset om, at De altid vil være velkommen hos

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, MÜNCHEN 26. mars 1880

München, den 26. Marts 1880.

Kære herr Bendixen!

Det var mig særdeles kært af Deres sidste venlige skrivelse at få bekræftelse på at opførelsen af «Et dukkehjem» på Bergens theater er løbet så heldigt af og navnlig at en ung lovende skuespillerinde derved har fundet en lejlighed til at udmærke sig.

På omstående blad findes kvittering for det senest modtagne beløb. Jeg håber De i sin tid vil have den godhed at drage omsorg for at den sum, som ved sæsonens slutning måtte tilkomme mig, bliver mig hidsendt i anvisning på sædvanlig måde.

Med vore bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til VOLRATH VOGT, MÜNCHEN 26. mars 1880

München, den 26. Marts 1880.

Herr overlærer Volrath Vogt. Kristiania.

Tillad mig herved, højstærede herr overlærer, at opfylde en kær pligt idet jeg frembærer min hjerteligste taksigelse for den righoldige og værdifulde gave, hvormed De nylig har betænkt mig, og hvorved De har glædet mig så overordentlig.

Jeg vidste jo nok at Deres store og længe forberedte værk over Jødeland nu var udkommet; men at det var et sådant pragtværk og derhos et værk, som udtømmende behandler sit stof på alle områder, derom havde jeg ingen forestilling forinden jeg fik bogen ihænde.

Vor literatur har altså nu et monumentalt videnskabeligt arbejde at opvise, hvortil selv de store verdensliteraturer neppe ejer ret mange sidestykker, og hvilket selv den rigeste literatur måtte betragte som en end yderligere berigelse.

For mig, der så gerne beskæftiger mig med de østerlandske anliggender og forholde både i nutid og i fortid, vil dette store, klare og udtømmende arbejde være en kilde, som jeg atter og atter kommer til at ty hen til. Det har fået sin velfortjente hædersplads i min bogsamling og som Normand sætter jeg en ære i ialfald at kunne vise det frem for de udlændinger, som besøger mig.

Med gentagen tak og med ønsket og forvissningen om at dette værk må bringe Dem rig anerkendelse i de videste kredse tegner jeg mig

med særdeles højagtelse

Deres ærbødigst og hjerteligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til OTTO BORCHSENIUS, MÜNCHEN 28. mars 1880

München, den 28. Marts 1880.

Herr Otto Borchsenius. København.

Allerede for meget længe siden skulde jeg have givet et svar på Deres venlige opfordring om at yde bidrag til «Ude og hjemme».

Når jeg hidtil ikke har ladet Dem høre fra mig, så er grunden den, at jeg, selv med min bedste vilje, ikke for tiden ser mig istand til at give Dem noget tilsagn i det omskrevne anliggende. Hvad der af literære sager i denne vinter har beskæftiget mig, er ikke af den beskaffenhed, at det passer ind i et ugeblads ramme, og jeg frygter også for, at jeg heller ikke i den nærmeste fremtid vil komme til at tage fat på noget, som vilde kunne passe dersteds.

Skulde jeg imidlertid engang få noget at byde, som måtte ansés brugeligt og passeligt for den slags offentliggørelse, så beder jeg Dem være forvisset om, at jeg med største beredvillighed skal overlade samme til det af Dem udgivne blad.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til VALFRID VASENIUS, MÜNCHEN 30. mars 1880

München, den 30. Marts 1880.

Herr dr: Valfrid Vasenius. Helsingfors.

Allerede for meget lang tid siden skulde jeg have tilskrevet Dem; i flere måneder har jeg nu havt Deres venlige brev og Deres bog om min tidligere digtning liggende foran mig på mit skrivebord; hver dag har jeg tænkt på at sende Dem nogle ord; men altid er der kommet et eller andet imellem, som ikke blot har lagt beslag på min tid, men også spredt mine tanker imod forskellige hold og taget fra mig den sindsro, som jeg havde nødig, hvis jeg, som min agt var, skulde skrive Dem til med nogen udførlighed.

Alle disse omstændigheder vedvarer endnu og det lader heller ikke til i den nærmeste fremtid at skulle blive anderledes; men da jeg nu ikke længer kan eller vil opsætte med at lade Dem høre fra mig, så nødes jeg til herved at skrive Dem foreløbigt til i langt større korthed, end oprindelig påtænkt.

Tillad mig da at sige Dem, at jeg med overordentlig stor glæde modtog Deres bog og den dermed følgende brochure, og at denne glæde blev end større alt efterhånden, som jeg gjorde mig bekendt med indholdet. Det er naturligvis for mig vanskeligt, for ikke at sige umuligt, at sætte mig til doms ligeoverfor mine egne skrifter; men så meget kan jeg dog sige at aldrig kunde jeg ønske disse og mig selv en bedre advokat, end jeg har fundet i Dem. Alt, hvad De udtaler om mine intentioner, om den ledende grundtanke i de forskellige arbejder, om karaktererne og disses stilling til hverandre indbyrdes, dette og meget, meget mere er netop, hvad jeg helst af alt ønskede skulde blive offentlig fremholdt og påvist. Derfor bringer jeg Dem min hjerteligste tak; De har i sandhed vist mig en uvurdérlig stor tjeneste.

Vær forvisset om, at jeg ikke mindre varmt påskønner den kærlighed til emnet, som åbenbarer sig på ethvert punkt i Deres omfangsrige arbejde, og som ikke vil forfejle at meddele den samme stemning til mange af dem, der læser Deres bog. Hvad Deres kendskab til alle biomstændigheder ved min literære produktion angår da tror jeg, at ingen kender alt dette så grundigt, ja, så udtømmende, som De. Mange af de kritiske udtalelser af andre, som De citerer, var for mig selv ganske ubekendte, og det kunde ikke andet end højligen glæde mig at se alle de mange mistydninger gendrevne og afløste af en både velvilligere og sandere tolkning. Overhovedet har jeg det håb og det ønske at Deres afhandling skal blive hovedkilden for enhver, som fra nu af måtte ønske at gøre sig bekendt med min digtning i dens indre og ydre sammenhæng.

Af de modtagne tidninger ser jeg at der fortiden i Helsingfors, ligesom andetsteds, pågår en hård strid om « Et dukkehjem» . Hvad der af Deres tolkning af stykket er kommet mig for øje, tiltræder jeg i et og alt; og jeg føler mig sikker på at fremtiden nok vil give os medhold.

Jeg kunde have stor lyst til engang at gæste Helsingfors og få gøre Deres personlige bekendtskab, og jeg nærer det håb, at denne rejseplan nok engang skal blive iværksat. Indtil dette kan ske, beder jeg Dem imidlertid venligst modtage indlagte fotografi. At et lidet billede af Dem højlig vilde glæde mig, behøver jeg vel ikke at forsikkre Dem om.

Og hermed, kære herr Vasenius, modtag endnu en gang en oprigtig og hjertelig tak for alt, hvad De har virket for

Deres altid erkendtlige og hengivne

Henrik Ibsen.

Til SIGNE HEBBE, MÜNCHEN [2. april 1880]

Konvolutt

Demoiselle Signe Hebbe.

Rue Fontaine (St: George) no 21.

Paris.

fr:

Højstærede Frøken!

Samtidigt med disse linjer giver jeg mig den ære at sende Dem et exemplar af den tyske udgave af «Fru Inger til Østråt». Naar saadant ikke før er sket, da er grunden den, at jeg ikke selv var i besiddelse af bogen og denne udsolgt hos samtlige herværende boghandlere; jeg har derfor maattet forskaffe mig den andensteds fra, og min forlægger, som skulde ombesørge dette, har været utilladelig forsømmelig. Jeg haaber imidlertid, at den endnu kommer tidsnok. På italiensk er dette stykke ikke oversat; men i Italien er det ikke vanskeligt at finde en literatør, som er det tyske sprog mægtig.

Det var mig en overordentlig stor glæde at erfare, at der kunde være udsigt til at madame Ristori skulde ville optræde som fru Inger. Jeg tror, at denne rolle passer godt for hende og at hun vel kunde benytte stykket på sit repertoire ogsaa udenfor de nordiske lande.

Ikke mindre kært var det mig, at denne sag blev indledet netop gjennem Deres mellemkomst og jeg saaledes fik anledning til at træde i brevveksling med en kunstnerinde, som jeg vel har havt anledning til at beundre paa scenen, men hvis personlige bekjendtskab desværre hidtil ikke har været mig forundt.

Med hjertelig tak for Deres interesse for sagen og i det haab i sin tid at erfare noget nærmere om dens gang tegner jeg mig med udmærket højagtelse

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 14. april 1880

München, den 14. April 1880

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg har nu ikke mindre end tre breve og et telegram fra Dem at besvare og takke Dem for. At De så venligt erindrede min fødselsdag var så meget mere ufortjent fra min side, som jeg desværre selv er meget forsømmelig i den slags ting.

Deres tilsvar til fru Collett indeholdt, synes mig, netop hvad der burde siges, og var derhos så fint i formen og så skånsomt, at hun må være Dem taknemmelig derfor, eller burde ialfald være det. Jeg vil for hendes skyld håbe at hun er bragt til eftertanke og tager sig bedre iagt for fremtiden.

Jeg er Dem særdeles forbunden for det seneste indkøb af papirer. Det beløb jeg ifølge det modtagne kvartalsregnskab har indestående hos Dem beder jeg Dem godhedsfuldt opbevare for mig indtil det har vist sig, hvad det kgl: svenske theater indbringer samt hvad jeg endnu måtte erholde ved det kgl: theater i København . Jeg benytter forøvrigt anledningen til at bede Dem endelig ikke for fremtiden gøre Dem den ulejlighed at sende mig kvartalsregnskaber da jeg meget vel uden sådanne kan have det omtrentlige overblik over min status, som jeg måtte ønske.

Hernede har «Et dukkehjem» fremkaldt det samme røre som hjemme. Man har taget lidenskabeligt parti for eller imod stykket og det har neppe nogensinde før hændt i München at et dramatisk arbejde er bleven så livligt diskutteret som dette.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til WILHELM LANGE, MÜNCHEN 17. april 1880

München, den 17. April 1880.

Herr Wilhelm Lange. Hamburg.

Det gjorde mig oprigtigt ondt af Deres venlige brev fra slutningen af Februar at erfare at sygdom og anden modgang var tilstødt Dem. Jeg håber imidlertid at De nu igen befinder Dem vel.

Jeg går gerne ind på Deres forslag at foranstalte en ny oversættelse af «De unges forbund». Men forinden De lader denne trykke beder jeg Dem gøre brug af de forkortelser og forandringer, som jeg i forening med den herværende kgl: regissør herr Jenke har foretaget i den Strodtmann’ske oversættelse. Et sådant rettet exemplar findes i det herværende hoftheaters bibliothek; dette skal jeg forsøge at erholde udlånt og straks sende Dem det. Vor nye udgave kan da oversendes trykt til theatrene i den skikkelse, hvori stykket bør opføres.

Det var mig meget kært at erfare at fru Niemann allerede i Maj vil kunne begynde at optræde i «Nora», og endu kærere at hun endelig dog har besluttet sig til at spille stykket uforandret. Dette er ubetinget det eneste rigtige. Jeg har erfaringer her fra München at støtte mig til. Det gives neppe noget andet stykke, som hersteds har sat publikum i en så levende bevægelse og fremkaldt en så lidenskabelig diskussion, som netop dette. Og årsagen hertil er væsentlig stykkets slutning.

Indlagt sender jeg Dem beregning over hvad stykket hersteds har indbragt indtil 31. Marts. Det herværende Residenztheater, hvori lystspil og skuespil opføres, er, som De kanske ved, et ganske lidet theater, og indtægterne kan således ikke blive betydelige. Deres andel RmՖ 142.24 sender jeg Dem iaften gennem postanvisning eller rekommanderet brev.

Med højagtelse

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN BOKLUND, MÜNCHEN 23. april 1880

München, den 23. April 1880.

Herr direktør professor Boklund. Stockholm.

I det håb at jeg fra et tidligere ophold i Stockholm har beholdt en plads i herr direktørens venlige erindring tillader jeg mig ærbødigst at henvende mig til Dem med disse linjer.

Det vil forhåbentlig være herr direktøren bekendt at det af herr Julius Kronberg malede og i sommeren 1877 i Stockholm udstillede store portræt er min ejendom. Når jeg indtil nu ikke har udbedt mig billedet tilbagesendt, så er grunden den at jeg siden da har tilbragt tiden på rejser i Italien og ikke hersteds havde nogen bolig, hvori jeg kunde anbringe en så stor tavle. Efter min tilbagekomst har jeg imidlertid indrettet mig således at der nu ikke længere er nogen hindring for modtagelsen og anbringelsen af billedet. Jeg vover derfor ærbødigst at anmode herr direktøren om at dette må blive mig tilsendt, forsvarligt indpakket af kyndige folk, og helst i den samme kasse, hvori det herfra afsendtes til Stockholm. De med forsendelsen forbundne omkostninger skal blive erlagt enten hersteds ved modtagelsen af billedet, eller også, hvis sådant ønskes, ved forskudsvis indbetaling til vedkommende i Stockholm, så fremt beløbets størrelse på forhånd kan opgives.

Jeg ved jo rigtignok ikke med bestemthed om herr direktøren er den, til hvem jeg egentlig skulde henvende mig i dette anliggende, eller om sagen måske henhører under andre autoriteter og funktionærer. For dette tilfælde vover jeg at anholde om at denne skrivelse må blive oversendt til rette vedkommende for at billedet kan blive mig tilsendt, da det skulde være mig meget kært at komme i besiddelse deraf så snart som muligt.

Under alle omstændigheder beder jeg herr direktøren godhedsfuldt tilgive mig det besvær jeg forvolder ved min henvendelse, og tegner mig

med udmærket højagtelse

herr direktørens ærbødigst forbundne

Dr: Henrik Ibsen.

P. s. Min adresse er: München. Amalienstrasse 50a. II Etage.

Til LUDWIG PASSARGE, MÜNCHEN 19. mai 1880

München, den 19. Maj 1880.

Højstærede herre!

Jeg har desværre gjort mig skyldig i en stor forsømmelse når jeg først idag, efter næsten to måneders forløb, besvarer Deres elskværdige brev, og jeg beder Dem hjerteligt om tilgivelse for denne uopmærksomhed.

Tillad mig nu herved først og fremst at bringe Dem min forbindtligste tak for den venlige interesse, hvormed De omfatter min literære virksomhed. Deres opfatning af «Peer Gynt» falder aldeles sammen med hvad jeg tilsigtede da jeg skrev denne bog, og jeg kan naturligvis kun glæde mig over at den har fundet en oversætter, som med fuld klarhed har trængt ind i digtningens inderste opgave.

Men ikke desto mindre var det mig en overraskelse at erfare at De anser dette arbejde skikket til at oversættes og udgives på tysk. Jeg må tilstå at jeg i al fald nærer store tvivl i så henseende. Blandt samtlige mine bøger anser jeg «Peer Gynt» for den, der mindst egner sig til at forståes udenfor de skandinaviske lande. Jeg beder Dem betænke at de allerfleste af Deres eventuelle tyske læsere ikke besidder Deres egne forudsætninger til at forstå bogen. De selv besidder uden tvivl et meget nøjagtigt kendskab til den norske natur og til det norske folkeliv; De er fortrolig med vor literatur og med vor folkelige tænkemåde; De kender personer og karakterer deroppe. Men er ikke alt dette nødvendigt for at finde nogen smag i dette digt? I dette punkt er det at jeg nærer store betænkeligheder og jeg har ikke villet tilbageholde disse, skønt jeg naturligvis må forudsætte at, hvad jeg her har påpeget, det har De altsammen grundigt overvejet forinden De besluttede Dem til at foretage et så vanskeligt og omfangsrigt arbejde.

Deres theori om oversættelser overhovedet deler jeg fuldkommen. De meddelte prøver, har det interesseret mig meget at læse; det forekommer mig at de gengiver originalen med al mulig nøjagtighed.

Jeg håber at De ikke mistyder min åbne udtalelse af de betænkeligheder, som efter min mening stiller sig imod Deres foretagende. Jeg har holdt det for min pligt ikke at fordølge dem; viser de sig ugrundede, vil sådant naturligvis være mig overmåde kært. –

Min frue og søn erindrer særdeles vel det behagelige sammentræf med Dem i Odde i Hardanger og de beder mig begge at frembære deres forbindtligste hilsener, ligesom jeg selv gentagende beder Dem modtage min oprigtigste tak idet jeg tegner mig

med udmærket højagtelse

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 31. mai 1880

München, den 31. Maj 1880.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig herved gennem disse par linjer at bede Dem vise mig den tjeneste at sende mig 1000 kroner i tyske sedler på sædvanlig måde.

Jeg går i denne tid med planer til noget nyt, som jeg gerne vil høre Deres ganske uforbeholdne mening om, og som jeg derfor i al korthed skal antyde for Dem.

Jeg tror ikke jeg tager fejl, når jeg synes at have bemærket at fortalen til den nye udgave af «Catilina» er bleven læst med adskillig interesse. Hvad om jeg nu skrev en hel liden bog på 10–12 ark indeholdende lignende meddelelser om de ydre og indre forholde, hvorunder hvert enkelt af samtlige mine literære arbejder er blevet til? Under «Fru Inger» og «Hærmændene» vilde jeg således komme til at behandle mit ophold i Bergen; ved «Kongsemnerne» og «Kærlighedens komedie» vilde jeg skildre den derpå følgende periode i Kristiania; derefter skulde mit Romer-liv komme med «Brand» og «Peer Gynt», o. s. v. o. s. v. – På nogen fortolkning af mine bøger vilde jeg naturligvis sletikke indlade mig; det er bedst at publikum og kritikere får lov til at tumle sig efter behag på det feldt – ialfald indtil videre. Men jeg vilde fortælle jævnt om de omstændigheder og vilkår, hvorunder jeg har digtet, – alt naturligvis med den yderste diskretion, og ladende åbent et vidt område for alskens gætninger.

Tilråder De mig eller fraråder De mig iværksættelsen af denne plan? Anser De den hensigtsmæssig, og tror De at tidspunktet er passende valgt, eller er det kanske bedre at vente dermed? Giv mig ved lejlighed Deres erfarne råd i så henseende! Men jeg beder Dem under alle omstændigheder at lade denne sag blive ganske imellem os indtil videre. I ethvert fald agter jeg at anvende denne sommer til at gøre manuskriptet færdigt; thi jeg agter alligevel ikke iår at skrive noget nyt skuespil og har forøvrigt ikke noget andet at benytte tiden til. Min hustru og Sigurd rejser nemlig senerehen til Norge; men jeg blir hernede.

Med de bedste hilsener til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til GUSTAV ADOLPH «DOFFEN» DAHL, MÜNCHEN [våren 1880]

De har havt den godhed at sende mig Deres skuespil «Eva» og ønsker at høre min mening om samme.

Det er mig i den anledning kært at kunne udtale som min faste overbevisning at Deres stykke åbenbarer en utvivlsom dramatisk begavelse. De har en udviklet iagttagelsesevne og forstår at gribe og gengive alle de små ejendommelige drag som gør et menneske individuelt og personligt, og De har sans og smag for at vælge og sammenstille situationer og konflikter således at det ejendommelige i de af Dem skildrede karakterer derved kommer til at fremstille sig netop i det for øjemedet eller for Deres plan mest hensigtssvarende lys.

Men ligesom Deres skuespil godtgør at De besidder dramatisk begavelse, hvilken er noget medfødt og som ikke lader sig lære, således forråder stykket tillige at De endnu ikke har tilegnet Dem den ønskelige indsigt i scenens fordringer og i midlerne til at fyldestgøre disse. Heldigvis er dette noget, som gennem praktiske studier lader sig lære, og jeg vilde derfor anse det meget ønskeligt om De var istand til under et længere ophold i udlandet at studere ældre og nyere dramatikere gennem mønstergyldige opførelser af deres arbejder.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 9. juni 1880

Justizrath Hegel Copenhague

Sind die verlangten eintausend Kronen abgesandt? Wenn nicht bitte um telegraphische Bankanweisung

Ibsen.

Til LUDWIG PASSARGE, MÜNCHEN 16. juni 1880

München, den 16. Juni 1880.

Højstærede herre!

Tillad mig herved med nogle linjer at besvare Deres meget ærede skrivelse af 4. dennes.

Det glædede mig meget at erfare, at De har fundet en ansét forlægger for Deres oversættelse af «Peer Gynt». Men med min bedste vilje ser jeg mig ikke istand til at give forklaring over de mange hentydninger i bogen, hvilke måske vil være tyske læsere uforståelige; thi for mig som udlænder er det umuligt at bedømme, hvad der her tiltrænger forklaring og hvad ikke. Af samme grund anser jeg det unyttigt at henvende mig til Dietrichson eller til nogen anden Normand. Jeg tror at ingen bedre end De selv vil kunne dømme i denne sag, og skulde De være i uvisshed om et eller andet punkt, så vil det under Deres forestående rejse i Norge visstnok ikke falde Dem vanskeligt at erholde de fornødne oplysninger. Forøvrigt har jeg modtaget det indtryk, at De kender de norske forholde ligeså godt som nogen indfødt.

Heller ikke ser jeg mig istand til at meddele noget nærmere om de omstændigheder, som foranledigede at «Peer Gynt» blev til. Skulde en sådan fremstilling blive forståelig, så måtte jeg skrive en hel bog derover, og dertil er tiden endnu ikke kommet. Alt, hvad jeg har digtet, hænger på det nøjeste sammen med hvad jeg har gennemlevet – om end ikke oplevet; hver ny digtning har for mig selv havt det øjemed at tjene som en åndelig frigørelses- og renselses-proses; thi man står aldrig ganske uden medansvarlighed og medskyldighed i det samfund man tilhører. Derfor skrev jeg engang som tilegnelsesdigt foran i et exemplar af en af mine bøger følgende linjer:

«At leve er krig med trolde

i hjertets og hjernens hvælv;

At digte – det er at holde

dommedag over sig selv.»

De kender ikke ordet «pusselanker», og det er ganske naturligt; thi ordet benyttes ikke i skriftsproget, det betyder: små trippende børnebén eller børnefødder, og udtrykket anvendes kun af mødre og ammer når de pludrer med de små børn.

Meningen med de vers, hvorom De spørger, er følgende: Peer Gynt påberåber sig, som adkomst til at komme i helvede, at han har været slavehandler. Hertil svarer «den magre» at der er mange, som har bedrevet værre ting, f: ex. underkuet det åndige, vilje og sind, blandt sine omgivelser; men gøres sådant «våset», d. v. s. uden dæmonisk alvor, så kvalificerer ikke det engang til at komme i helvede, men kun i «støbeskeen».

Dette er alt, hvad jeg for dennegang i korthed ser mig i stand til at svare, og idet jeg ønsker Dem en lykkelig og behagelig rejse til Norge og beder Dem hilse dem af mine venner og bekendte, som De muligens måtte træffe deroppe, tegner jeg mig

Deres ærbødigst og hjerteligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til VALFRID VASENIUS, MÜNCHEN 28. juni 1880

Doctor Vasenius Sthlm

Bleibe ganzen juli hier

Ibsen.

Til IDA AALBERG, MÜNCHEN [9. juli 1880]

Konvolutt

Fräulein Aalberg.

Karls-Strasse 39.

2. Etage

I min hustrus og eget navn tillader jeg mig herved at indbyde frøken Aalberg til middag i restaurant Schleich, Maximiliansplatz, idag fredagen den 9. Juli kl: 3.

Henrik Ibsen.

Til MARCUS OG BERNT GRØNVOLD, MÜNCHEN [9. juli 1880]

Konvolutt

Herrn Historienmaler

M: Grønvold.

Barer-Strasse 58.

Rückgebäude.

(Hier.)

fr:

Dr: Henrik Ibsen og hustru indbyder herved herrerne M: og B: Grønvold til middag i restaurant Schleich, Maximiliansplatz, fredagen den 9. Juli kl: 3. S. u.

Til VALFRID VASENIUS, MÜNCHEN [9. juli 1880]

Konvolutt

Herrn Dr: V: Vasenius.

Zimmer no 92.

Rheinischer Hof.

Bahnhofplatz.

(Hier.)

fr:

Dr: Henrik Ibsen og hustru giver sig herved den ære at indbyde Dr: V: Vasenius til middag i restaurant Schleich, Maximiliansplatz, fredagen den 9. Juli kl: 3.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, MÜNCHEN 11. juli 1880

München, den 11. Juli 1880.

Kære herr Bendixen!

Tillad mig herved at frembære vore bedste lykønskninger i anledning af Deres forlovelse, hvorhos vi anmoder Dem om at bringe Deres forlovede vor forbindtligste hilsen. –

Jeg formoder at De nu befinder Dem på sommerudflugt og at dette brev ikke vil træffe Dem i Bergen. Denne formodning støtter jeg derpå at jeg endnu ikke har fra Deres theater modtaget den pengeremisse, som allerede skulde været mig tilstillet ved sæsonens slutning. I mit forrige brev bad jeg Dem om at sende pengene så betimeligt til boghandler Lund i Kristiania at han ved halvårets slutning kunde sende beløbet hid samtidigt med hvad han forøvrigt havde at aflægge regnskab for. Herr Lund har imidlertid intet modtaget fra Bergen og jeg formoder derfor at man deroppe har benyttet sig af Deres fraværelse til at få gøre sig skyldig i den forsømmelighed og uefterrettelighed, som synes at være et fremtrædende karakterdrag hos ialfald en enkelt af theatrets foresatte. Jeg troede dog at jeg på flere måder havde gjort mig fortjent til en sømmeligere og mere hensynsfuld behandling. Jeg har overladt theatret mine nye stykker på samme billige vilkår som de gamle og dog holder man sig ikke fra theatrets side kontrakten efterrettelig uden at bryde sig om at man derved forspilder sin ret til fremtidig opførelse af de stykker, for hvilke betalingen ikke i rette tid er bleven erlagt. Jeg tror dog ikke at Deres theater er tjent med at jeg gør brug af de mig i kontrakten hjemlede rettigheder og jeg henstiller derfor til Dem uopholdelig at råde bod på den stedfindende uorden og sørge for at remisse straks bliver mig direkte tilstillet. Tillige må jeg udbede mig Deres egenhændige attest for rigtigheden af den eventuelle opgave over antallet af de gange, mine stykker har været spillet på Deres theater i den forløbne sæson og hvorfor jeg har at fordre honorar.

I håb om ikke oftere at blive udsat for den fornærmelige hensynsløshed, som enkelte herrer ved det bergenske theater gentagende gange har troet at kunne tillade sig imod mig, tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 16. juli 1880

München, den 16. Juli 1880.

Kære herr justitsråd Hegel!

Idet jeg forbindtligst takker for Deres venlige brev af 6. Juni samt for de deri indlagte 1125 RmՖ tillader jeg mig at oversende medfølgende veksel med anmodning om at samme må blive anbragt samt at der derefter for et beløb af omtrent 4000 kroner må for min regning blive indkøbt svenske statsobligationer eller lignende papirer.

Jeg er i mangt og meget enig med Dem i Deres betænkeligheder imod det af mig antydede literære projekt og lader sagen stå hen indtil videre.

Min hustru og Sigurd rejser i begyndelsen af næste måned til Norge men kommer neppe dennegang til at lægge vejen over København. Af fru Thoresen vil De vel forøvrigt have hørt, hvorledes vi har det.

Den elskværdige Carl Andersen besøgte os for nogen tid siden og fortalte at De har købt en pragtfuld ny villa, Orla Lehmans tidligere. Tillad mig at ønske Dem at De og Deres kære kreds må komme til at tilbringe mange glade og lykkelige dage der. Men jeg antager da at De ikke skiller Dem ved Deres gamle sted ved Strandvejen? Dette sted har i mine øjne et fortrin, der overgår alle andre, – det ligger ved sundet. Af alt, hvad jeg savner hernede, er savnet af havet det, som jeg har vanskeligst ved at forsone mig med.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres børn tegner jeg mig

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til OSCAR 2., MÜNCHEN 20. juli 1880

Til Kongen!

Undertegnede dr: Henrik Ibsen ansøger om at det ved kgl: resolution må blive givet hans søn, Sigurd Ibsen, inscriberet candidatus juris ved Münchens universitet, adgang til at fortsætte sine juridiske studier ved universitetet i Kristiania uden forud at have underkastet sig examen philosophicum efter norsk reglement.

Min søn, Sigurd Ibsen er født i Kristiania den 23. December 1859. Efterat have tilbragt sine første år i Italien blev han den 8. Januar 1869 indsat i direktør Hölbes gymnasialskole i Dresden og gennemgik dersteds de nedre gymnasialklasser således at han ved vor overflytning til München efter stedfunden prøve kunde den 19. April 1875 optages i 1. overklasse ved det herværende kgl: Maximiliansgymnasium. Fra denne læreanstalt udgik han efter bestået afgangsexamen i Juli 1878 som adgangsberettiget til universitetet. Hvad denne afgangsexamens udfald angår, henvises til vedlagte «Gymnasial-Absolutorium», og for at undgå misforståelse har jeg erhvervet rektors medfølgende erklæring om, at karakteren «sehr gut» her betegner første karakter. Min søn er således hersteds bleven student med præceteris. Et exemplar af gymnasiets program vedlægges.

Den 1. November 1878 indtrådte han som studerende ved universitetet i Rom og hørte dersteds indtil udgangen af Maj 1879 følgende forelæsninger: Ferri – theoretisk filosofi, Turbiglio – filosofiens historie, Ciampi – middelalderens historie, Pierantoni – folkeret, Palma – konstitutionel statsret, Correnti – finantsvidenskab, Blaserna – fysik. Vidnesbyrd fra professor Ferri vedlægges.

Den 25. Oktober 1879, ved semesterets begyndelse, inskriberedes min søn som juridisk studerende ved Münchens universitet. Hans borgerbrev medfølger. Ved dette universitet har han nu studeret i to semestere, og findes på 2den side af hans vedlagte afgangsbevis en fortegnelse over de forelæsninger, han hersteds har hørt. Hvad hans kundskaber forøvrigt angår, bemærkes at han, foruden tysk, taler og skriver fransk fejlfrit, læser og taler italiensk og forstår engelsk. I tidsrummet fra hans udtrædelse af gymnasiet og indtil nu har han studeret følgende værker; i nationalekonomi: Say – Traité d’économie politique, Boccardo – Trattato teoretico-pratico di economia politica, Rossi – Cours d’économie politique, M’Culloch – Principles of political economy, Chevalier – La monnaie, Wolowski – La question monétaire, Kneis – Das Geld, do – Der Kredit, Bastiat – Harmonies économiques, Roscher – Die Währungsfrage; i finantsvidenskab: Schmidt – Repetitorium der Finanzwissenschaft, v: Stein – Lehrbuch der Finanzwissenschaft; i politik og statsvidenskaber: Riehl – Die bürgerliche Gesellschaft, Walter – Naturrecht und Politik, v: Stein – Die Lehre vom Heerwesen als Theil der Staatswissenschaft, Bluntschli: Die Politik als Wissenschaft; i romerret: v: Scheurl – Lehrbuch der Institutionen, Arndts – Lehrbuch der Pandecten, Ihering – Geist des römischen Rechts.

Såfremt min søn skal kunne tænke på at blive norsk statsborger, vil det nu være ham nødvendigt at fortsætte sine juridiske studier i Kristiania. Efter hvad jeg foran har anført, vil det formentlig være indlysende at han er langt ude over det modenhedsstandpunkt, der ved examen philosophicum forlanges konstateret i Norge. Men da denne examen er grundet på et for ham fremmed og nyt reglement, vilde fordringen på, at han skulde underkaste sig samme for ham være ensbetydende med i et år at drages bort fra de studier, hvormed han nu beskæftiger sig.

Da han imidlertid nærer et af mig delt ønske om ikke at blive nødt til at expatriere sig og træde i fremmed statstjeneste, er det at jeg herved på hans vegne ansøger om at det ved kongelig resolution må blive ham tilladt at immatrikuleres som juridisk studerende ved Kristiania universitet uden forud at have underkastet sig examen philosophicum efter norsk reglement.

München, den 20. Juli 1880.

Underdanigst

Dr: Henrik Ibsen.

Til DAGBLADET, MÜNCHEN 8. august 1880

München, den 8. August 1880.

Til Dagbladets expedition!

Fra nu af og indtil videre bedes mit exemplar af bladet adresseret ikke til München men til: Berchtesgaden in Bayern.

Ærbødigst

Dr: Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 8. august 1880

München, den 8. August 1880.

Kære herr justitsråd Hegel!

Min hustru og søn har forandret rejseplanen og kommer til København Torsdags morgen for den næste dag at fortsætte rejsen til Norge. Under dette korte ophold vil min søn tage sig den frihed at indfinde sig hos Dem, og tillader jeg mig at anmode om at der må blive udbetalt ham eller min hustru 1000 kroner.

Jeg selv rejser på Onsdag til Berchtesgaden, hvor jeg tænker at blive indtil ud i September. Hvis De en af dagene vilde sende mig 600 kroner did i tyske penge, vilde jeg være Dem meget forbunden. Der behøves ingen anden adresse end: Berchtesgaden in Bayern.

I al hast Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, BERCHTESGADEN 30. august 1880

Berchtesgaden, den 30. August 1880.

Kære Sigurd!

Først idag modtog jeg dit brev af 21. dennes. Fra kirkedepartementet har jeg modtaget en skrivelse, hvori meddeles at der ikke er legal adgang til at fritage Dig for at tage anden examen; men af et brev fra expeditionschef N. Hertzberg, som medfulgte, sees at det hele er en ren formalitet, da Du kun behøver at opgive de fag, Du har læst i gymnasiet, nemlig filosofi, mathematik, græsk, latin, fransk og tysk. Naturfagene behøver Du ikke at lade Dig examinere i, og overhovedet ikke i andre fag end i de ovenfor nævnte. Forelæsninger til anden-examen behøver Du altså ikke at høre, og behøver heller ikke at tage denne examen straks, men kan vente dermed så længe Du selv vil; der udfordres kun at Du skal have taget den engang forinden Du melder Dig til embedsexamen. De fra departementet modtagne dokumenter sender jeg Dig i et brev, som er adresseret til boghandler Lund, hvor Du vil erholde det når Du kommer til Kristiania, hvorefter Du da kan sætte Dig nøjere ind i sagen og fatte din beslutning. Om at tage nogen ny artium er der naturligvis ikke tale.

Jeg håber at Du nu har modtaget mit brev af 18. dennes, som var adresseret til Viktoria hotel. Din mammas brev er kommet mig i hænde. Jeg synes sletikke om at eders kufferter er sat ind i Anna Daas hospital; de børn, hun plejer hører jo netop til de folkeklasser, blandt hvilke koppeepidemien må forudsættes at grassere. Ved tilbagekomsten må I derfor nøje forhøre jer om noget koppetilfælde er indtruffet i nogen af de betræffende familjer, og i så fald må der forespørges hos Bidenkap, hvad der er at iagttage forinden sagerne tages i brug. At I efter tilbagekomsten ikke bør færdes i nævnte hospital er naturligvis en selvfølge.

Det glæder mig at I har det godt, og jeg ønsker at I fremdeles må have det så. Fra Paris har jeg gennem Mr: Emmanuel Gonzalés, président honoraire, modtaget meddelelse om at jeg er udnævnt til udenlandsk medlem af «Société des Gens de letteres de France», hvilket jo er en stor ære.

Siden jeg sidst skrev har vejret her for det meste været udmærket godt; men aftenerne er jo lange og kedelige. Jeg spiser middag i Gasthaus zur Post, hvor man har det meget godt og forøvrigt befinder jeg mig vel. Hils din mamma og skriv snart igen til

Din hengivne pappa

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, BERCHTESGADEN 3. september 1880

Berchtesgaden, 3. September 1880.

Kære Sigurd!

For det tilfælde at mit til Ølken adresserte brev ikke skulde have nået Dig, vil jeg herved gentage, hvad jeg i nysnævnte brev meddelte, at Du hos boghandler Lund vil forefinde et rekommanderet brev fra mig.

Da jeg håber at mine tidligere breve ialfald efterhånden indløber til Dig, og I deraf vil erfare, hvorledes jeg har det her, så vil jeg dennegang indskrænke mig til at sende din mamma og Dig mine bedste hilsener og udtale ønsket om snart at høre fra eder.

Din hengivne pappa

Henrik Ibsen.

Til EDMUND LOBEDANZ, BERCHTESGADEN 12. september 1880

Berchtesgaden, den 12. September 1880.

Herr dr: Edmund Lobedanz. København.

Igår modtog jeg hersteds Deres meget ærede skrivelse, hvilken jeg herved skynder mig at besvare.

Jeg må på det bestemteste begære, at der ikke optages noget digt af mig i den samling, der skal bære Bjørnsons navn; jeg ønsker ikke at repræsentere kategorien «andre digtere»; hidtil har jeg været vant til at stå alene for mig selv, og jeg håber at så må ske også for fremtiden. Skulde imod forhåbning mit digt i samlingen allerede være trykt, må jeg anholde om at det betræffende blad bliver udtaget og omtrykt; det vil jo være meget let at erstatte et lidet digt med noget andet af en eller anden forfatter, der måtte attrå en plads, som den mig tiltænkte.

Skulde De derimod ville foranstalte en selvstændig tysk udgave af flere eller færre af mine digte, så er det naturligvis en selvfølge at sådant i høj grad vilde glæde mig, og deri vilde da det allerede oversatte digt kunne finde sin passende plads. –

Jeg vilde gerne have udtalt mig lidt vidtløftigere om adskillige punkter i Deres venlige brev, såsom om mit forhold til herr Lange, om hvilket man i Leipzig ikke synes at være rigtig underrettet, men tiden er idag knap og det er mig magtpåliggende at disse linjer kommer Dem ihænde snarest muligt. Jeg må derfor indskrænke mig til at bede Dem modtage en forbindtligst hilsen fra

Deres med højagtelse ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, BERCHTESGADEN 18. september 1880

Berchtesgaden, den 18. September 1880.

Kære Sigurd!

Af mit telegram vil Du have set at jeg billiger dit ønske om at fortsætte dine studier i Italien. Siden jeg modtog kirkedepartementets skrivelse har jeg naturligvis tænkt meget over disse ting, og jeg er kommen til det resultat at Du rimeligvis er bedst tjent med den vending, som sagerne, takket være vor tåbelige og utidsmæssige lovgivning, har taget. Hvad vilde Du have vundet ved at blive juridisk kandidat i Norge? Det var jo dog ikke din hensigt at blive embedsmand deroppe. De eneste stillinger dersteds, som Du kunde attrå, kan Du erholde alligevel; du kan blive professor eller Du kan komme ind på den diplomatiske bane uden at have taget nogen embedsexamen hjemme; vi har jo udenlandske professorer ved universitetet og vi har officerer i forskellige diplomatiske stillinger. Der er altså intet tabt. Men videre, end til at studere andetsteds, bør dine planer for øjeblikket ikke gå; Du bør se tiden an for at komme til erkendelse om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at lade Dig naturalisere i Italien eller ikke.

Jeg håber at Du udtaler Dig skarpt og bestemt angående den modstand, Du har mødt, men gør ikke regnskab for dine fremtidsplaner, og giv Dig så lidet som muligt af med folk deroppe. –

Hvorledes går det din mamma og hendes øje? Jeg kan ikke tvivle på at hun har rådført sig med en læge. Hvis I behøver flere penge, så kan sådanne hæves hos boghandler Lund, eller også hos Hegel, såfremt I lægger tilbagevejen over København, hvad jo er det rimeligste. Og så må jeg snarest muligt få vide, når I kommer tilbage til München. Din mamma husker vel at den nye tjenestepige indtræffer den 1. Oktober. Jeg må få vide om I er der til den tid, eller om jeg gennem fru Haggenmiller skal sende pigen kostpenge indtil vor ankomst; ellers blir jeg nødt til selv at rejse derind forinden; men det vilde jeg nødigt; jeg vilde helst blive her indtil jeg gennem telegram fra München får underretning om at I er ankommet; da bryder jeg straks op herfra og finder da huset i orden. Men, som sagt, om dette må jeg få snar og nøjagtig besked.

Grønvold og frøken Hermann har meldt mig deres forlovelse. Den unge Jerichau har været her. Dahl skal endnu drive om i München og brandskatte alle nyankomne skandinaver! Til Lies kommer jeg hver lørdags aften og lever da fortræffeligt; ellers ser jeg ham kun sjelden. Paulsen har det godt. – Mange hilsener til Dig selv og til din mamma, men ikke til nogen anden deroppe.

Din hengivne pappa

Henrik Ibsen.

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSDEPARTEMENTET, MÜNCHEN 5. oktober 1880

Til den kgl: norske regerings departement for kirke- og undervisnings-væsenet.

Herved giver jeg mig den ære at udbede mig tilbagesendt det af mig indgivne andragende om adgang for min søn til at fortsætte sine juridiske studier ved det norske universitet, da jeg har brug for aktstykket og ikke besidder noget ordret koncept til samme.

Skulde det stride mod forretningsordenen at tilbagelevere deslige andragender i original, tillader jeg mig at anholde om en afskrift.

München, den 5. Oktober 1880.

Ærbødigst

Dr: Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 15. oktober 1880

München, den 15. Oktober 1880.

Herr boghandler Lund!

Jeg beder Dem undskylde at jeg først nu besvarer Deres ærede skrivelse af 27. August, hvilken jeg først modtog hersteds efter min tilbagekomst fra en sommerrejse i Tyrol.

Herr Åbjörnson har ingen ret til at forlange erstatning for sine udlæg i det omskrevne anliggende, da alt er sket for hans egen fordels skyld og jeg kun har givet ham min tilladelse til at protestere for egen regning. Alligevel indgår jeg på hans begæring om at tillade hans efterfølger, herr La Cour, at spille «Et dukkehjem» 4 gange i Sverig uden honorar.

Tillad mig dernæst at forespørge om direktørerne Landegren og Åbjörnson junior til Dem har indsendt honorar for stykket? Hvis dette ikke er sket, beder jeg om at få vide disse herrers adresse for at kunne skrive dem til.

Jeg håber at skønnet om skadeserstatningen fra Salicath nu er afgivet; jeg tør forudsætte at det ikke går ud på nogen ringere sum end de 400 kroner, som han har deponeret hos Dem, og beder Dem derfor at sende mig dette beløb med fradrag af advokat Stangs tilgodehavende. Samtidigt bedes mig tilsendt, hvad jeg forøvrigt måtte have indestående hos Dem. Min søn har fortalt mig at han under opholdet i Kristiania hævede 200 kroner.

På «Dagbladet» beder jeg Dem ikke at tegne nyt abonnement fra nytår af; vil jeg efter den tid holde bladet, så bestiller jeg det hernede, hvilket er billigere.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til BENNY, OTILIA OG THEA MATTHIESSEN, MÜNCHEN 24. oktober 1880

Konvolutt

Frøken Benny Matthiessen.

Adresse: herr doktor Matthiessen.

Bakkehuset pr: Rosendal.

Søndhordland.

Norwegen.

fr:

Til frøkenerne Benny, Otilia og Thea Matthiessen.

Jeg har ikke været i Norge iår. Deres brev modtog jeg under mit sommerophold i Tyrol. Vers skriver jeg ikke fortiden og kan således ikke opfylde Deres anmodning om at sende Dem et digt. De må derfor venligst tage tiltakke med disse linjer i prosa.

München, den 24. Oktober 1880.

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 25. oktober 1880

München, den 25. Oktober 1880.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig herved at aflægge Dem min hjerteligste tak for al udvist venlighed og forekommenhed under min hustrus og min søns ophold i København.

Som De vel har hørt lagde man på ægte norsk manér vanskeligheder ivejen for at min søn kunde fortsætte sine juridiske studier i Kristiania. Han blev for to år siden student med præceteris ved Münchens universitet, studerede derpå et år i Rom og et følgende år hersteds. Alt dette vil man ikke lade gælde deroppe; man vil at han skal studere mindst et år pånyt i Kristiania og så lade sig examinere om igen forinden han kan få lov til at lade sig indskrive som juridisk student deroppe. På et sådant tidsspilde ønsker jeg ikke at han skal indlade sig, og han selv ønsker det hellerikke. Alle udenlandske universiteter står ham åbne, og vi vender nu tilbage til Rom, hvor han vil fuldende sine juridiske studier og derpå lade sig naturalisere. Den sorte theologiske bande, som for tiden råder i det norske kirkedepartement, skal jeg ved lejlighed sætte et passende literært mindesmærke. –

Tillad mig at forespørge om det kgl: theater har til Dem gjort yderligere indbetaling af mit honorar for «Et dukkehjem»; i Marts indbetaltes honoraret for forestillingerne 2–15. Ligeledes vilde jeg gerne vide om direktør Rasmussen har indbetalt de 200 kroner, som han skulde erlægge ved sæsonens slutning. Er intet af dette tilfældet, så står vort mellemregnskab desværre således, at jeg for øjeblikket intet har at hæve hos Dem. Med overflytningen til Rom, hvorhen vi rejser i begyndelsen af November, kræver en hel del udgifter, og jeg nødsages derfor til at bede Dem forstrække mig med et beløb af 1000 kroner i tyske sedler.

Endnu har jeg en bøn til Dem. De har formodentlig fra og til anledning til at tale med kammerherre Fallesen. Skulde De ikke ved en sådan anledning i mit navn ville henstille til ham at udbetale de resterende 500 kroner for «Samfundets støtter»? Bed ham betænke det ringe honorar, for hvilket han tilhandlede sig dette stykke. Af aviserne har jeg set at han af egen drift betalte Sarah Bernhardt et langt større spillehonorar, end stipuleret; jeg kan derfor ikke tvivle på, at han vil vise mig denne lille villighed.

Fra Deres unge nevø kan jeg hilse Dem. Han er et særdeles elskværdigt ungt menneske. Jeg tror nok at han endnu lider lidt af hjemve; men det er åbenbart at han stedse mere og mere vænner sig til de fremmede forholde, og han er øjensynlig oplivet ved udsigten til at hans ophold hersteds måske kan blive ikke ubetydelig forkortet, og ikke mindre ved udsigten til det forestående familjebesøg til foråret. I den anledning beklager jeg meget at vi da ikke længere er her; det skulde have været mig en stor glæde at kunne vise Dem alle Münchens seværdigheder.

Jeg tilbragte en meget behagelig tid i Berchtesgaden sammen med Jonas Lie og hans familje. Han arbejdede overordentlig flittigt og jeg håber det vil lykkes ham at få fortællingen færdig i betimelig tid. «Grabows kat» forekommer mig at være et ret elskværdigt stykke om det end ikke er ganske dramatisk bygget.

Mit næste brev til Dem kommer jeg antageligvis til at datere fra Rom. For denne gang beder jeg Dem alle modtage vore varmeste hilsener og tegner mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 1. november 1880

Justizrath Hegel Kbhvn

Ist Geldsendung abgeschickt? Wenn nicht erbitte telegraphische Anweisung tausend Kronen abreise Mittwoch

Ibsen

Til LUDWIG PASSARGE, MÜNCHEN 1. november 1880

München, den 1. November 1880.

Højstærede herre!

Tillad mig herved at bringe Dem min hjerteligste tak for det tilsendte særdeles smagfuldt udstyrede exemplar af Deres oversættelse af «Peer Gynt». Så vidt jeg har kunnet se er originalen i det hele og store taget gengivet med al ønskelig nøjagtighed. Det skulde være mig en stor glæde om bogen fandt en god modtagelse i Tyskland og jeg er meget spændt på at erfare noget i så henseende.

Imorgen afrejser jeg med min familje herfra til Rom, hvor vi agter at tilbringe vinteren. De mange forberedelser til rejsen tillader mig ikke idag at skrive udførligere; men ved lejlighed skal jeg forklare, hvad jeg har ment med «Kong Apis», samt andet, som De måske kunde ønske oplysning om. Min adresse i Rom er: Consolato di Svezia & di Norvegia.

Med gentagen oprigtigst tak for al udvist venlighed og interesse tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 12. november 1880

Rom, den 12. November 1880.

Kære herr justitsråd Hegel!

I går lykkedes det mig endelig at blive fri for hotellivet og kunne flytte ind i vor egen bolig, som er meget smuk og rummelig, men desværre også temmelig dyr; men heldigvis er logis også omtrent den eneste fornødenhedsgenstand, som kan siges at være dyr hersteds.

Med forbindtligst tak erkender jeg modtagelsen af den i Deres venlige brev af 29. Oktober indesluttede pengesendelse. Det var mig særdeles behageligt ved samme lejlighed at erfare at min status stod bedre, end jeg havde ventet. Opbruddet fra München, rejsen hertil og andet mere har slugt en hel del penge så at jeg meget snart vil være blottet. Jeg nødes derfor at bede Dem om godhedsfuldt at ville for 1600 kroner sende mig en anvisning på huset Schmitt, Nast & comp: eller et andet lignende papir, som jeg hersteds fordelagtigt kan afsætte.

Sigurd har hos det herværende universitets foresatte fundet en ganske anden velvilje og imødekommenhed end i Norge. De to år, hvori han har studeret jura, regnes han her tilgode således at han allerede om 1½–2 år vil kunne tage sin examen. Indskrivningspengene, som han måtte betale, var temmelig betydelige, men så betales her til gengæld intet for forelæsningerne. I det hele antager jeg at når vi er kommet over de første mangeartede udgifter, vil vi kunne leve ligeså billigt som i München og derhos en hel del behageligere.

Jeg går nu og tumler med nye literære planer, som jeg vil håbe i løbet af nogle måneder modnes så vidt at jeg da kan begynde på det egentlige håndgribelige arbejde.

Tænker De ikke på at udstrække Deres forestående rejse hid ned? Fra München kan man over Florents gøre rejsen til Rom i 31 timer, men med direkte billet, der har gyldighed i 30 dage, kan man også stige af, hvor man vil.

Min herværende bolig er i via di Capo le Case No 75; men jeg tillader mig at bede Dem at adressere det forventede brev til: Consolato di Danimarca, da det derved muligens kommer mig hurtigere ihænde.

Med de bedste hilsener fra os alle til Dem og Deres kære kreds tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, ROMA 26. november 1880

Rom, den 26. November 1880.

Kære herr Edmund Gosse!

Det var mig en stor glæde da jeg igår efter så lang tids forløb igen modtog nogle venlige linjer fra Dem.

Med den største fornøjelse giver jeg mit samtykke til den omskrevne oversættelse og opførelse af «Et dukkehjem» på den engelske skueplads. Det vil i høj grad interessere mig at erfare, hvorledes dette stykke bliver modtaget i England.

Jeg har nu atter, og dennegang for længere tid, taget bolig i Rom, hvor min søn skal tilendebringe sine juridiske studier. Nu for tiden går jeg og beskæftiger mig i tankerne med et nyt skuespil; forhåbentlig kommer jeg til at fuldføre det i løbet af sommeren.

Jeg er, som brevskriver, desværre altfor forsømmelig ligeover for mine venner; men skulde De desuaget ved lejlighed ville glæde mig ved en eller anden meddelelse, så bedes brevet adresseret til Consolato di Svezia & di Norvegia.

Med hjertelig hilsen

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 21. desember 1880

Rom, den 21. December 1880.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig herved at bede Dem modtage min bedste tak for al udvist velvilje i det nu snart forløbne år.

Vi sender derhos Dem og Deres kære familjekreds vore varmeste ønsker om en glædelig juletid og om et godt og lykkeligt nytår.

Benyttende anledningen til at erkende modtagelsen af den i Deres venlige brev af 16. November indesluttede veksel tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

1881

Til THEODOR LINDSTRAND, ROMA 3. januar 1881

Rom, den 3. Januar 1881.

Til hs: Maj: kongen af Sverigs og Norges minister ved det italienske hof.

Højvelbårne herr minister!

I skrivelse af 20. December sidstleden har det kgl: gesandtskab meddelt mig, at Göteborgs Kgl: Vetenskaps ock Vitterhets Samhälle har indvalgt mig til sit medlem.

Idet jeg takskyldigst erkender modtagelsen såvel af nævnte skrivelse som af det samtidigt tilsendte diplom vover jeg ærbødigst at anholde om gennem det kgl: gesandtskab at måtte for selskabets ordfører få udtale min dybt følte taknemmelighed for den store æresbevisning, der fra selskabets side er bleven mig tildelt.

Med udmærket højagtelse ærbødigst og takskyldigst

Dr: Henrik Ibsen.

Til LUDVIG DAAE, ROMA 6. januar 1881

Rom, den 6. Januar 1881.

Herr sorenskriver Daae.

Ifølge Deres anmodning i skrivelse af 1. December f: år tilstilles Dem herved min søns afkald for den af ham i sin tid efter min hustrus afdøde tante arvede kapital tilligemed renter. Den forlangte præsteattest vil blive Dem tilsendt fra Kristiania, og bedes beløbet indbetalt til min kommissionær sammesteds, boghandler Nils Lund, der vil blive anmodet om at indsætte pengene i Kreditkassen eller Sparebanken.

Med en forbindtligst tak fra min søn for Deres havte ulejlighed og med venligst hilsen

Deres

Dr: Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 16. januar 1881

Rom, den 16. Januar 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig herved at bringe Dem vor varmeste tak såvel for Deres venlige hilsener til jul og nytår som for den interessante bogsending, hvormed De har glædet os og bidraget til ligesom at bringe os hjemmet nærmere under juletiden. Jacobsens bog er et fint digterværk i enhver henseende, ja, jeg tør sige, den hører til det allerypperste, samtiden på det område har frembragt. Når De engang skriver ham til, beder jeg Dem bringe ham min hjerteligste lykønskning. Også Drachmann bedes venligst hilset. Hvad hans «Peder Tordenskjold» angår, så synes jeg, mellem os sagt, at den ikke står i højde med mangt og meget af de prægtige ting, han før har skrevet. Dette digt har åbenbarlig ikke været fuldbåret i hans fantasi før han bragte det på papiret.

Vi tilbringer iår en meget behagelig og selskabelig vinter hersteds. Den skandinaviske kreds tæller en mængde elskværdige mennesker og familjer, som alle mere eller mindre nært har sluttet sig sammen, hvilket ikke altid tidligere har været eller kunde være tilfældet. Den nye danske gesandt, Hegermann-Lindenkrone, er allerede meget populær blandt nordboerne. Desværre kan ikke det samme siges om den svensk-norske minister; men så har vi til gengæld i vor fælles skandinaviske konsul en mand, som ypperligt forstår at holde kredsen samlet og som fører et meget gæstfrit hus. Professor Heegaard er hernede; det gjorde mig ondt at se ham så stærkt medtagen, som han var ved ankomsten; nu lader det imidlertid til at gå noget bedre med ham; men han må fremdeles leve meget stille og tilbagetrukken.

Sluttelig nødes jeg til at anmode Dem om at måtte erholde tilsendt, hvad jeg har at disponere over af rentepenge, samt hvad der muligens fra det kgl: theater eller af direktør Rasmussen måtte være indbetalt. Jeg tillader mig dennegang at bede om en veksel på Paris eller Berlin, da veksler, lydende på Italien nu er belagte med en stempelskat, som vel ikke er høj, men som det volder en hel del omsvøb og vidtløftighed at få erlagt.

Med vore bedste hilsener både til Dem selv og til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 24. januar 1881

Rom, den 24. Januar 1881.

Herr boghandler Lund!

Tillad mig herved at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig en veksel på Paris eller Berlin for det beløb, jeg måtte have disponibelt hos Dem.

Derhos er jeg så fri at bede Dem lade begære hos sognepræsten ved Trefoldighedskirken en attest for min søns fødselsdatum og år. Til lettelse oplyses at han er født 23. December 1859. Denne attest bedes sendt til sorenskriver L. Daae, gården Solnør i Ørskaug per Ålesund. Fra herr Daae vil da blive Dem tilstillet et min søn tilhørende arvebeløb på omtrent 430 kroner, hvilket beløb De måske vil have den godhed at indsætte på navnet stud: jur: Sigurd Ibsen enten i sparebanken eller i kreditkassen, og siden at lade renterne hvert år eller halvår lægge til kapitalen, i hvilket øjemed jeg beder Dem beholde indskudsbogen i forvaring.

På «Dagbladet» har jeg hernedefra tegnet fornyet abonnement fra 1. Januar og beder jeg Dem derfor at ville betale regningerne for bladet når sådanne præsenteres.

Vi har hernede det prægtigste vejr man kan ønske sig; inde sidder vi for åbne vinduer og ude kan vi i regelen gå uden overtøj. Der opholder sig her en mængde skandinaver i vinter og deriblandt en hel del norske.

For større sikkerheds skyld bedes Deres breve til mig adresserede til: Consolato di Svezia & Norvegia.

Med mange hilsener og gode nytårsønsker tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 4. mars 1881

Rom, den 4. Marts 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Det var mig en højst glædelig og velkommen meddelelse jeg igår modtog fra Dem angående de nye oplag af «Brand» og «Peer Gynt». For de tilbudte betingelser takker jeg forbindtligst. Jeg ønsker ikke at rette eller tilføje noget i bøgerne, som altså kan trykkes uforandret.

Disse linjer vil jeg ikke undlade i al hast straks at sende Dem for det mulige tilfælde at De skulde ønske at sætte arbejdet i gang allerede forinden den 15. Marts.

Derhos benytter jeg anledningen til at takke for og erkende modtagelsen af den i Deres venlige brev af 24. Januar indesluttede veksel. Ligeledes beder jeg Dem modtage min bedste tak for det tilsendte exemplar af Hostrups «Eva» samt for hvad De ellers har sendt mig af forskellige aviser. «Eva» forekommer mig at være et særdeles tiltalende arbejde, og det må højlig beklages at Hostrup så længe har ladet sin dramatiske produktion hvile. Alex: Kielland synes jeg derimod er altfor produktiv når han allerede nu igen møder frem med en ny roman; det bliver altså hans tredje bog i løbet af knapt et år.

Her er nu karnevalet forbi og de fleste rejsende forlader byen, som derfor har antaget sit vanlige præg af ro og alvor. Vejret har hele tiden været det herligste man kan tænke sig og luften så mild at de maskerede har kunnet spadsere om på gaderne i let tricot selv ved nattetid. Karnevalet har overhovedet været glimrende. Blandt dem, der på Corso tildrog sig opmærksomhed var også en vogn med 6–8 særdeles smukke danske damer i orientalske dragter. Prof: Dietrichson er, som De kanske ved, kommen tilbage fra sin østerlandske rejse og bor nu her med sin familje. Med Heegaard går det fremdeles fremad, men han behøver endnu stilhed omkring sig og tåler ikke at være i selskab, hvor der er mange mennesker tilstede. Vi selv befinder os særdeles vel i enhver henseende.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, ROMA 9. mars 1881

Rom, den 9. Marts 1881.

Kære svoger!

Jeg ved ikke hvad Du tænker om mig, som så længe har udsat med at besvare din venskabelige skrivelse af 22. 12. f. år; men det falder mig altid svært at få en brevveksling igang igen når den engang er gået istå, og vor blev jo så omtrent afbrudt dengang Du forlod Kristiania. Jeg beder Dig imidlertid være forvisset om at vi under hele denne min lange taushed har bevaret Dig i venskabelig erindring, ligesom jeg er overbevist om det samme fra din side.

Derhos må jeg bede Dig undskylde en forsømmelse, som jeg først for ganske nylig er bleven opmærksom på. Jeg erfarer nemlig at jeg i sin tid har forglemt at bede Gyldendalske boghandel sende Dig et exemplar af «Et dukkehjem» og jeg beklager så meget mere denne forglemmelse, som den indtraf i min lange taushedsperiode og derfor let kunde mistydes; men det håber jeg dog den ikke har gjort. Nu er det vel for sent at sende Dig bogen; men sligt skal visselig ikke indtræffe oftere.

Susanna og Sigurd beklager meget at de ikke traf Dig i Kristiania i afvigte sommer; men de havde ingen anelse om at Du vilde komme derind, ellers havde de naturligvis forandret sin rejseplan. At Sigurd ikke kunde få studere deroppe uden først at gå 1–1½ år deroppe for at høre forelæsningerne til andenexamen og så lade sig examinere påny er ret betegnende for vore forholde. Alle udenlandske universiteter står ham åbne uden nogen sådanne vilkår. Her er han bleven modtagen med den største forekommenhed; man har regnet ham til gode det år, han har studeret jus i München og tilladt ham at gå op til første afdeling af juridisk examen allerede nu i Juni; anden og sidste afdeling tager han et år senere og er dermed berettiget til at søge sig ind i italiensk statstjeneste. Det er nemlig hans agt at lade sig naturalisere her. Han taler og skriver fransk, tysk og italiensk som sit modersmål og har mange kundskaber i de politiske og statsøkonomiske fag, og han håber derfor trøstig at han nok skal kunne bryde sig en bane uden at behøve at ty til Norge.

Men spørgsmålet er om ikke også jeg derved vil se mig foranlediget til at expatriere mig. Det vilde frembyde mange fordele for mig at blive italiensk eller tysk borger, og da nu kirkedepartementet har fordrevet min søn, så ved jeg heller ikke hvad jeg mere har at gøre deroppe.

Overhovedet befinder vi os særdeles vel her i Rom; vejret har hele vinteren igennem været prægtigt og temperaturen næsten sommerlig. Rom er også et forholdsvis billigt levested når undtages huslejen, som er steget betydeligt i de senere år.

Men tillad mig nu at bringe Dig vore hjerteligste lykønskninger i anledning af din nye udnævnelse. Du kommer altså nu til at vende tilbage til Kristiania igen, og det vil unægtelig medføre mange fordele og behageligheder for Dig skønt forholdene dersteds, som overalt i Norge, visstnok i enhver henseende lader adskilligt tilbage at ønske.

Og idet forbindelsen mellem os atter er kommet igang vil jeg udtale håbet om og bestræbe mig for at den ikke igen skal blive afbrudt. Axels tidlige død har gjort os meget ondt; men den kom os ikke uventet. Han var stærkt angreben allerede ifjor da han besøgte os i München.

Med vore bedste hilsener til din hustru og til Dig selv tegner jeg mig

Din hengivne svoger

Henrik Ibsen.

P. s. Vedlagte seddel bedes tilstillet pastor Ording.

Til UKJENT MOTTAGER, ROMA 10. mars 1881

Højstærede frøken!

Jeg hører at De ønsker en autograf fra min hånd og griber med glæde denne anledning til at sende Dem en hilsning og mine bedste ønsker om en behagelig rejse.

Deres forbundne

Henrik Ibsen.

Rom, 10.3.81.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 22. mars 1881

Rom, den 22. Marts 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tag mig ikke ilde op at jeg herved nødes til at bede Dem vise mig den store venskabstjeneste forskudsvis at forstrække mig med det eventuelle honorar for det nye oplag af «Brand» i veksel på Paris. Forskellige sammenstødende omstændigheder har bidraget til at gøre opholdet hernede temmelig kostbart for os i vinter; men nu er heldigvis sæsonen tilende og derved reduceres jo udgifterne betydeligt.

Jeg vil betro Dem som en hemmelighed at jeg skriver på en ny bog, som vil blive færdig udover sommeren. Den kommer antagelig til at udgøre omtrent 20 trykte ark; dette arbejde interesserer mig meget, og jeg føler mig forvisset om at bogen også vil blive modtagen med interesse af almenheden. Om indholdet vil jeg imidlertid ikke for øjeblikket nærmere udtale mig; senere skal jeg måske komme tilbage dertil.

Vi har fremdeles det herligste sommervejr med udsprungne træer, grønne marker og blomster i millionvis. Hjemme i vore lande er der endnu fuld vinter, efter hvad jeg hører; men nu vil vel kuldens magt snart være brudt, og da plejer det jo gå hurtigt fremad deroppe.

Den skandinaviske koloni hersteds er nu, som sædvanligt på denne årstid, sågodtsom opløst; jeg ved derfor ikke idag videre af interesse at fortælle, men indskrænker mig til at sende Dem og Deres kære kreds vore bedste hilsener.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til HAGBARD EMANUEL BERNER, ROMA 27. mars 1881

Konvolutt

Herr storthingsrepræsentant,

statsrevisor Berner.

Christiania.

(Norvegia.)

fr:

Rom – Via Capo le Case 75 – den 27. Marts 1881.

Herr statsrevisor Berner!

Uagtet jeg desværre ikke har æren af Deres personlige bekendtskab, vover jeg dog i Bjørnstjerne Bjørnsons og eget navn at henvende mig til Dem i et anliggende, som ialfald for mit, og formentlig også for Bjørnsons vedkommende er af særdeles stor betydning. Det er en henvendelse til det nu forsamlede storthing, hvorom her handles; og ved i en ikke kort årrække at følge Deres journalistiske virksomhed har jeg fåt et bestemt indtryk af at De mere end de fleste måtte formodes at være på engang både villig og skikket til at antage Dem den sag, som jeg herved ærbødigst skal tillade mig i al korthed at fremstille.

Da i sin tid storthinget bevilgede først Bjørnson og senere mig et årligt statsbidrag af 400 spdlr:, blev denne bevilgning af almenheden opfattet som en offentlig anerkendelse af og belønning for vor digteriske virksomhed, og som sådan blev den også af os med taknemmelighed modtagen.

Begreberne om den literære ejendomsret var i vore lande dengang, ligesom tildels endnu, kun højst ufuldstændigt udviklede. Hverken regering eller storthing havde sørget for at sikre de norske forfattere – og navnlig dramatikerne – mod vilkårlige indgreb af hvilkensomhelst udenforstående. Med andre ord, lovgivningen tillod ikke os, i lighed med andre statsborgere, selv at nyde frugterne af vort eget arbejde. Ved Kristiania theater betaltes i regelen for vore skuespil et lidet honorar engang for alle. For «Hærmændene på Helgeland» erholdt jeg således treti spdlr: med tilkendegivende om, at hvis jeg ikke vilde lade mig nøje med dette beløb, så agtede man at spille stykket uden at betale nogetsomhelst honorar, da man dertil havde fuld lovlig adgang. De øvrige theatre i Norge, samt de omrejsende skuespillerselskaber dersteds, betalte naturligvis intet. Det samme var selvfølgelig tilfældet i hele Sverig og i Danmark for de mindre theatres vedkommende. Ja, selv det kongelige theater i Stockholm har engang, som De formentlig vil erindre, opført et af Bjørnsons skuespil uden derfor at erlægge en eneste skilling, skønt forfatteren derpå gjorde energisk fordring. Senere har man rigtignok, muligens foranlediget ved den opsigt, denne sag vakte, såvel ved det kgl: theater i Stockholm som ved det danske, affundet sig med os ved at betale et beløb efter forgodtbefindende, en fremgangsmåde, som vi endog med tak måtte finde os i, såsom hverken regering eller storthing havde varetaget vore interesser gennem literære konventioner med Sverig og Danmark.

Således er sågodtsom den hele række af Bjørnsons og mine dramatiske arbejder tagen os ud af hænderne, et efter et, uden at vi har kunnet nyde de pekuniære frugter, som uvægrelig tilfalder forfatterne i andre lande. Hvor stort det os overgåede tab er, har jeg først fåt et overblik over nu, da endelig konventioner om den literære ejendomsret er bleven afsluttede med Sverig og Danmark. Men for Bjørnson og mig kommer disse konventioner for sent, eftersom man under den tidligere lovløse tilstand enten ligefrem har frataget os eller ialfald for småsummer har tilhandlet sig næsten alt, hvad vi på det dramatiske område har frembragt.

Dog, dette er endnu ikke alt; ja, det er igrunden den for os mindst følelige del af sagen, jeg ovenfor har berørt. Langt hårdere er vi bleven rammet derved at Norge ikke har afsluttet nogen literær konvention med Tyskland eller overhovedet med nogetsomhelst andet land udenfor det skandinaviske norden. Det vil være Dem bekendt at de fleste af Bjørnsons og mine bøger er oversatte i Tyskland og at mange af vore skuespil dersteds opføres på theatrene. Men hvis man deraf hjemme uddrager den slutning, at denne velvillige modtagelse medfører nogen betydelig eller endog blot nævneværdig pekuniær fordel for os, så tager man desværre grundigt fejl. Det er oversætterne eller disses forlæggere, der går af med fordelen, og vi norske dramatikere besidder ikke nogetsomhelst retsmiddel til at forhindre dette. Besørger vi selv på egen bekostning oversættelser af vore skuespil, så kan vi være temmelig sikre på, at inden kort tid kommer en eller flere billigere konkurrerende oversættelser og fortrænger vore egne.

At Norge frivilligt skulde gøre noget skridt til at få istandbragt en almindelig international konvention angående den literære ejendomsret, eller, rettere sagt, for at tiltræde den konvention, som allerede består mellem de fleste andre europæiske stater, er naturligvis ikke tænkeligt. Ja, som god Normand kan jeg af hensyn til mit land ikke engang ønske sådant; thi det er jo indlysende, at en sådan konvention hos os i høj grad vilde fordyre enhver udenlandsk bog, videnskabelig eller digtning, som man måtte ønske gennem oversættelse at gøre tilgængelig for vor almenhed. Men dette vilde jo være det samme som for vort folks vedkommende at tilstoppe en stor del af de oplysningskilder, som nu gratis tilflyder Norge. Gratis? Ja, gratis for staten, men ikke for Bjørnson og mig. Thi os to er det, som nu i en række af år og fremdeles betaler det væsentligste af skatten på vort lands import af udenlandske literære oplysningsmidler. Og denne skat andrager ikke til noget ringe beløb. Jeg tør med god samvittighed påstå at Bjørnson og jeg er de to forholdsvis højest beskattede mænd i Norge.

Nu er det derfor min ærbødige forespørgsel til Dem, om De ikke skulde ville tage Dem af denne sag og henlede storthingets opmærksomhed på de forholde, jeg her i størst mulig korthed har påpeget. Det statsbidrag, Bjørnson og jeg hidtil har modtaget, modsvarer ikke på langt nær de tab, som vi på så mangfoldige måder har lidt og fremdeles lider både ude og hjemme. Skulde ikke storthinget finde det retfærdigt og billigt at bevilge os en rimelig erstatning herfor, ved fra nu af at forhøje vore digtergager? Det er jo en temmelig kurrant sag at statsborgere godtgøres de tab, som de af statshensyn har været underkastet. Og i Norge har forfatterne – navnlig de dramatiske – lidt længe. Det er ganske betegnende, at i vort land blev det madnyttige vildt beskyttet ved lov forinden digterne blev det. Ligeoverfor udlandet står vi endnu nærmest i skadedyrenes klasse. Enhver kan uhindret gøre jagt på os, og det bittreste er, at vi ovenikøbet selv må betale skudpengene.

Jeg skylder at bemærke at Bjørnson ikke har meddelt mig nogen bemyndigelse til at skrive i hans navn. Afstanden har ikke tilladt mig at indhente en sådan bemyndigelse; men jeg er fuldt forvisset om at han i alt væsentligt vil være enig i, hvad jeg har tilladt mig at oplyse. For mig personlig har sagen netop nu så meget større vigtighed, som den hos os – og alene hos os – gældende universitetslovgivning har tvunget min søn til at expatriere sig, og derved gjort det nødvendigt for mig idetmindste at forlænge mit ophold i udlandet på ubestemt tid.

Noget forslag angående størrelsen af den attråede gageforhøjelse skal jeg ikke fordriste mig til at fremsætte. Jeg skal kun ærbødigst tillade mig at bringe i erindring at da Nordenskjöld og Palander havde fundet nordostpassagen, så bevilgede den svenske rigsdag hver af dem 4000 kroner årligt. Jeg tillader mig at tænke mig muligheden af at Bjørnson og jeg på vore digterfærder kan have fundet adskillige både nordost- og nordvestpassager, som af nordiske folk i fremtiden turde blive ligeså befærdede, som den, Palander og Nordenskjöld har åbnet.

Idet jeg beder Dem benytte dette brev på hvilkensomhelst måde, De måtte finde tjenlig til øjemedets opnåelse, anbefaler jeg anliggendet gentagende og indstændigt til Deres, og gennem Dem til storthingets velvilje og tegner mig

med højagtelse

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 5. april 1881

Rom, den 5. April 1881.

Herr boghandler Lund!

Herved tillader jeg mig at erkende modtagelsen af Deres ærede skrivelse af 1. Februar med deri fremsendte årsopgør og veksel.

Jeg finder det naturligvis ganske i sin orden at De beregner Dem et tillægshonorar for forrige år, og beder Dem, når dette honorar, samt hvad De forøvrigt har udlagt for mig, er fradraget, at sende mig, hvad jeg har indestående hos Dem i anvisning på Paris.

Det min søn tilhørende beløb er nu forhåbentlig tilstillet Dem og indsat i en bank. Det lader til at indlånsrenten for tiden er temmelig lav i Norge; men derved er jo intet at gøre.

Hernede har vi nu fuld sommer, hvilket vi da egentlig har havt den hele vinter igennem. Modsætningen mellem her og hjemme er altså meget betydelig; men nu er vel også snart det værste overstået deroppe. Her i Rom blir vi til slutningen af Juni, til hvilken tid min søn vil have taget den første afdeling af sin juridiske examen. Derefter er det vor agt at tage til Sorrento, syd for Neapel, og vender så i begyndelsen af November tilbage til Rom.

I håb om at De trods den strenge vinter befinder Dem rask og vel tegner jeg mig med de bedste hilsener

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN MEYER ROSS, ROMA [17. april 1881]

1. påskedag.

Kære herr Ross!

Det vilde være min hustru og mig særdeles kært om De og herr Eilif Peterssen vilde spise til aften hos os imorgen, mandag kl 7½. Der kommer ellers kun en tilrejsende landsmand. Alt i tarvelighed.

Venskabeligst

Henrik Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 21. april 1881

Rom, den 21. April 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig at aflægge Dem min forbindtligste tak for meddelelsen angående mine svenske 5 % statsobligationer. Jeg vidste jo nok at en indløsning var i vente, men jeg troede ikke at tiden var så nær forestående.

Efter nærmere overvejelse har jeg bestemt mig for norske 4½ % hypothekbank-obligationer, der for tiden ses at stå i 101–102, og tillader jeg mig derfor at bede om at sådanne må blive indkøbt. Russiske jernbaneobligationer tror jeg det under de nuværende forholde ikke er rådeligt at befatte sig med; den forholdsvis lave kurs, hvori disse papirer står, er jo unægtelig fristende, men den tyder vel også hen på at obligationerne ikke nyder fuld tillid i børsverdenen.

John Paulsens nye fortælling er mig aldeles ubekendt; men jeg finder det meget rimeligt at De ikke vil forlægge den. Paulsen er desværre mere og mere henfalden til den uvane at arbejde forhastet og skødesløst; ingen ordentlig lagt plan, ingen grundigt og livagtigt gennemførte karakterer. Men jeg er bleven ked af at advare ham imod den vej, han er kommen ind på, da jeg ser at det ikke frugter og han desuden behager at tage det ilde op. Han har en umanerlig stor selvtillid.

Det gjorde mig meget ondt at erfare Kr: Elsters død; han var en fin og højt begavet natur. –

Med forbindtligst tak for den i Deres venlige brev af 27. f. m. fremsendte veksel og med vore bedste hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 27. april 1881

Rom, den 27. April 1881.

Herr boghandler Lund!

Med forbindtligst tak erkendes herved modtagelsen af den i Deres ærede skrivelse af 12. April indesluttede veksel. Det var mig særdeles kært at erfare at mine aktier i dampskibet «Dronningen» nu endelig har begyndt at give udbytte. Af aviserne ser jeg at sporvejsselskabet vil give 3 % for det forløbne år. Da De i Deres brev ikke omtaler mine aktier i Bergens kreditbank, må jeg antage at denne anstalt endnu ikke har afsluttet sit opgør for 1880. Jeg håber imidlertid at dette snart vil ske samt at sporvejs-direktionen i den nærmeste fremtid anviser dividenden til udbetaling, og tillader mig at anmode Dem om, så snart begge disse to indtægtsbeløb er komne Dem ihænde, at ville sende mig samme på vanlig måde; jeg har nemlig af forskellige grunde en hel del udgifter i denne tid.

Af nyheder herfra ved jeg intet, som skulde kunne interessere Dem. Vejret har i de sidste dage været forholdsvis køligt, dog ikke køligere, end at jeg skriver dette for åbne vinduer. Der hersker megen sygdom, navnlig feber, blandt de herværende fremmede; også flere skandinaver er angrebne og vi har havt et dødsfald. I vort hus står alt vel til.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN MEYER ROSS, ROMA [16. mai 1881]

Mandag eftermiddag.

Kære herr Ross!

Imorgen aften kommer i anledning af dagen nogle af landsmændene op til os for at drikke et glas vin og røge en cigar. Det vilde være os kært at se Dem i kredsen.

Deres

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 18. juni 1881

Rom, den 18. Juni 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Da jeg idag nødsages til at tilskrive Dem om penge, så vil jeg benytte anledningen til at meddele at der er sket en forandring i mine literære planer for sommeren. Det arbejde, jeg tidligere har skrevet om, er foreløbig lagt tilside og en af de første dage i denne måned begyndte jeg at tage fat på et skuespilstof, som længe har beskæftiget mine tanker og som nu trængte så stærkt ind på mig at jeg umuligt længere kunde lade det ligge. Jeg håber at jeg vil kunne sende Dem manuskriptet inden midten af Oktober. Stykkets titel skal jeg senere meddele; idag vil jeg kun bemærke at jeg betegner det som «et familjedrama i tre akter». At dette stykke ikke har nogetsomhelst med «Et dukkehjem» at gøre er vel overflødigt at tilføje.

Og så var det angående penge. Vi rejser herfra til Sorrento så snart Sigurd er færdig med sin examen, hvilket sker i slutningen af denne måned. Vi blir dernede til begyndelsen af November, og jeg vilde gerne ved afrejsen være forsynet med tilstrækkelige penge for hele opholdet. Min bøn til Dem er derfor at De for et beløb af 3000 kroner vil forskaffe mig en veksel på Paris. Honoraret for det nye oplag af «Peer Gynt» er jo rigtignok ikke forfaldent endnu og jeg ved ikke om herr Rasmussen har indbetalt de resterende 200 kroner; jeg kommer således midlertidig i en temmelig stor gæld til Dem; men i henhold til tidligere venlige tilbud håber jeg at De godhedsfuldt imødekommer mig.

De er naturligvis vidende om den sørgelige begivenhed under professor Heegaards ophold i Florents. Jeg beklager ham meget.

Med mange hilsener til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. Jeg beder at meddelelsen om mit nye skuespil indtil videre må blive bevaret som en hemmelighed.

H. I.

Til NILS LUND, ROMA 27. juni 1881

Konvolutt

Herr boghandler Nils Lund.

Christiania.

Norvegia.

Rom, den 27. Juni 1881.

Jeg rejser imorgen til Sorrento; men min brevadresse blir uforandret. De anmodes om ikke at sende nogen remisse forinden jeg derom tilskriver Dem.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til HAGBARD EMANUEL BERNER, SORRENTO 14. juli 1881

Hr. Statsrevisor Berner!

Fra en Landsmand, som for Tiden opholder sig andetsteds i Italien, modtog jeg igaar en Billet, der blandt andet indeholder et Uddrag af en Skrivelse, som min rejsende Landsmand har erholdt fra en Korrespondent i Kristiania. Uddraget lød saaledes:

«Det er sandt, ved De, hvad her fortælles om Ibsen? Jo, han skal have tilskrevet Berner og erklæret, at han efter i længere Tid at have fulgt den politiske Strid og Bladenes Polemik er fuldstændig gaaet over til Venstrepartiet, men samtidigt udtalt det Haab, at Berner vilde virke for en Forhøjelse af Digtergagerne, der var altfor knappe. Det hele er efter min Overbevisning en ondskabsfuld Bagvaskelse, men jeg har dog ikke villet undlade at berette Dem dette Rygte, der optræder med stor Dristighed og nok kunde fortjene at blive bragt ud af Verden.»

Jeg indlader mig i Regelen ikke paa at gjendrive Rygter angaaende min Person eller mine Anliggender; men i dette Tilfælde har dog Rygtet paa sin Vandring faaet en, selv for Kristiania-Rygter, ualmindelig gemen Form. Tillad mig derfor, at bede Dem om en Tjeneste.

Vær af den Godhed at foranledige mit Brev til Dem i sin Helhed aftrykt i Dagbladet, som forhaabentlig indrømmer den fornødne Plads dertil.

Sorrento den 14de Juli 1881.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTOPHER ANDREAS MYHLENPHORT, SORRENTO 6. august 1881

Konvolutt

Al Cavaliere Myhlenphort,

Console di Danimarca, di Svezia & Norvegia.

Via Sistina, 118.

Roma.

Sorrento, 6. 8. 81.

Kære herr konsul!

Det var mig en sand glæde at modtage Deres brev. Her i hotellet står værelser i overflødighed ledige da fremmedbesøget er usædvanlig ringe iår. Værten selv er bortrejst idag, men jeg har foreløbig talt med hans søn. Fremmede konsuler er, som De ved, meget velkomne gæster i hotellerne. Dette foreløbig. Imorgen, når jeg har fået nærmere oplysninger, skriver jeg Dem udførligere til. Tænk ikke på noget andet hotel; De vil intetsteds finde Dem så tilfreds som her.

Deres

Henrik Ibsen.

Til LUDWIG PASSARGE, SORRENTO 17. august 1881

Sorrento, den 17. August 1881.

Højstærede herre!

Det har gjort mig særdeles ondt, af Deres sidste ærede skrivelse at erfare at De har følt Dem ubehageligt berørt ved et punkt i mit brev til statsrevisor Berner i Kristiania. Dersom jeg havde kunnet ane at mine udtryk skulde blive således misforstået af Dem, da vilde jeg visselig have valgt mine ord anderledes. I mit brev er der for mit vedkommende kun tale om theaterhonorarer og når jeg nævner forlæggere, så tænkte jeg derved på forlæggerne af de forskellige udgaver af Bjørnsons fortællinger.

Men «Peer Gynt» er jo slet ikke beregnet på at opføres, og De vil visst erindre at jeg selv nærede store betænkeligheder ved dette arbejdes udgivelse i Tyskland. Aldrig kunde det falde mig ind at De eller Deres forlægger skulde have havt nogen fordel af den bog, og når De alligevel har ladet den trykke, så må De ikke tvivle på at jeg af hjertet føler mig Dem forbunden og takskyldig derfor.

Det samme gælder om den bebudede oversættelse af «Brand». Heller ikke denne digtning er beregnet for theatret, og når De, til trods for de tre allerede existerende tyske oversættelser, vover at foranstalte en fjerde sådan, så kan jeg heri fra Deres side kun se en for mig højst smigrende interesse for min produktion.

Jeg er overbevist om at det omhandlede punkt i mit brev ikke af nogensomhelst læser i Norge er bleven misforstået; men for yderligere sikkerheds skyld skal jeg, når jeg om nogen tid nærmere skriver offentligt om disse sager, udtrykkelig gøre en reservation, som De forhåbentlig vil finde tilfredsstillende.

Jeg er meget spændt på at få gøre mig bekendt med Deres oversættelse af «Brand» samt at erfare, hvilken modtagelse den finder i Tyskland. Skulde De i sin tid med nogle ord ville beære og glæde mig, så er min herværende adresse indtil udgangen af Oktober måned Hotel Tramontano; senere vender jeg tilbage til Rom.

Denne sommer beskæftiger jeg mig med at skrive et nyt skuespil, der vil udkomme til høsten og som jeg da skal tage mig den frihed at sende Dem.

Jeg beder Dem hjerteligt at Deres foreløbige misstemning ikke må foranledige nogen forandring i den store velvilje, hvormed De hidtil har omfattet min literære virksomhed og tegner mig

med højagtelse

Deres oprigtigt hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til CAMILLA COLLETT, SORRENTO [august 1881]

sommer, deri doctorgraden iberegnet, så at han altså nu må arbejde temmelig anstrængt. Min hustru lider mere end vi af varmen og især af scirroccoen, men hun holder sig dog oppe ved hjælp af daglige søbade. Jeg tror ikke De vilde have holdt ud sommeren over hernede. At spadsere er her næsten ikke at tænke på; man må forholde sig så stillesiddende som muligt. –

Jeg forstår meget godt Deres misstemning over de mange literære vanskeligheder, som også De har at kæmpe med. Men dersom De tror at det går så ganske let for alle andre, så føler jeg mig overbevist om at De tager fejl. Ligeledes kunde det nok hænde at den «kolde egennytte», som De mener at have sporet på diverse steder, snarere har været en fuldt berettiget erkendelse af nødvendigheden af at leve af den gerning, som vi lever for. De fleste af os er ikke så heldigt stillede at vi kan se bort fra slige hensyn. Den gemene kolde egennytte findes efter min

Men jeg føler mig fuldt forvisset om at De, trods alle vanskeligheder nok en dag i fuld livskraft og styrke vil opleve den sejr, som Deres geniale udholdende kamp i så fuldt mål berettiger Dem til. Hvad De af idéer og syner har sat ind i verden egner sig ikke blot og bart til at friste et goldt eftertidigt literaturliv. Den levende virkelighed vil bemægtige sig det og bygge videre derpå. Men at dette må ske snart – snart – det ønsker rigtignok også jeg af ganske hjerte.

Ja, kære fru Collett, tag nu for dennegang tiltakke med disse linjer fra mig. Min hustru skriver Dem til en af de allernærmeste Dage. Og vær så forsikret om at jeg med al oprigtig varme og med fuld forståelse omfatter Dem og Deres livsgerning. Lad ingen få Dem til at tvivle herpå – ikke engang mig selv, om jeg nogen gang skulde have givet en tilsyneladende anledning dertil. –

Vi håber snart at modtage gode tidender om Deres tilstand og sender Dem vore bedste hilsener

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CONRAD CLAUSON, SORRENTO 6. september 1881

Konvolutt

Illmo: signor

Cavaliere Clauson,

Console-generale di Danimarca etc

Villa Manning.

Sorrento.

Hotel Tramontano, den 6. September 1881.

Højstærede herr generalkonsul!

Det vilde være min hustru og mig særdeles kært at se Dem, Deres frue og frøken datter til middag hos os iovermorgen, Torsdagen den 8. September kl: 7.

I håb om at vi tør gøre regning på Deres nærværelse tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LOUISA CLAUSON, SORRENTO 22. september 1881

At besvare de forelagte spørgsmål tør jeg ikke indlade mig på men skriver gerne disse linjer til venlig erindring.

Sorrento, den 22. September 1881

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, SORRENTO 30. september 1881

Hotel Tramontano, Sorrento, den 30. September 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg benytter et ledigt øjeblik til i al korthed at meddele Dem at jeg den 23. dennes fuldførte konceptet til mit nye stykke samt at jeg den 25. påbegyndte renskriften. Stykket heder Gengangere, et familjedrama i 3 akter. Er det mig muligt, skal De få det hele inden udgangen af Oktober; ialfald sender jeg Dem akt for akt. – Vi befinder os alle særdeles vel og blir her hele næste måned tilende. Skulde De i den tid have noget at meddele mig, så kan brevet gerne gå direkte hid under ovenstående adresse og ikke gennem konsulatet i Rom.

Med mange hilsener i al hast,

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Jeg husker ikke om jeg har fortalt Dem at Sigurd i slutningen af Juni med udmærkelse tog den første halvdel af sin juridiske examen ved universitetet i Rom.

H. I.

Til BANCO NAPOLETANA, SORRENTO [oktober 1881]

Til directionen for banca napoletana i Neapel:

Gennem telegram fra Berlin af 10. dennes har jeg modtaget følgende meddelelse: Banca Napoletana di Napoli paghera oggi 850 Lire. (sign) Lange.

I forudsætning af at directionen har modtaget den fornødne meddelelse i denne anledning og da omstændighederne ikke tillader mig at indfinde mig i Neapel for at hæve beløbet tillader jeg mig at anmode om at dette må blive mig sendt i postanvisning hid til Sorrento under adresse Hotel Tramontano.

Til FREDERIK HEGEL, SORRENTO 16. oktober 1881

Hotel Tramontano, Sorrento, den 16. Oktober 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg håber at De har modtaget mine få hastværkslinjer af 30. September, hvori jeg meldte Dem at jeg havde fuldført mit nye skuespil. Efter løfte sender jeg Dem herved den renskrevne første akt. Anden akt, som blir noget kortere, vil De modtage inden 14 dage og resten i begyndelsen af næste måned så at bogen forhåbentlig vil kunne komme i boghandelen en af de første dage af December, hvilket var det tidspunkt, på hvilket «Et dukkehjem» udkom. Da jeg intet har hørt fra Dem, håber jeg sagen ingen vanskeligheder frembyder. Jeg beder, at manuskriptet ikke må komme i nogensomhelst udenforståendes hænder, men har intet imod at stykkets udkomst bebudes og dets titel blir bekendt. Her blir vi til begyndelsen af næste måned. Alt vel. Mange hilsener til Dem selv og Deres kære familje fra

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til KONGL. THEATRARNE I STOCKHOLM, SORRENTO 17. oktober 1881

Sorrento, den 17. Oktober 1881.

Til direktionen for de kongl: theatre. Stockholm .

Som svar på den kgl: direktions meget ærede skrivelse af 13. September, hvilken først for nogle få dage siden kom mig ihænde hersteds, tillader jeg mig at meddele at manuskriptet til mit nye skuespil benyttes til stykkets trykning og således ikke kan sendes til Stockholm. Et trykt exemplar vil imidlertid i løbet af November måned, og forinden skuespillet kommer i boghandelen, blive den kgl: direktion tilstillet gennem min forlægger i København , og vilde det da være mig særdeles kært at erfare at man finder stykket lempeligt for det kgl: dramatiske theater. Jeg bemærker i forbigående at stykket indeholder en hovedrolle for fru Hvasser.

Med udmærket højagtelse

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, SORRENTO 4. november 1881

Sorrento, den 4. November 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Imorges afsendte jeg manuskriptet til 2den akt samt 1ste side af 3die. Denne sidste er meget kortere end de to andre. Hele bogen kommer neppe til at udgøre mere end 10 ark. Det resterende skal hurtigst muligt blive Dem sendt fra Rom, hvorhen vi rejser imorgen.

For Deres godhedsfulde tilbud angående honorar og oplag er jeg Dem særdeles taknemmelig. Jeg håber at den sædvanlige omhyggelige korrektur også dennegang bliver mig til del.

Her er det endnu så varmt og sommerligt, at man kan bade i havet. Vi befinder os alle vel.

Med vore bedste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 6. november 1881

Monsieur Hegel Kbhvn

Deuxieme acte envoyé vendredi troisieme en peu de jours

Ibsen.

Til OLAF SKAVLAN, ROMA 12. november 1881

Konvolutt

Herr professor dr: Olaf Skavlan.

Holbergs plads, 7.

Christiania.

(Norvegia.)

fr:

Rom, den 12. November 1881.

Kære ven!

Undskyld at jeg først nu ser mig istand til at besvare dit brev. Et nyt dramatisk arbejde, som udkommer i begyndelsen af næste måned, har så ganske optaget min tid, at jeg foreløbig har måttet skyde al brevskrivning tilside.

Det påtænkte tidsskrift vil visst blive modtaget med glæde af en stor del af vor almenhed, og kunde det lykkes at skaffe det indgang også i Sverig, så synes jeg dets beståen måtte være sikret for en længere tid. Men dertil udkræves, tror jeg, at redaktionen skaffer sig også svenske medarbejdere, og af subskriptionsindbydelsen kan jeg ikke se, hvorvidt det er meningen.

Hvad mig angår så vil det være mig både en ære og en fornøjelse at nævnes som henhørende til eders kreds. Men jeg ved jo rigtignok ikke i øjeblikket, hvorledes jeg skal kunne indfri mit løfte om at levere bidrag. Digte skriver jeg ikke og afhandlinger ligger ikke for mig. Jeg har imidlertid i længere tid beskæftiget mig lidt med at skrive på en bog, som skal hede «Fra Skien til Rom», og som handler om mine oplevelser, omtrent i samme stil, som fortalen til anden udgave af «Catilina». Hvis du nu tror at et eller andet lidet afsnit af dette arbejde kunde passe for tidsskriftet, så skal jeg gerne i sin tid meddele noget deraf.

Min tid er fremdeles meget knap så jeg idag må indskrænke mig til disse linjer.

Med vore bedste hilsener til Dig og til Sars tegner jeg mig

din hengivne

Henrik Ibsen.

Til OSCAR 2., ROMA 22. november 1881

Konvolutt

Til

Hs: Majestæt Kongen.

Stockholm.

(Svezia.)

Rom, den 22. November 1881.

Nådigste Konge!

I underdanighed vover jeg herved at frembære min inderligste taksigelse for det modtagne fotografibillede samt for de nådige linjer, der ledsagede samme.

Hvert nyt tegn, som jeg modtager på Deres Majestæts gunst og bevågenhed, danner et lyspunkt i mit liv, nærer erkendelsen af den taknemmelighedsgæld, hvori jeg står til min Konge og liver mig til varme ønsker om held og lykke for hele det kongelige hus.

Underdanigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 23. november 1881

Rom, den 23. November 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Overensstemmende med Deres anmodning sender jeg Dem herved de billetter, der skal medfølge exemplarerne til de forskellige teaterdirektioner. En af dagene sender jeg lignende billetter til nogle få privatpersoner.

Det er slemt at bogen skal udkomme så sent. Afsendelsen af anden akt blev vistnok noget forsinket; men så er derimod den tredje ganske kort, og jeg trode derfor at det hele alligevel vilde kunne være færdigt en af de første dage af December. Jeg erindrer at andet oplag af hele den store «Kejser og Galilæer» blev gjort færdigt i omtrent 14 dage. Men jeg ved jo at arbejdet naturligvis også dennegang fremmes med al mulig hurtighed, og mere kan jo ikke forlanges. I ethvert fald vil jo bogen overalt i Skandinavien være tilgængelig nogle dage før jul.

Forbindtligst tak for det tilsendte exemplar af Molbechs nye stykke, som jeg endnu ikke har fået tid og ro til at læse. Foreløbig bedes han venligst hilset og takket når De træffer ham.

Jeg går allerede nu og tumler med planen til et nyt fireakters lystspil, som jeg allerede før har havt i tankerne, men som jeg skød tilside for «Gengangere», der trængte for stærkt på og optog al min interesse. «Gengangere» vil rimeligvis i nogle kredse vække allarm; men det må så være. Gjorde den ikke det, så havde det ikke været nødvendigt at skrive den.

Med mange hilsener til Dem selv og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST RASMUSSEN, ROMA [23.] november 1881

Rom, i November 1881.

Herr teaterdirektør August Rasmussen. København.

Herved sender jeg Dem et exemplar af mit nye skuespil « Gengangere» med forespørgsel om hvorvidt De måtte ønske at antage samme til opførelse i de danske byer med undtagelse af København.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til DET KONGELIGE THEATER I KØBENHAVN, ROMA [23.] november 1881

Rom, i November 1881.

Til chefen for det kgl: teater i København.

Herved oversender jeg et exemplar af mit nye skuespil «Gengangere» med forespørgsel om hvorvidt man måtte ønske at bringe samme til opførelse. Min herværende postadresse er: Consolato di Danimarca.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, ROMA [23.] november 1881

Rom, i November 1881.

Til chefen for Kristiania teater!

Herved oversender jeg et exemplar af mit nye skuespil «Gengangere» med forespørgsel om hvorvidt man måtte ønske at bringe samme til opførelse på det af Dem ledede teater. Min herværende postadresse er: Consolato di Svezia & Norvegia.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til BERGENS NATIONALE SCENE, ROMA [23.] november 1881

Rom, i November 1881.

Til bestyrelsen for Teaterforeningen i Bergen.

Herved oversender jeg et exemplar af mit nye skuespil «Gengangere» med forespørgsel om hvorvidt man måtte ønske at bringe samme til opførelse. Min herværende postadresse er som før: Consolato di Svezia & Norvegia.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til KONGL. THEATRARNE I STOCKHOLM, ROMA [23.] november 1881

Rom, i November 1881.

Til chefen for de kgl: teatre i Stockholm.

Herved oversender jeg et exemplar af mit nye skuespil «Gengangere» med forespørgsel om hvorvidt man måtte ønske at antage samme til opførelse.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

P. s. Min herværende postadresse er: Consolato di Svezia & Norvegia.

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 1. desember 1881

Rom, den 1. December 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg håber at mit brev med billetterne til de resp: teaterdirektioner er kommet Dem ihænde. Idag tillader jeg mig at anmode Dem om i mit navn at ville sende exemplarer til følgende: fru Thoresen i Vardø, assessor Johan Herman Thoresen i Kristiania, Jonas Lie, hvis adresse jeg ikke kender, samt til Molbech, Holger Drachmann og Rudolf Schmidt, samt til Georg og Edvard Brandes. Jeg vedlægger ikke billetter til nogen af disse, da sådant kun vilde besværliggøre forsendelsen af exemplarerne, og er det en selvfølge at disse ikke behøver at være indbundne.

Ligeledes vilde jeg være Dem særdeles forbunden om De godhedsfuldt vilde tilstille mig mine den 30. Sept. og 11. December forfaldne rentepenge på vanlig måde gennem veksel på Paris.

Vi har her indtil igår havt det dejligste høstvejr; nu regner det noget, men her er fremdeles så mildt at vi, selv om aftenen, kan sidde for åbne vinduer. Hertil er ankommet en mængde Skandinaver og flere er ivente, så vinteren tegner til at blive meget selskabelig, – mere, end jeg ønsker.

Med de hjerteligste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres stedse hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILHELM PETERS, ROMA 18. desember 1881

Rom, den 18. December 1881.

Herr Vilhelm Peters!

Idet jeg bringer Dem min forbindtligste tak for de tilsendte smukke og interessante raderinger må jeg bede Dem undskylde at jeg først idag finder tid til at besvare Deres ærede brev.

Jeg har for mit vedkommende intet imod udgivelsen af «Terje Vigen» med illustrationer, således, som af Dem omskrevet, og jeg skal ved henvendelse til min forlægger, herr justitsråd Hegel , sørge for at han ikke nægter sit samtykke.

Tillad mig imidlertid et spørgsmål. Har De allerede bundet Dem til en norsk forlægger? Hvis dette ikke er tilfældet, skulde det da ikke i enhver henseende være fordelagtigt for Dem og for foretagendet, om De kunde få justitsråd Hegel til at overtage forlaget? De vilde visselig hos ham kunne gøre regning både på et større honorar og på en større udbredelse af værket.

Under alle omstændigheder må jeg anmode om at min retskrivning nøje iagttages og at ingen trykfejl indløber.

Idet jeg ønsker Dem alt muligt held med Deres forehavende tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 20. desember 1881

Rom, den 20. December 1881.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig at aflægge Dem min forbindtligste tak såvel for den tilsendte veksel som for bøgerne. «Gengangere» er som sædvanligt særdeles smukt udstyret og indbindingen pragtfuld. Nogle små uvæsentlige trykfejl, som jeg har fundet, skal jeg ved lejlighed sende en fortegnelse over.

På indlagte brev fra den norske maler V. Peters har jeg givet et foreløbigt svar. Jeg tror ikke at hans påtænkte illustrerte udgave af «Terje Vigen» , der blir i stort folioformat, vil skade afsætningen af min digtsamling. Hans udgave vil væsentlig blive købt i Norge, og der er digtet kendt af sågodtsom alle mennesker da det findes optaget i læsebøgerne. Skulde De imidlertid finde det rigtigst at nedlægge forbud, beder jeg mig derom underrettet.

Derhos er jeg så fri at anmode Dem om ved lejlighed at ville lade indkøbe for min regning 4½ % norske hypothekbankobligationer til et pålydende beløb af 6000 kroner. Jeg formoder at kursen er omtrent pari eller lidt over. Skulde dette papir ikke være at erholde i København, tager jeg gerne andre sikre og ligeså fordelagtige papirer.

Med ønsket om en god og glædelig jul for Dem og Deres kære familjekreds tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUDWIG PASSARGE, ROMA 22. desember 1881

Rom, den 22. December 1881.

Højstærede herre!

Jeg skal ikke forsøge på at fremføre nogen undskyldning fordi jeg har ladet en så utilgivelig lang tid hengå uden at sende Dem min skyldige tak for Deres venlige skrivelse af 29. August samt for det samtidigt modtagne pragtfulde exemplar af Deres bog «Drei Sommer in Norwegen». Jeg vil kun anføre at det tilsendte traf mig i en meget travel tid, da jeg, nede i Sorrent, var beskæftiget med at skrive mit nye skuespil, som nu netop er udkommet.

Deres værk over Norge har i højeste grad glædet og interesseret mig. Mange af de egne, De skildrer, har jeg selv besøgt, og jeg kan ikke noksom beundre den slående anskuelighed, hvormed De forstår at meddele, hvad De har set. Jeg tror rigtignok at De i mange henseender betragter befolkningen med velvilligere øjne, end den fortjener; men vi må jo netop derfor være Dem så meget mere taknemmelig for denne fortræffelige og med en så overordentlig sagkundskab skrevne bog.

Overmåde kært skulde det være mig om De vilde skrive min biografi i et eller andet tysk tidskrift. Et aldeles udtømmende materiale hertil vil kunne erholdes ved henvendelse til dr: phil:, bibliothekar Valfred Vasenius i Helsingfors, som for omtrent to år siden udgav, som afhandling for doctorgraden, en bog over mig og min digtning, afsluttende med «Kongsemnerne» og som senere har været beskæftiget med at fortsætte dette værk lige indtil den nyeste tid. Jeg antager at denne nye udgave nu snart udkommer, og herr Vasenius vil på Deres anmodning med den allerstørste glæde sende Dem et exemplar. Ingen kender mit liv og min literære virksomhed så nøje som han.

Igår blev jeg glædelig overrasket ved at modtage Deres oversættelse af «Brand». Jeg skal læse den snarest muligt. Foreløbig beder jeg Dem modtage min hjerteligste tak for dette fornyede bevis på Deres velvilje for mig.

Mit nye skuespil er nu udkommet og har vakt en voldsom allarm i den skandinaviske presse. Daglig modtager jeg breve og avisartikler for og imod. Om ganske kort tid vil et exemplar blive Dem tilsendt; men jeg anser det for en fuldstændig umulighed for tiden at få dette stykke opført på noget tysk theater; jeg tror neppe at man i de nordiske lande tør spille det i den nærmeste fremtid. Forøvrigt er stykket trykt i et antal af 10,000 exemplarer og der er al udsigt til at et nyt oplag vil behøves inden kort tid.

Modtag endnu engang min bedste og oprigtigste tak, samt en hilsen og et ønske om en glædelig julefest og et godt nytår.

Deres hjertelig forbundne

Henrik Ibsen.

Til ERIK BØGH, ROMA 24. desember 1881

Rom, julaften 1881.

Min gamle ven!

Jeg kan ikke undlade at sende Dig min tak for den velvillige og anerkendende måde, hvorpå Du har anmeldt mit nye skuespil. Jeg troede så halvt om halvt at Du i den senere tid, i æsthetisk og kritisk henseende, var gået over til etatsråderne; men nu ser jeg jo til min glæde at Du har bevaret dit gamle frisind og at du ikke afgjort står alle nyere retninger imod.

At der fra mange hold vilde rejse sig et skrig imod mit nye stykke var jeg naturligvis på forhånd forberedt på. Havde denne bog straks fundet billigelse af alle, så havde det ikke været mig nogen nødvendighed at skrive den. Jeg tager derfor også modstanden ganske roligt og koldblodigt. Jeg ved at om nogle få år vil bogen stå for den almindelige bevidsthed som en kendsgerning, hvorimod der ikke er noget at sige eller indvende. Det gælder ikke andet end at folk får tid til at vænne sig til at den er skrevet således, som den er, og ikke anderledes. Jeg har erfaringer fra tidligere tilfælder at støtte mig til. Der blev skreget ligeså stærkt imod «Kærlighedens komedie» da den første gang kom ud, og ligeså imod «Peer Gynt» og imod «Samfundets støtter», ikke at tale om det hyl, der aldeles ubeføjet mødte «De unges forbund».

Hvad der glæder mig under modstanden er at de danske blades udtalelser, såvidt de er kommet mig for øje, gennemgående er holdte i en dannet, human og høflig tone uden alle disse journalistiske plumpheder, som man et visst andet steds i Norden synes at ansé for uundværlige. Men i København skrives vel hellerikke deslige recensioner af anonyme theologer. Overhovedet synes man i Danmark mere og mere at indføre den priselige skik at skrive under navn. Og det er glædeligt. Det står for mig som noget banditagtigt, dette, med eget navns fortielse, at rette angrep mod den navngivne. Jeg begriber ikke at noget menneske med æresbegreber kan bekvemme sig til sligt.

Jeg beder Dig hilse alle fælles venner og bekendte fra mig, og med de bedste ønsker om et godt og glædeligt nytår tegner jeg mig

din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 27. desember 1881

Rom, 27. December 1881.

Herr boghandler Lund!

Idet jeg med forbindtligst tak erkender modtagelsen af Deres seneste remisse, beder jeg Dem sende mig, hvad De har til disposition af min gage for 4. kvartal. Min romerske adresse er den vanlige. Jeg beder Dem at lade brevet omhyggeligt forsegle. Det forrige kom mig ihænde med brudt segl og fuldstændig åbent. Heldigvis var indholdet i behold.

Hernede har vi uafbrudt det pragtfuldeste solskinsvejr. Over 150 Skandinaver opholder sig her denne vinter, deriblandt mange norske.

Med ønsket om et glædeligt nytår tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

1882

Til HOLGER DRACHMANN, ROMA 1. januar 1882

Rom, den 1. Januar 1882.

Til digteren Svend Trøst!

De har havt den godhed at sende mig Deres digtsamling «Gamle guder og nye», og jeg beder Dem modtage min hjerteligste tak for denne i sandhed værdifulde gave.

Med den mest levende glæde og interesse har jeg læst Deres ypperlige bog og vil læse den atter og atter igen.

Indhold og form, tanker, billeder, sprogtone, altsammen er nyt, originalt, slående og tiltrækkende. Hvert eneste digt bærer vidnesbyrd om at her står en fuldt myndig mand, en fuldt moden digter bagved, en personlighed, som det vilde være mig overordentlig kært engang at møde i livet.

Det er umuligt andet, end at dette digterværk vil sikre Deres navn en plads blandt de første i vor literatur, og jeg nærer en tryg forvissning om at De i fremtidige værker vil vide at hævde den plads, De her med ét slag har erobret.

Af mit ganske hjerte ønsker jeg Dem tillykke og tegner mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 2. januar 1882

Rom, den 2. Januar 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig forbindtligst at takke for Deres venlige brev, som jeg modtog igår. Jeg havde ikke troet at købet af obligationerne allerede vilde blive besørget i den travle juleuge; thi i så fald vilde jeg allerede for et par dage siden have tilskrevet Dem og bedet Dem om kun at købe for 5000 kroner. Sagen er nemlig at jeg hernede kommer til at behøve penge tidligere end beregnet og fra Norge kan jeg først vente remisse længere hen i måneden. Jeg nødes derfor til at bede Dem om at De med sædvanlig beredvillighed vil vise mig den store tjeneste at forstrække mig med en veksel på 1000 kroner. Tag mig ikke anmodningen og ulejligheden altfor ilde op!

De kritiske voldsomheder og alt det vanvid, som skrives imod «Gengangere» tager jeg med fuldkommen sindsro. Jeg var forberedt på sligt. Da «Kærlighedens komedie» udkom, blev der i Norge skreget ligeså vildt som nu. Mod «Peer Gynt» blev der også skreget og ikke mindre imod «Samfundets støtter» og imod «Et dukkehjem». Skriget vil også dennegang dø hen ligesom tidligere.

Men kan det virkelig være muligt at det er Molbech, som er formummet ude i «Dagbladet» og gør reklame for sit «Opad»?

Et foruroliger mig når jeg tænker på det store oplag. Har al denne allarm skadet bogens afsætning? – –

Netop i dette øjeblik modtog jeg Deres andet brev samt aviserne. Til G. Brandes skriver jeg imorgen og takker ham for hans artikel, som så højlig har glædet mig.

Med forbindtligst tak for at De tænkte på mig med bøger til jul, med tak for alt godt i det forløbne år og med vore bedste ønsker om et glædeligt og godt nyt år tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, ROMA 3. januar 1882

Rom, den 3. Januar 1882.

Kære Brandes!

Igår havde jeg den store glæde gennem Hegel at modtage Deres glimrende klare og for mig så hædrende anmeldelse af «Gengangere». Modtag min varmeste og hjerteligste tak for den uvurdérlige venskabstjeneste, De igen har vist mig! Enhver, der læser Deres artikel, må, synes jeg, få øjnene op for, hvad jeg har ment med min nye bog, hvis man overhovedet vil se det. Thi jeg kan ikke frigøre mig for den tanke, at en overmåde stor del af de falske udtydninger, som aviserne har bragt, er fremsatte imod bedre vidende. I Norge tror jeg dog nok at forvrøvlingen i de fleste fald har været ufrivillig; og det har sin nærliggende forklaringsgrund. Deroppe besørges nemlig kritiken delvis af nogle mere eller mindre formummede theologer; og disse herrer er i regelen aldeles ude af stand til at skrive fornuftigt om digterarbejder. Den afsvækkelse af dømmekraften, som, ialfald for gennemsnitsnaturers vedkommende, er en nødvendig følge af længere tids syslen med theologiske studier, yttrer sig nemlig især når talen er om at bedømme menneskekarakterer, menneskers handlinger og menneskelige bevæggrunde. Det praktiske forretningsskøn lider derimod ikke så meget ved studiet. Derfor er de gejstlige herrer meget ofte ypperlige komunalmænd; men de er ubetinget vore sletteste kritikere.

Og hvad skal man så sige om den såkaldte liberale presses forhold? Disse førere, som taler og skriver om frihed og frisind og som samtidigt dermed gør sig til trælle af abonnenternes formodede meninger! Jeg får mere og mere bekræftelse på at der ligger noget demoraliserende i at befatte sig med politik og i at slutte sig til partier. Under alle omstændigheder vil jeg aldrig kunne slutte mig til et parti, som har majoriteten for sig. Bjørnson siger: majoriteten har altid ret. Og som praktisk politiker må han vel sige så. Jeg derimod må nødvendigvis sige: minoriteten har altid ret. Selvfølgelig tænker jeg ikke på den minoritet af stagnationsmænd, som er agterudsejlet af det store mellemparti, der hos os kaldes de liberale; men jeg mener den minoritet, som går foran der, hvor flertallet endnu ikke er nået hen. Jeg mener, retten har den, som er nærmest i pakt med fremtiden.

Dette har jeg nedskrevet som en slags redegørelse, om en sådan skulde være nødvendig.

Den storm, der har rejst sig imod «Gengangere», var jeg forberedt på. Men jeg syntes ikke, jeg kunde tage noget hensyn dertil; det vilde have været fejghed. –

Ikke mindre end for Deres artikel i Mgbl: takker jeg Dem for det foredrag, De har holdt over mig og ligeså fordi De nu vil lade dette foredrag udkomme i trykken. Hegel skriver at De ønsker at optage nogle steder af breve fra mig. Jeg har naturligvis ikke noget derimod at indvende. Jeg stoler ubetinget på Dem i dette, som i alt andet. Ønsker De at anføre et eller andet også af dette brev, står det Dem frit for.

Når jeg tænker på, hvor træg og tung og sløv forståelsen er derhjemme, når jeg lægger mærke til, hvor lavtliggende den hele betragtningsmåde viser sig at være, så overkommer der mig et dybt mismod og jeg synes mangen gang, at jeg ligeså gerne straks kunde afslutte min literære virksomhed. Hjemme behøver man egentlig ingen digterværker; man hjælper sig så godt med «Storthingstidenden» og «Luthersk ugeskrift». Og så har man jo partibladene. Jeg har ikke noget talent til at være statsborger og heller ikke til at være orthodox, og hvad jeg ikke føler talent for, det afholder jeg mig fra. For mig er friheden den højeste og første livsbetingelse. Hjemme bekymrer man sig ikke stort om friheden men kun om friheder, nogle flere eller nogle færre, alt efter partistandpunktet. Højst pinligt føler jeg mig også berørt af dette ufærdige, dette almueagtige i vor offentlige diskussion. Under sine såre priselige bestræbelser for at gøre vort folk til et demokratisk samfund er man uforvarende kommet et godt stykke på vej med at gøre os til et plebejersamfund. Sindets fornemhed synes at være i aftagende hjemme. –

Her må jeg afbryde for dennegang. Frembær vore bedste hilsener til Deres elskværdige hustru. Hun lever uudslettelig i vor erindring. Tak, kære Brandes, for alt, hvad De har gjort og fremdeles gør for mig!

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til SOPHUS SCHANDORPH, ROMA 6. januar 1882

Rom, den 6. Januar 1882.

Højstærede herr dr: Schandorph!

Modtag herved min hjerteligste tak for det venlige brev, De har havt den godhed at sende mig, og tilgiv at jeg først idag har fundet tid til at besvare samme.

Deres brev har været mig en kærkommen julehilsen midt under al den uforstandighed og alle de fordrejelser, som mit nye skuespil har været genstand for derhjemme.

At en slig allarm vilde opstå var jeg forberedt på. Har visse af vore nordiske anmeldere ikke talent til andet, så har de ialfald et ubestrideligt talent til grundigt at misforstå og mistyde de forfattere, hvis bøger de indlader sig på at bedømme.

Men kan det virkelig altsammen være uforstandighed alene? Er ikke en hel hob af disse fordrejelser og forvrængninger fremsatte med fuld bevidsthed om deres grundløshed? Jeg synes næsten ikke jeg kan tænke mig andet.

Man søger at gøre mig ansvarlig for de meninger, som enkelte af dramaets personer udtaler. Og dog findes der i hele bogen ikke en eneste mening, ikke en eneste ytring, som står der for forfatterens regning. Det vogtede jeg mig vel for. Den methode, den art af teknik, som ligger til grund for bogens form, forbød ganske af sig selv at forfatteren kom tilsyne i replikkerne. Min hensigt var at fremkalde hos læseren det indtryk, at han under læsningen oplevede et stykke virkelighed. Men intet vilde i højere grad modarbejde denne hensigt end at indlægge forfattermeninger i dialogen. Og tror man da ikke hjemme, at jeg besidder så megen dramaturgisk kritik, at jeg skulde indsé dette? Jo, jeg har indsét det, og jeg har handlet derefter. I intet af mine skuespil er forfatteren så udenforstående, så absolut fraværende, som i dette sidste.

Så har man sagt, at bogen forkynder nihilisme. Ingenlunde. Den befatter sig ikke med at forkynde nogetsomhelst. Den peger kun hen på at der gærer nihilisme under overfladen, hjemme som andetsteds. Og således må det nødvendigvis være. En pastor Manders vil altid ægge en eller anden fru Alving frem. Og just fordi hun er kvinde vil hun, når hun engang er begyndt, gå til de yderste yderligheder.

Jeg håber at G. Brandes ved sin artikel i Mgbl: mægtigt vil bidrage til en rigtigere forståelse af stykket. – Dette blad har ved flere lejligheder vist mig velvilje og jeg beder Dem bringe den ærede redaktion min forbindtligste tak herfor.

De har ved Deres brev glædet og hædret mig, og De har derved tillige indledet et bekendtskab, som jeg længe har ønsket at få istand. Deres digteriske virksomhed har for mig og min kreds været kilden til overordentlig megen nydelse, og jeg har med stor fornøjelse og interesse fulgt Dem på Deres forskellige literære og kritiske felttog. Jeg håber at vi nok et eller andet steds i verden skal mødes og tegner mig med højagtelse

Deres ærbødigst og hjerteligst forbundne

Henrik Ibsen.

P. s. Skulde et eller andet af foranstående muligens kunne interessere nogen af Morgenbladets læsere, så har jeg intet imod at det meddeles.

H. I.

Til RUDOLPH SCHMIDT, ROMA 7. januar 1882

Konvolutt

Til

digteren

herr Rudolf Schmidt.

Baggensgade, 3.

Kopenhagen.

(Danimarca.)

fr:

Rom, den 7. Januar 1882.

Til digteren herr Rudolf Schmidt.

Jeg skal ikke gøre noget forsøg på at undskylde min forsømmelighed, ikke før at have sendt Dem min tak for Deres «Håndtegninger». Jeg er nu engang desværre meget uefterrettelig, hvad brevskriveri angår, og i de sidst forløbne måneder har jeg været stærkt optaget af arbejde.

Deres bog kom mig ihænde i Sorrento, og en mere kærkommen hilsen fra det nordiske hjem kunde vi ikke have modtaget dernede. Den blev os da også en kilde til megen glæde og nydelse. Jeg mindes ikke at have læst noget finere, sikrere og sandere end disse skildringer. Iagttagelsen er overalt skarp og slående og sproget uforligneligt ved den ufejlbarhed, hvormed det altid fremstiller netop den afskygning af tanken eller af stemningen, som De tilsigter. Dog, alt dette og meget andet har De som kritiker naturligvis selv set og vidst. Jeg har her kun villet antyde det indtryk, jeg modtog da jeg første gang læste disse digtninger.

Om jeg i sin tid sendte Hegel nogen udtalelse angående «En opvækkelse» kan jeg ikke med bestemthed erindre. Jeg har altid stået i den formening at jeg havde skrevet til ham derom, således som min hensigt var. Men der kan jo være en mulighed for at jeg har forglemt det. Vi veksler kun lejlighedsvis breve og da er der altid en mængde sager at skrive om. I bogen er der efter min mening overordentlig mange fortræffelige og interessante enkeltheder; men mig forekommer det at stoffet mere egner sig for en fortælling end for et skuespil.

Jeg hører at «Gengangere» har vakt en voldsom allarm hjemme. Dette var jeg forberedt på og tager det ganske koldblodigt.

Idet jeg af hjertet ønsker Dem tillykke med Deres nyeste bog beder jeg Dem modtage min bedste hilsen og tegner mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILHELM PETERS, ROMA 8. januar 1882

Rom, den 8. Januar 1882.

Herr Vilhelm Peters!

Igår modtog jeg Deres brev af 2. Januar og kan herved meddele Dem at min forlægger , hvem jeg har tilskrevet om sagen, har svaret at han intet har at indvende imod Deres illustrerede udgave af «Terje Vigen».

Winther-Hjelms «Norsk lyrik» må ikke benyttes. Den er neppe korrekt og har ialfald en ortografi, som jeg ikke kan billige. Derimod henviser jeg til min hos Hegel udkomne digtsamling, hvori digtet findes således, som det er udgået fra min hånd og som jeg ønsker det gengivet.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLAF SKAVLAN, ROMA 24. januar 1882

Konvolutt

Herr professor

dr: Olaf Skavlan.

Holbergs plads 7.

Christiania.

(Norvegia.)

fr:

Rom, den 24. Januar 1882.

Kære Skavlan!

Tillad mig i anledning af dit sidste brev at sige Dig at der i de første måneder ikke må påregnes noget bidrag til tidsskriftet fra min hånd. Hvorvidt jeg senere vil kunne levere et eller andet vil bero på omstændigheder, som jeg for øjeblikket er ude af stand til at bedømme. Foreløbig beder jeg mig tegnet som abonnent. Betalingen vil blive erlagt af min kommisjonær, boghandler Nils Lund.

Den sidste tid har for mig været rig på erfaringer, lærdomme og iagttagelser. At mit nye skuespil vilde fremkalde et hyl i stagnationsmændenes lejr det var jeg naturligvis forberedt på, og det anfægter mig ikke mere end om en flok lænkehunde gøer efter mig. Men den forskræmthed, som jeg har iagttaget fra de såkaldte liberales side, har givet mig adskilligt at tænke på. Allerede dagen efter at mit stykke kom i boghandelen skyndte «Dagbladet» sig at bringe en hastværksartikel, hvori det synes på forhånd at ville renvaske sig for enhver mistanke om at billige mit stykke. Dette var aldeles ufornødent. Jeg står selv til ansvar for hvad jeg skriver, jeg og ingen anden. Jeg kan umuligt genere noget parti; thi jeg tilhører ikke noget sådant. Jeg vil stå som en enlig franctireur ude ved forposterne og operere på egen hånd.

Den eneste, der i Norge er trådt frit, djervt og modigt frem til fordel for mig, det er Bjørnson. Det ligner ham. Han har i sandhed et stort kongeligt sind og jeg skal aldrig glemme ham det.

Men nu alle disse vidskræmte frihedskæmper? Er det da bare på det politiske felt at frigørelsesarbejdet skal være tilladt hos os? Er det da ikke først og fremst ånderne, som trænger til at frigøres? Slige trællesjæle som vi kan ikke engang nytte de friheder, vi allerede har. Norge er et frit land befolket af ufri mennesker.

De iagttagelser over liberalismen hjemme, som jeg i disse uger har gjort, vilde jeg af hjertet ønske ikke måtte bekræfte sig. Der må være øjeblikkelige omstændigheder tilstede, som jeg ikke kender; jeg synes det er umuligt at tænke sig andet.

Men at jeg for nærværende finder mig foranlediget til at holde mig borte fra ethvert samarbejde vil Du visst selv finde forklarligt. I et tidsskrift bør den enkelte bidragsyder ikke stå altfor afstikkende ligeover for andre. Vilde jeg ved denne anledning kunne undgå dette? Jeg ved det for øjeblikket ikke. Jeg er bleven noget konfunderet angående situationen hjemme og trænger tid til at orientere mig. Hils alle dem, som i stilhed er mine venner.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, ROMA 25. januar 1882

Rom, den 25. Januar 1882.

Kære herr Josephson!

Af Deres sidste venlige brev erfarer jeg at «Catilina» ved opførelsen i Stockholm ikke har havt den fremgang, som De, og ligeledes jeg, havde ventet. Jeg holder adskilligt på dette drama og mener fremdeles at det må gøre en ikke ringe scenisk virkning når det får en i alle henseender og på alle punkter udmærket udførelse. Men dette sidste er rigtignok også en aldeles nødvendig betingelse.

Det gør mig ondt at jeg ikke ser mig i stand til at indrømme nogen reduktion af det fastsatte honorar. De fordringer, jeg har opstillet, forekommer mig så beskedne at jeg ikke synes at jeg kan gå lavere ned. Stjernström har, som De ved, i sin tid måttet betale meget højere priser for mine stykker. Det samme har været tilfældet ved teatrene i Göteborg og i Bergen. Ja, endog de rejsende skuespildirektører August Rasmussen og Åbjörnson har stedse erlagt højere honorarer, end jeg har forlangt af Nya teatern i Stockholm under Deres direktionstid.

Jeg beder Dem desuden betænke, at det for en stor del er mine teaterhonorarer, jeg lever af og rejser for. Det honorar, vi var blevne enige om, havde jeg gjort sikker regning på til den fastsatte tid og har ordnet mine dispositioner derefter. Det skulde således, her i det fremmede land, berede mig vanskeligheder at gøre nogen forandring i den engang trufne aftale.

Jeg vilde derfor være Dem særdeles forbunden om De en af de nærmeste dage vilde vise mig den store tjeneste at sende mig beløbet direkte herned til Rom i en veksel eller anvisning på Paris, da en sådan her lettest kan omsættes.

Fra kgl: teatern har jeg intet hørt angående opførelsen af «Kærlighedens komedie» og det står Dem således frit for at give stykket i næste sæson. Jeg beder Dem bringe herr Molander min hilsning og sige ham at jeg fuldkommen stoler på ham og at jeg ikke anser det nødvendigt at erholde oversættelsen herned til gennemsyn. Dette skulde blot fordrøje arbejdet og være til ingen nytte.

Med vore hjerteligste hilsninger tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til OTTO BORCHSENIUS, ROMA 28. januar 1882

Konvolutt

Herr Otto Borchsenius,

redaktør af «Ude og hjemme».

Kopenhagen.

(Danimarca.)

Rom, den 28. Januar 1882.

Herr Otto Borchsenius!

Uagtet jeg ser «Dagbladet» tager mig ilde op at jeg skriver breve til København, vil jeg dog ikke længer udsætte at besvare den venlige henvendelse fra Dem, som jeg i afvigte efterår havde den ære at modtage under mit ophold i Sorrento. De ønskede dengang et eller andet lidet digt fra min hånd til optagelse i «Ude og hjemme», ledsaget af randtegning, og henviste mig til ugeskriftet for at jeg kunde iagttage det fornødne med hensyn til format o. s. v. Jeg har imidlertid i bladet forgæves søgt efter deslige bidrag fra andre forfattere, der kunde give mig nogen veiledning i nys nævnte henseende og har derfor tænkt mig at redaktionens plan af en eller anden grund igen var opgivet. Som følge heraf har jeg intet bidrag sendt Dem; ønsker De alligevel et sådant, beder jeg mig derom underrettet og skal det da straks blive Dem tilstillet. Men noget hidtil utrykt har jeg ikke at byde; det måtte kun være en afskrift af et af de små digte i min samling, f. ex. slutningsdigtet, eller et andet, som tegneren måske kunde ville bringe i forslag som bedre egnet for illustration.

Tillad mig derhos at benytte anledningen til at bringe Dem min beste og varmeste tak for Deres så velvillige og veiledende anmeldelse af mit nye skuespil. De har ved Deres omtale af stykket vist mig en sand venskabstjeneste, for hvilken jeg altid vil føle mig Dem forbunden. Midt under al den lidenskabelige ophidselse, som raser eller ialfald har raset hjemme i Danmark og Norge, var det mig overordenlig velgørende at læse Deres sindige og af partihensyn uanfægtede dom over mit stykke. Det kan gærne være at dette skuespil i flere henseender er noget vovet. Men jeg syntes tiden nu var kommen, da der måtte flyttes nogle grænsepæle. Og den forretning havde jo jeg som ældre literat så meget lettere for at udføre end de mange yngre forfattere, som kunde ønske noget lignende. At jeg vilde få en storm over mig, var jeg forberedt på; men sligt kan man jo dog ikke vige af vejen for. Det vilde have været fejgt. Hvad der mest har forstemt mig er ikke angrebene men den forskræmthed, som er kommen tilsyne i de såkaldte liberales rækker oppe i Norge. Det er dårlige karle at besætte barrikader med. Bjørnson er bleven nægtet plads for yderligere indlæg i det norske «Dgbl.», og både det ene og det andet peger hen på, hvor yderlig ensomt både han og jeg står deroppe når man rigtig gransker vor stilling tilbunds. Havde vi ikke Danmark, vilde det se ilde ud for os og for det fælles åndelige frigørelsesarbejde overhovedet.

Endnu engang en hjertelig tak og hilsen fra

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 6. februar 1882

Rom, den 6. Februar 1882.

Herr boghandler Lund!

Jeg tillader mig at bede Dem sende herned under korsbånd et uindbundet exemplar af den norske grundlov, helst en udgave med kommentar og anmærkninger, hvis en sådan findes. Skriftet er bestemt til brug for min søn under hans juridiske studium. Han arbejder nemlig på en afhandling om førstekammerets stilling i de moderne statsforfatninger. Skulde der existere et eller andet værk, som særligt handler om den norske folkerepræsentation, vilde han gerne have også et exemplar af et sådant tilsendt. Men først og fremst bedes om grundloven.

Med skyldigst tak for den i forrige måned modtagne veksel samt for årsregnskabet tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til HAGBARD EMANUEL BERNER, ROMA 18. februar 1882

Konvolutt

Raccommandata.

Herr statsrevisor H. E. Berner.

Christiania.

(Norvegia.)

Rom, den 18. Februar 1882.

Herr statsrevisor Berner!

Når jeg i sin tid ikke besvarede det venlige brev, De under 13. April 1881 havde den godhed at tilskrive mig, så var grunden den, at jeg ikke ønskede i mere udstrakt grad end for mit anliggende absolut nødvendigt at lægge beslag på Deres opmærksomhed.

Nu er imidlertid øjeblikket kommet, da jeg igen må besvære Dem med en længere fremstilling. Med levende glæde har jeg gennem «Dagbladet» erfaret, at De for det nu forsamlede storthing har fremsat forslag om forhøjelse af Bjørnsons og min digtergage, og af nogle ytringer i Deres brev tør jeg slutte, at der altså iår er ialfald nogen sandsynlighed for at sagen kan vinde stemning for sig i nationalforsamlingen.

De har anset det ønskeligt at erholde nærmere oplysning om de tab, som jeg formener at der er påført Bjørnson og mig gennem mangelen på en literær konvention for Norges vedkommende. Hvad Bjørnson angår, kan jeg ingen sådanne nærmere oplysninger give; men hvad mig selv betræffer, skal jeg tillade mig at fremhæve følgende mere eller mindre vigtige poster:

I Finland er mange eller vel rettere de fleste af mine dramatiske arbejder bleven oversatte og opførte såvel i det svenske som i det finske sprog.

I Rusland ved jeg med sikkerhed at ialfald «De unges forbund» har været oversat og spillet. Af avisberetninger har jeg set at det samme skal være tilfældet med «Et dukkehjem».

Dette sidstnævnte stykke er også oversat på polsk og opført i Warschau. Dersteds udkom ligeledes for nogle år siden en oversættelse af min digtsamling; men da denne blev stærkt beklippet af den russiske censur, foranstaltedes en ny fuldstændig udgave, der tryktes og udkom i Krakau, altså på østerrigsk område.

«Hærmændene på Helgeland» er bleven oversat og spillet på ungarsk. Efter sigende også « Et dukkehjem» ; ialfald er dets opførelse påtænkt.

I England existerer der to forskellige oversættelser af nysnævnte stykke. «Samfundets støtter» er også bleven oversat på engelsk og har været opført i London.

Det tør med temmelig sikkerhed forudsættes at der i forskellige lande existerer oversættelser af flere eller færre af mine arbejder, som ikke er komne til min kundskab.

At jeg for ovennævnte oversættelser og opførelser ikke har erholdt nogetsomhelst honorar er naturligvis en selvfølge.

Angående mine literære anliggender i Tyskland skal jeg tillade mig at meddele en kortfattet oversigt.

«Hærmændene på Helgeland» er på min bekostning oversat af Emma Klingenfeld og trykt og udgivet, ligeledes på min bekostning og uden at jeg har erholdt noget forfatterhonorar, hos Theodor Ackermann i München, der desuden som kommissionær beregner sig 50 % af indtægten af de solgte exemplarer. Virkeligt forlag af de norske dramatikeres arbejder tør nemlig de tyske boghandlere ikke indlade sig på, da de formedelst den manglende konvention aldrig kan være sikkrede mod konkurrerende udgaver.

«Fru Inger til Østråt» er oversat og udgivet på samme vilkår som «Hærmændene».

«Samfundets støtter» ligeså.

Dette stykke er desuden oversat af Wilhelm Lange i Berlin, der for egen regning har ladet samme opføre på mange tyske teatre og ligeså udgivet det hos Ph. Reclam i Leipzig i hans «Universalbibliothek». Derved har Langes oversættelse kunnet sælges for 20 Pfg:. Min egen, der er anstændigt udstyret, koster 2 RmՖ og finder derfor kun ringe afsætning. Endvidere har herr Emil Jonas i Berlin udgivet en «bearbejdelse» af stykket, hvilken ligeledes er trykt som godtkøbsudgave og spillet på mange steder i Tyskland.

«De unges forbund» er oversat af Adolf Strodtmann i Berlin og udgivet hos Duncker sammesteds. Foretagendet er mig uvedkommende og indbringer mig naturligvis intet.

En anden oversættelse af stykket er udgivet af W. Lange. Også dette foretagende er mig uvedkommende.

«Kongs-emnerne» er oversat af Adolf Strodtmann og udgivet ligesom «De unges forbund». Teaterhonorarerne for samme tilfalder udelukkende oversætteren.

«Brand» er oversat af P. F. Siebold i Kassel og udkommet sammesteds i to oplag.

Do af Julie Ruhkopf i Dresden, udkommet i «Bibliothek ausländischer Classiker» hos Kühtmann i Bremen.

Do af baron Alfred von Wolzogen i Schwerin, udgivet i Weimar.

Do af L. Passarge i Königsberg, udgivet i Leipzig.

«Peer Gynt» er ligeledes oversat af L. Passarge og udgivet i Leipzig.

De fleste af mine digte er oversatte af A. Strodtmann og udgivne i Berlin i hans bog: Das geistige Leben in Dänemark o. s. v.

For at forebygge gentagelse af historien med «Samfundets støtter» traf jeg, da manuskriptet til «Et dukkehjem» var færdigt, aftale med W. Lange om i fællesskab med ham at udgive stykket på tysk. Han indgik herpå og erholdt korrekturarkene efterhånden tilsendte fra København. Betingelserne var at oversætteren skulde have det hele boghandlerhonorar udelukkende for sin part. Teaterhonorarerne skulde vi derimod dele ligeligt imellem os. På dette stykke har jeg således tjent adskilligt ved de tyske teatre; men fremgangsmåden er alligevel ubrugelig for fremtiden. For så vidt muligt at sikkre os imod konkurrence af andre oversættere måtte vi sørge for at få stykket udgivet på tysk samtidigt med originalen. Dette skede også hos Ph. Reclam i Leipzig. Men denne benyttede straks lejligheden til i stor mængde at sende sin godtkøbsudgave til de skandinaviske lande hvor den, da den kun koster 20 Pfg: afsattes til meget følbar fortrængsel for originaludgaven, der må betales med 2 kr: 25 øre. Ad forretningsmæssig vej erholdt jeg dengang meddelelse om at en enkelt boghandler i København havde solgt 6–800 exemplarer af den tyske «Nora». På denne vis kan jeg regne at jeg igen har tabt alt, hvad jeg tjente gennem honorarer ved de tyske teatre. Altsammen følgen af at vi ingen literær konvention har.

En anden følge af nysnævnte mangel på lovbeskyttelse i Tyskland er den at mange hofteatre og andre store teatre må forblive absolut lukkede for de norske dramatikere. Disse teatre opstiller nemlig som betingelse for et stykkes antagelse, at vedkommende forfatter afgiver en erklæring om at stykket ikke vil blive opført på noget andet teater i samme by. En sådan erklæring er vi norske dramatikere naturligvis ude af stand til at afgive, da vi jo ikke kan forhindre nogensomhelst teaterdirektør fra hos en eller anden konkurrerende oversætter at forskaffe sig stykket og spille samme hvor og så ofte han vil.

Jeg må endnu fremhæve en anden omstændighed, som er til stor skade for os. De teatre, som, tiltrods for den nys nævnte usikkerhed, dog alligevel indlader sig på at spille vore stykker, vover ialfald ikke at sætte sig i særlig bekostning med hensyn til stykkernes sceniske udstyr når sådant kræves. Følgen heraf er at vore stykker i Tyskland ikke kan opleve så mange opførelser, som tilfældet vilde være, hvis vi stod under international lovbeskyttelse.

Disse to omstændigheder må nødvendigvis tages i betragtning når talen er om de norske forfatteres tab ved de tyske teatre. Hvor stort dette Bjørnsons og mit tab overhovedet og i det hele har været, er det naturligvis umuligt endog blot tilnærmelsesvis at beregne.

For Sverigs vedkommende kan jeg derimod med nøjagtighed angive mit tab for så vidt det kgl: teater angår. Ved at de to skuespil «De unges forbund» og «Hærmændene på Helgeland» honoreredes gennem «gratialer» og ikke efter regulativet, der dengang var uanvendeligt på mig som norsk, har jeg havt en mindreindtægt af ca: 3000 kroner.

Ved det kgl: teater i København er forholdet følgende:

«De unges forbund» honoreredes arbitrært med 1200 kroner. «Kongs-emnerne» ligeså med 1200 kr:, endvidere «Hærmændene på Helgeland» med 2000 kr:, og «Samfundets støtter» ligeledes med 2000 kr:, tils: 6,400 kroner.

Da «Et dukkehjem» indleveredes var den literære konvention med Danmark trådt i kraft. Dette stykke måtte altså honoreres efter regulativet og indbragte mig ca: 9000 kroner.

Nu er det en kendsgerning at hvert af de 4 førstnævnte stykker i sin tid oplevede omtrent lige så mange og lige så godt besøgte forestillinger som «Et dukkehjem». Havde vi fra 1870 havt literær beskyttelseslov ligeover for Danmark, så vilde jeg altså af disse 4 stykker, istedetfor 6,400 kr., have havt en indtægt af 36,000 kr. Trækkes herfra de oppebårne 6,400 kr., så udkommer et beløb af 29,600 kr. For imidlertid ikke under nogen omstændighed at gribe for højt, vil jeg yderligere fradrage for hvert af de 4 stykker 2000 kr., tilsammen 8000 kr. Derved udkommer ialfald et tab til beløb 21,600 kr. Lægges hertil det i Sverig lidte tab af 3000 kr., så løber det hele op til 24,600 kroner.

Altså: for blot to teatres vedkommende og for blot resp: 2 og 4 stykker har jeg, formedelst mangel på lovbeskyttelse, lidt en formindskelse i mine indtægter af næsten 25,000 kroner.

Og nu tænke man sig – om Bjørnson og jeg for samtlige vore dramatiske arbejder havde nydt lovbeskyttelse ligeover for Tysklands 150 teatre!

Jeg skal ikke udbrede mig vidtløftigere over disse forhold, skønt mangt og meget endnu kunde være at tilføje. Men jeg håber at det allerede anførte giver al fornøden oversigt. Jeg lægger sagen trøstigt i Deres hænder og stoler på storthingets højsind og billighedsfølelse.

Når jeg ivrigt attrår en forøgelse af mine faste årlige indtægter, så er det ikke for derved at berede mig et andet levesæt end hidtil. Mine personlige livsfornødenheder er få og ikke kostbare; og de øges ikke med årene; tvertom. Men af hensyn til det land, jeg tilhører, er det mig en nødvendighed såvidt muligt at hævde en jævnbyrdig stilling ligeover for de andre landes repræsentanter for literatur, kunst og videnskab, med hvilke jeg ikke kan undgå at komme i berørelse.

Først og fremst er det mig imidlertid af vigtighed, uafhængig af hensyn til den pekuniære vinding, at kunne beskæftige mig udelukkende og uforstyrret med de idéer og problemer, der med naturnødvendighed påtrænger sig mig, og gennem literaturen kun da at melde mig, når jeg har noget at udtale og når jeg synes at den rette tid dertil er forhånden. Derved tror jeg bedst at gavne, om end ikke mine egne ydre interesser, så dog den almenhed, jeg nærmest digter for.

Med gentagen tak for den beredvillighed, hvormed De har mødt min henvendelse, tegner jeg mig

med højagtelse

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FANNY RIIS, ROMA [28. februar 1882]

Til frøken Fanny Riis.

Glem ikke Rom!

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, ROMA 8. mars 1882

Rom, den 8. Marts 1882.

Kære Bjørnson!

Jeg har længe gåt og tænkt på at jeg skulde skrive Dig til for at bede Dig modtage et takkens ord fordi Du så åbent og ærligt trådte op til forsvar for mig på en tid, da jeg blev anfaldt fra så mange kanter. Det var jo egentlig ikke andet, end jeg kunde vente af dit store modige høvdingsind. Men til at træde frem og udtale Dig som Du gjorde, dertil havde Du jo egentlig ingen tvingende foranledning; og at Du desuagtet ikke tog i betænkning at kaste Dig ind i striden, det må Du være forvisset om at jeg aldrig skal glemme Dig.

Jeg har også set at Du under dit ophold i Amerika har skrevet venligt og hædrende om mig. Også herfor takker jeg Dig, og lad mig med det samme sige Dig at Du, i al den tid Du var borte, næsten ikke kom ud af mine tanker. Jeg var uvanligt nervøs netop i den tid, og en Amerikarejse har altid ståt for mig som et uhyggeligt vovestykke. Så hørte jeg også at Du var syg derover, og jeg læste om storme på havet just som Du kunde ventes tilbage. Da sprang det så levende frem i min erkendelse, hvor uendelig meget Du er for mig, som for alle os andre. Jeg følte at skulde Du komme noget til, skulde en stor ulykke ramme vore lande, så vilde al produktionsglæde være veget fra mig.

Til sommeren blir det 25 år siden Synnøve kom ud. Jeg rejste opigennem Valders og læste den undervejs. Dette mærkeår håber jeg blir fejret som det bør. Hvis omstændighederne føjer sig efter ønske, vil jeg også gerne komme hjem i anledning af festen.

En sag skylder jeg at omtale for Dig. Gennem «Dagbladet» eller på anden måde vil Du formodentlig være bleven bekendt med indholdet af det brev, jeg for omtrent et år siden tilskrev statsrevisor Berner. Jeg havde jo dengang ikke anledning til at konferere med Dig; men jeg synes ikke jeg godt kan tænke mig at Du skulde have noget væsentligt at indvende imod indholdet eller imod henvendelsen overhovedet. For mig står det som en blodig uret at man så længe har ladet os være uden lovlig beskyttelse af vor literære ejendomsret. Jeg har nu igen tilskrevet Berner og givet ham en oversigt over, hvad jeg for mit vedkommende formener at have tabt. Dette beløber sig, blot ved de to kgl teatre i Stockholm og København, til omtrent 25,000 kroner. «Et dukkehjem», som honoreredes efter regulativet, indbragte mig i Kbhvn 9000 kroner. Ethvert af dine dersteds opførte stykker vilde visst have indbragt dig mindst ligeså meget, hvis vi havde havt konvention. Regn efter, hvad dette tilsammen beløber sig til! Og så Tyskland!

For at kunne virke med fuld og udelt kraft i den åndelige frigørelses tjeneste må man være stillet nogenlunde økonomisk uafhængigt. Stagnationspartiet modarbejder ligefrem vore bøgers udbredelse og der gives teatre, som nægter at opføre vore stykker. Folket selv er bedst tjent med at vi i vor fremtidige produktion ikke tvinges til at tage noget hensyn hertil.

Jeg håber derfor at Du ikke vil misbillige det skridt, jeg har gjort. Jeg har simpelthen bedt om retfærdighed, intet videre. –

Bring din hustru vore bedste hilsener og modtag selv en gentagen tak fra

din hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 16. mars 1882

Rom, den 16. Marts 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

Allerede for længe siden burde jeg have tilskrevet Dem i anledning af Deres venlige brev af 16. Februar. Jeg er naturligvis ikke i tvil om at det er fremkommet af oprigtig velvilje for mig; men jeg vil indstændig bede Dem ikke at låne øre til rådgivere i mine anliggender, og allermindst hvis disse er personer, som savner enhversomhelst rigtig forståelse af alt det virkelig nye, literaturen i de sidste tyve år har frembragt.

Jeg ved meget godt, hvor grådig man i vore smålige nordiske ravnekroge er efter alskens privatanliggender, der angår forfattere og kunstnere; men jeg synes også at jeg er så forsigtig, som vel muligt. Der gives endog dem, som, tvert imod min egen mening, finder at jeg til skade for mig selv er altfor forbeholden. I et brev af 9. Februar skriver herr Otto Borchsenius at sågodtsom alle mine københavnske venner er enige i at det netop nu vilde for mig være den rette tid til helt og tydeligt at udtale mig om mit standpunkt; og han tilføjer ordret følgende: «også Deres forlægger spurgte mig udtrykkelig, om ingen nu vilde kunne få Dem (mig) til at tale». Jeg anfører dette kun for at vise, hvorledes meningerne krydser hverandre. Efter Deres sidste brev kan jeg naturligvis ikke være i tvil om at han har mistydet Deres ord.

Den af mig engang antydede literære plan har jeg for længe siden opgivet. Derimod kan jeg meddele at jeg for tiden er fuldt beskæftiget med forberedelserne til et nyt skuespil. Det blir dennegang et fredsommeligt stykke, som kan læses af statsråderne og grossererne og af deres damer, og som teatrene ikke behøver at vige tilbage for. Det vil falde mig meget let at fuldføre og jeg vil se til at blive færdig dermed temmelig tidligt på efteråret.

Ligeover for «Gengangere» vil der nok, og det ikke inden lang tid, komme forståelse ind i gemytterne hos de godtfolk hjemme. Men alle disse henvisnende affældige figurer, som har kastet sig over denne digtning, således som sket er, vil engang få en knusende dom over sig selv i fremtidens literaturhistorie. Man vil nok vide at opspore de anonyme krybskytter og stimænd, som har udsendt smudsprojektiler efter mig fra deres baghold i professor Goos’s spækhøkeravis og fra andre lignende lokaliteter. Min bog ejer fremtiden for sig. Hine karle, som har brølet over den, har ikke engang forhold til deres egen virkelig levende samtid.

Derfor har jeg også taget denne side af sagen så overmåde koldblodigt. Jeg har gjort mangehånde studier og iagttagelser under stormen, og dem vil jeg vide at føre mig til nytte i vordende digtninger.

Sluttelig har jeg en anmodning til Dem, nemlig, om De godhedsfuldt igen vil låne mig 1000 kroner. Jeg siger udtrykkelig «låne»; thi jeg ønsker at betale rente af hvad jeg således optager forskudsvis hos Dem. Det er jo ingen rimelighed i at jeg sætter mine egne disponible penge fast i værdipapirer og så optager gratis forskud hos Dem. Igen at skille mig ved nogen af mine obligationer vilde jeg nødig da forlegenheden jo kun kommer til at vare nogle få måneder. Jeg håber De indrømmer rigtigheden af ovenstående og indgår derpå.

Med de bedste hilsener til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLA THOMMESSEN, ROMA 6. april 1882

Rom, den 6. April 1882.

Herr kand. jur. Thommessen!

Tillad mig herved, herr redaktør, at aflægge Dem min forbindtligste tak for det tilsendte nummer af «Verdens gang».

I den herværende skandinaviske forening har jeg stadig anledning til at læse bladet; men jeg er Dem naturligvis ligefuldt forbunden for Deres venlige opmærksomhed.

Højlig takskyldig er jeg Dem imidlertid først og fremst for Deres artikel om forhøjelsen af Bjørnsons og min digtergage. Det var mig særdeles kært endelig engang offentlig at se denne sag fremstillet i det rette lys, og særligt glæder det mig at denne fremstilling har fundet plads i et så udbredt blad som Deres.

Med en gentagen taksigelse tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til VICTORINUS PINGEL, ROMA 7. juni 1882

Rom, den 7. Juni 1882.

Herr dr: Pingel!

Det nystiftede Studentersamfund i København har vist mig den ære gennem Dem at sende mig en telegrafisk hilsen.

Tillad mig herved for samfundet at frembære min ærbødigste og hjerteligste taksigelse for den hædersbevisning, som er bleven mig til del.

Det er mit håb og min tro at Studentersamfundet kraftigt vil virke til at fremme det åndelige frigørelses-arbejde i Danmark og derigennem i hele Skandinavien.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 21. juni 1882

Rom, den 21. Juni 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

Næst efter hjerteligst at takke for den veksel, De under 21. Marts havde den godhed at sende mig, vil jeg herved i al korthed foreløbig meddele Dem, at jeg igår fuldførte mit nye dramatiske arbejde. Det heder «En folkefiende» og er i fem akter. Jeg er endnu i nogen uvisshed om hvorvidt jeg skal kalde stykket et lystspil eller et skuespil; det har meget af lystspillets karakter ved sig, men også en alvorlig grundtanke.

Manuskriptet udgør 188 sider, men trykt vil bogen antageligvis blive omkring 12½ ark, hvilket jo er en passelig størrelse.

Om et par dage begynder jeg på renskriften, som i al fald vil kunne være færdig ved udgangen af Juli måned. Jeg skal sende Dem manuskriptet delvis og efterhånden, som jeg plejer. Men dennegang har vi jo så rundelig tid, at De ikke behøver at lade trykningen påbegynde forinden De er i besiddelse af det hele.

Stykkets titel bedes foreløbig fortiet; men jeg ser gerne at det blir bekendt at jeg har skrevet et nyt lystspil i fem akter.

Jonas Lies nye bog har det glædet mig meget at gøre mig bekendt med; det er et fortræffeligt arbejde. Ligeså Jakobsens «Mogens» o. s. v. Modtag min bedste tak for dem begge!

I begyndelsen af Juli, eller så snart den juridiske examen hersteds er tilende, rejser vi på landet, rimeligvis til Gossensass i Tyrol, hvor vi allerede før har tilbragt et par sommere, og hvor jeg uforstyrret kan fuldføre afskriften af mit nye stykke.

Sluttelig nødsages jeg til at bede Dem godhedsfuldt sende mig, hvad jeg har af rentepenge indtil første Juli. Med dette beløb i forbindelse med andre hjælpekilder fra Norge håber jeg at slippe igennem sommeren. Heldigvis er Tyrol et langt billigere levested end Sorrento, hvor vi levede ifjor.

Med de bedste hilsener til Dem selv og til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JONAS LIE, ROMA 22. juni 1882

Konvolutt

Dem norwegischen Schriftsteller

Herrn Jonas Lie,

Ritter m. h. Ord:

Steindamm 14.

Hamburg.

(Germania.)

fr:

Rom, den 22. Juni 1882.

Kære Jonas Lie!

Nu tør jeg ikke længer opsætte med at skrive Dig til; jeg har til min skam opsat det altfor længe; men hvad brevskriveri angår, føler jeg at jeg desværre er så omtrent uforbederlig.

Lad mig da først og fremst af mit ganske hjerte takke Dig og ønske Dig til lykke med din nye bog. Den er et nyt vidnesbyrd om at på sjøfortællingens område gives der i hele samtiden ikke en eneste digter, som kan tænke på at ta’ det op med dig. Billederne fra sildefisket er fuldendte mesterværker i enhver henseende; de lægger beslag på alle sanser; jeg lugtede grangiveligt sild da jeg læste dem, jeg så sildeskæl glittre for øjnene hvor jeg vendte mig, jeg syntes jeg trådte i slejp sildeslo, hvor jeg gik og stod. Således skal det gøres!

Ja, denne bog har Du da naturligvis også allerede havt megen glæde af. Her kan da vel meningerne ikke godt være delte; de kritiske vrøvlere i aviserne vil næppe finde noget at krangle over. Så vidt jeg har set, har da udtalelserne også været enstemmige.

Tak skal Du også ha’ for de breve, Du glædede mig med da krigen mod «Gengangere» raste på det værste. Det er gåt som Du dengang skrev; stormen har lagt sig, og der er på mange hold tegn til en sindigere betragtning af bogen. I Sverig har den fremkaldt en hel literatur af brochyrer og tidsskriftartikler. Fejgest af alle viste Normændene sig dengang som ellers; og de fejgeste blandt de fejge var naturligvis de såkaldte liberale. De var som på sit liv for at fralægge sig mistanken om noget slags samstemmighed med mig.

Iforgårs fuldførte jeg et nyt dramatisk arbejde i fem akter. Jeg er endnu ikke viss på om jeg skal betegne det som lystspil eller som skuespil; det har noget af begge dele eller ligger midt imellem; det blir trykt i løbet af sommeren, men udkommer ikke før senhøstes.

Igår var Sigurd oppe til anden afdeling af juridisk examen og stod sig udmærket i alle fag. Om en 14 dages tid tager han den tredje og sidste afdeling, den såkaldte laureatexamen, og umiddelbart derefter skal han forsvare sin afhandling for den juridiske doktorgrad; disputatsen er allerede godkendt og handler om «førstekammerets stilling i de repræsentative statsforfatninger»; den udgør over 100 tætskrevne kvartsider.

Når disse historier er tilende bryder vi foreløbig op fra Rom for at tilbringe sommeren i Tyrol. Til høsten rejser vi hid ned igen.

Og hvad planer har så Du og dine for sommeren? Er der kanske en mulighed for at vi kunde træffes? Det skulde glæde mig ganske overordentlig. Oprindelig havde vi tænkt at rejse til Norge iår; men da examen falder så sent at den bedste sommertid går tabt, har vi måttet opgive den plan, eller udsat den til næste år.

Måske træffer dette brev Dig ikke i Hamburg, men jeg håber at det alligevel kommer Dig ihænde. Hils din fortræffelige hustru fra os, og ligeledes børnene! Jeg fortæller ofte om det hyggelige samvær i Berchtesgaden.

Din hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 23. juni 1882

Rom, den 23. Juni 1882.

Herr boghandler Lund!

Idet jeg med forbindtligst tak erkender modtagelsen af forrige remisse anmoder jeg Dem om igen godhedsfuldt at ville sende mig, hvad jeg for tiden har indestående hos Dem. Af aviserne har jeg set at sporvejsselskabet giver 3 % udbytte for forrige år. Hvad dampskibet «Dronningen» giver, har jeg ikke kunnet bringe i erfaring.

For et par dage siden har jeg fuldført et nyt skuespil i 5 akter. Det blir trykt i løbet af sommeren men kommer ikke i boghandelen før udover høsten.

Min søn er i denne tid oppe til juridisk examen ved det herværende universitet. Når denne er forbi, i begyndelsen af næste måned, rejser vi til Tyrol, hvor vi agter at tilbringe sommeren. I Oktober vender vi igen tilbage til Rom.

I hele dette år har vi, når jeg fraregner et par korte regnskure, næsten ikke set en sky på himmelen. Heden er derfor temmelig stærk, men dog ingenlunde uudholdelig. Vegetationen holder sig frisk ved den stærke dugg, som falder om nætterne. –

Ved man i Kristiania noget om, hvem der er forfatter til fortællingen «Til statsrådstaburetten»? Bogen udkom ivinter hos Reitzel, men er skrevet af en normand, måske af en dame. Det skulde interessere mig at vide, hvem det kan være.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til SOPHIE ADLERSPARRE, ROMA 24. juni 1882

Rom, den 24. Juni 1882.

Højstærede fru friherrinde!

Må det herved være mig tilladt at frembære min hjerteligste taksigelse for det tilsendte aftryk af friherrindens foredrag over «Gengangere» så vel som for den venlige skrivelse, der ledsagede samme; men frem for alt må jeg udtale min taknemmelighed for at dette foredrag overhovedet er bleven meddelt almenheden, og det både i mundtlig og i skriftlig form.

Under den storm af uvilje og af indsigelser, som fra mange hold rejste sig imod mit seneste drama, og under de mangfoldige mistydninger, det har været udsat for, kunde intet være mig en kærkomnere støtte end en sådan tolkning og redegørelse fra en rigt begavet og højt anset kvinde.

Jeg føler mig forvisset om at De ved Deres foredrag har bragt hundreder af tilhørere og læsere til at se på mit arbejde med klarere øjne end før. Foredraget behandler så overordentlig meget af det, jeg helst ønskede skulde blive sagt; og det fremføres altsammen i en form, som i høj grad har glædet mig på samme tid som jeg derover føler mig hædret. At indlade mig på enkeltheder skulde blive for vidtløftigt. Kun et vil jeg bemærke, nemlig at jeg er fuldkommen enig med Dem når De siger at yderligere end i «Gengangere» tør jeg ikke gå. Jeg har selv følt at den almene bevidsthed i vore hjemlande ikke vilde tilstede det, og jeg fornemmer heller ingen tilskyndelse til at gå videre. En digter tør ikke fjerne sig så langt ud fra sit folk at der ikke længere blir nogen forståelse mellem det og ham. Men «Gengangere» måtte skrives; jeg kunde ikke blive stående ved «Dukkehjemmet»; efter Nora måtte nødvendigvis fru Alving komme.

Jeg er også allerede begyndt at se mig om på andre områder. I disse dage har jeg fuldført et nyt skuespil i fem akter, som behandler ganske andre sider af vort hjemlige samtids- og samfunds-liv. Jeg tør ikke håbe, og ønsker heller ikke, at dette nye arbejde vil gå fri for indsigelser og angreb; men disse vil ialfald rejses af ganske andre grunde end krigen imod «Gengangere».

Det er ikke umuligt at jeg til næste sommer får anledning til at aflægge et besøg i Stockholm, den stad, hvortil jeg føler mig knyttet ved så mange uforglemmelige minder og ved erindringen om så mange fortræffelige menneskers velvilje og venskab. Flere af mine svenske venner og bekendte har vistnok taget parti imod mig i Gengangerstriden; men dette vil ikke gøre noget skår i vort personlige forhold. Et svensk literært angreb krænker aldrig en digter; thi det er altid fornemt tænkt og fornemt udført. I Danmark gøres det borgerligt og i Norge plebejisk. Vi tre har alle betingelser for at danne en åndelig enhedsnation. Sverig leverer den åndelige adel, Danmark det åndelige bourgeoisie og Norge den åndelige almue. –

Med gentagen hjerteligst tak for al udvist venlighed og velvilje tegner jeg mig

med udmærket højagtelse

fru friherrindens ærbødige og forbundne

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, GOSSENSASS 4. august 1882

Gossensass, Tyrol, den 4. August 1882.

Kære Bjørnson!

Du kan vel tænke Dig at det var en overordentlig festglæde, Du beredte mig og mine, først ved telegrammet og siden ved dine to breve.

Når jeg hidtil ikke har svaret Dig, så er grunden nærmest den, at jeg i det længste håbede, det skulde kunne ske mundtligt. Desværre må jeg nu opgive enhver tanke om at kunne komme til Norge iår. Fra Rom kunde vi ikke rejse før Sigurd var færdig med sin examen, og det skede først den 4. Juli. Dernæst har jeg været optagen af et nyt 5-akters skuespil, som jeg nu holder på at renskrive. Så usigelig gerne jeg vilde have været deroppe den 10. August, så kan jeg af tvingende hensyn, som Du nok forstår, ikke lægge dette arbejde tilside, da dette vilde være ensbetydende med ikke at få det trykt eller opført i kommende vinter.

Jeg får altså finde mig i at bli borte fra festen; men hernede skal vi ialfald fejre den så godt vi formår, det må Du være overbevist om.

Gennem aviserne har jeg med spænding fulgt Dig på dine tog i de sidste måneder. Beretningerne derom har givet mig en hel del at tænke på; jeg har fåt bekræftelse på så mangt og meget, som jeg har anet angående samfundsstandpunktet hjemme. Og så har jeg stadig måttet opkaste for mig selv det spørsmål: er det godt at politiken så aldeles tar luven fra de sociale opgaver? Og det sker ganske utvilsomt i Norge for tiden; de sociale spørsmål kommer sletikke frem hos os; og dog er det netop dem, som beskæftiger hele det øvrige Europa i overvejende grad; politiken bryr masserne sig ikke herude så synderligt om. Og for mig personlig står det klart at når der handles om fremskridt, så er det mere magtpåliggende at frigøre menneskene end institutionerne. Og hvorledes står det til med menneskenes frigjorthed hjemme? Det har Du havt erfaringer for både i Drammen og i Laurvik.

Men jeg ved jo nok at du umuligt kan se på disse ting med de samme øjne som jeg. Du har en mægtig begavelse for politiken og en ustyrlig trang til at lede den. Jeg har ikke engang anlæg til at være statsborger; jeg er fuldstændig talentløs i den retning. Det er følgelig ligeså naturligt for Dig at stille Dig i spidsen, som for mig at stille mig udenfor. Du må overhovedet ikke tro at jeg er blind for det store og betydningsfulde i din agitation. Men for mig er rigtignok det største og betydningsfuldeste deri, at Du sætter din hele, stærke og sande personlighed ind. Det er praktiseret poesi. Dine værker står i første række i literaturhistorien og vil altid stå der. Men skulde jeg bestemme, hvad der engang burde indskrives på din mindestøtte, så vilde jeg vælge de ord: Hans liv var hans bedste digtning. Og det, i sin livsførelse at realisere sig selv, mener jeg, er det højeste et menneske kan nå til. Den opgave har vi allesammen; men de allerfleste forfusker den.

Jeg sidder her og skriver slurvet, usammenhængende og lidet udtømmende; men jeg håber at Du nok vil forstå mig alligevel. Jeg vil nu bare sige Dig min tak for de forløbne 25 år og mine bedste ønsker for den digtervirksomhed, jeg håber på i dine næste 25, hvad enten den nu hovedsagelig får udtryk i hvad Du skriver eller i hvad Du lever.

Din hustru er da nu forhåbentlig frisk og påfode igen, så hun i hjemmet kan fejre festen sammen med Dig. Hun har visselig også sin andel i, hvad de 25 år har bragt. Er din søn Bjørn hos eder endnu, må Du hilse ham fra mig og takke ham for hans to friske, kække og frejdige teaterartikler i «Dgbl». I ham har vi en vordende teaterleder, det er ganske utvilsomt. – Min søn Sigurd må bli Italiener da vort kirkedepartement nægtede at lade hans tyske studenterexamen komme ham tilgode. I Juni tog han tredje og sidste afdeling af sin juridiske examen (med udmærkelse) ved universitetet i Rom, og den 4. Juli disputerede han for den juridiske doktorgrad, hvilken han ligeledes erholdt med samtlige professorers udmærkelsesvota. Afhandlingens tema var: «Førstekammerets stilling i den repræsentative statsstyrelse». Hjemme havde han nok af fakultetet fåt en ulykke for sine meninger; men i Italien er man liberalere. Han er den yngste juridiske doktor i Rom (22½ år.) –

Lev vel! Hils, hils, – og hurra for den 10. August!

Din

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, GOSSENSASS 9. august 1882

Herrn Bjørnson Gausdal

Dank für gemeinschaftliche arbeit der freimachung in verflossenen 25 jahren glück und sieg in den kommenden

Ibsen

Til FANNY RIIS, GOSSENSASS 21. august 1882

Konvolutt

Frøken Fanny Riis.

Pilestræde 18.

Christiania

(Norwegen.)

fr:

Gossensass i Tyrol, den 21. August 1882

Kære frøken Riis!

Hvad må De vel tænke om mig, som endnu ikke har takket Dem for Deres breve? At min taushed ikke hidrører fra ligegyldighed, derom ved jeg De er forvisset.

Deres sidste brev opsatte jeg fra dag til dag at besvare. I forretningsmæssig henseende var det jo heller ikke påtrængende nødvendigt, da De jo omtrent samtidigt erholdt professor Ravnkildes meddelelse om at sekretærposten i Rom var bleven Dem overdraget. –

Vi skal altså have den store glæde at se Dem igen til vinteren og få beholde Dem for en længere tid.

Nu vil jeg blot ønske at De må finde Dem tilfreds i Deres nye stilling. De skal jo tiltræde posten allerede i September, og vi kommer neppe til Rom før ude i Oktober. Mit råd til Dem, indtil jeg får talt med Dem, er: slut Dem ikke ubetinget til nogen af fraktionerne i foreningens bestyrelse, og sæt Dem nøje ind i de bestående forholde forinden De foretager nogen reform. Resten vil gå af sig selv.

Her i Gossensass blir vi rimeligvis til midten af September. Går De med jernbanen over München og Brenner, så passerer De jo lige her forbi og vidste jeg så sandt med hvilket tog De kom, så skulde jeg være på stationen for ialfald at se Dem og række Dem hånden.

Sigurd har i Juli taget sin juridiske doktorgrad med udmærkelse. Både min hustru og han hilser Dem på det bedste. –

Lev vel, og hjertelig velkommen til syden igen!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 28. august 1882

Gossensass in Tyrol, den 28. August 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem de første 4 akter af mit nye stykke; den 5. skal følge om nogle få dage, da allerede halvparten af samme ligger færdig. Grunden til at manuskriptet fremkommer noget senere, end i mit foregående brev antydet, er den, at jeg har skrevet stykket rent to gange efter hinanden for at opnå den størst mulige fuldkommenhed i dialogen. – Dette i al hast for idag; mere når jeg sender 5. akt. – Mange hilsener til Dem selv og til Deres kære.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 30. august 1882

Gossensass i Tyrol, den 30. August 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

Deres venlige brev af 24. dennes, som jeg modtog idag, skynder jeg mig herved at besvare.

Manuskriptet til de 4 første akter af mit nye stykke afsendtes igår og er forhåbentlig rigtig indtruffet. Grunden til forsinkelsen er nævnt i den manuskriptet vedlagte billet.

Deres skrivelse af 7. Juli er ikke kommet mig ihænde. Vi afrejste fra Rom den 9. s. m. og rimeligvis har konsulatets tjener afgivet den i vor bolig efter afrejsen; jeg vil derom anstille undersøgelse.

Det var mig ganske overordentlig glædeligt at erfare nyheden angående min digtsamling; jeg takker Dem af hjertet derfor og beder Dem lade bogen komme i handelen til hvad tid, De ønsker.

G: Brandes’s artikler om mig i «Ude og hjemme» har jeg ikke set. Derimod har jeg fra redaktionen af Göteborgs Handels- og S: Tidn: fåt den række artikler af Brandes, som nylig har ståt i dette blad og som nu er udkommet i en særlig brochüre. Er dette de samme artikler, som i «Ude og hjemme»? Jeg har, trods den mådelige svenske oversættelse, læst dem med stor fornøjelse og interesse; men der er i indledningen nogle unøjagtigheder, som jeg ved lejlighed skal gøre Brandes opmærksom på. Er han i København, bedes han foreløbig hilset på det bedste.

På vore egne og Sigurds vegne bringer jeg Dem vor erkendtligste tak for Deres venskabelige lykønskning. Hans doktorafhandling udkommer om et par måneder i trykken i Rom.

Sluttelig er jeg så fri at bede mig hidsendt 1000 kroner i tyske papirpenge, hvorhos jeg benytter anledningen til med tak at erkende modtagelsen af forrige remisse.

Her i Gossensass blir vi, hvis temperaturen tillader det, til henimod slutningen af September, da vi igen drager sydover. Vor gamle romerske ven, professor Ravnkilde opholder sig også her isommer.

Som i min billet af iforgårs lovet, sender jeg den resterende 5. akt om nogle få dage.

Med mange hilsener til Dem og Deres kære børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 9. september 1882

Gossensass, den 9. September 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem resten af manuskriptet til mit nye stykke. Beskæftigelsen med dette arbejde har moret mig, og jeg føler det som et savn og en tomhed at jeg nu er færdig dermed. Doktor Stockmann og jeg kom så fortræffeligt ud af det med hinanden; vi er så enige i mange stykker; men doktoren er et mere uredigt hode end jeg, og han har desuden adskillige andre ejendommeligheder, som gør, at man af hans mund vil tåle at høre adskilligt, som man måske ikke havde optaget så ganske vel, hvis det var blevet sagt af mig. Jeg antager, De er af samme mening, hvis De har læst manuskriptet.

Jeg takker Dem forbindtligst for de tilsendte nr af «Ude og hjemme», hvilke forøvrigt også er mig tilstillede fra Brandes.

Et ord bedes rettet i 4. akt. En replik af Morten Kiil lyder således: Det skal bli’ Dem dyrt o. s. v. Dette bedes rettet til: Det kan bli’ Dem dyrt o. s. v. Stedet findes formentlig i manuskriptets 43. ark 2. side.

Forhåbentlig er mit brev af 30. f. m. kommet Dem rigtig ihænde. Her blir vi endnu en 14 dages tid. Når vi afrejser, skal jeg sætte Dem i kundskab om mit opholdssted.

Med venskabelige hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 13. september 1882

Gossensass, 13. September 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

Forbindtligst tak for det netop modtagne brev og pengebeløb.

Forhåbentlig er også 5. akt nu fremkommet.

Jeg har ikke tænkt at indlevere mit stykke til teatrene før det er kommet i handelen; ønsker nogen teaterstyrelse da at opføre mit skuespil, så vil vedkommende jo derom kunne henvende sig til mig. Jeg beder Dem derfor at fastsætte udgivelsestiden ganske efter behag; for mit vedkommende er der intet ivejen for at bogen udkommer så snart den er færdig, forudsat at sådant er hensigtsmæssigt med hensyn til afsætningen. Jeg skriver disse linjer i al hast for at få dem afsted med iltoget.

Mange hilsener!

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til RASMUS BJØRN ANDERSON, GOSSENSASS 14. september 1882

Gossensass i Tyrol, den 14. September 1882

Højstærede herr professor:

Tillad mig at aflægge Dem min forbindtligste tak for Deres venlige brev af 25. August, hvilket jeg herved giver mig den ære at besvare.

Med stor fornøjelse erklærer jeg gennem denne skrivelse at jeg giver mit samtykke til at herr Wm. M. Lawrence under Deres, herr professor Rasmus B. Andersons tilsyn oversætter mine bøger på engelsk i Amerika, og skal denne oversættelse dersteds være at betragte som den eneste af forfatteren autoriserede.

De af herr Lawrence tilbudte betingelser modtager jeg med særdeles erkjendtlighed og beder jeg Dem for samme at frembære min skyldige taksigelse.

Jeg lægger stor vægt på at sproget i oversættelsen bliver holdt så nær i overensstemmelse med det jævne daglige talesprog som muligt; alle vendinger og udtryk, som kun hører hjemme i bøger bør på det omhyggeligste undgåes i dramatiske arbejder, navnlig i sådanne som mine, der lægger an på hos læseren eller tilskueren at fremkalde en følelse af, at han under læsningen eller opførelsen er vidne til et stykke virkelighed.

De siger, at oversættelsen af «Gengangere» nu snart er færdig; men jeg vilde ikke anse det hensigtsmæssigt om dette skuespil udkom først. Det er det videst gående af de tre arbejder, som De nævner og burde derfor være det sidste i rækken. Denne burde formentlig åbnes med «Samfundets støtter»; derefter burde «Et dukkehjem» komme, da dette danner ligesom en indledning eller en forberedelse til «Gengangere.»

I det danske ugeskrift «Ude og hjemme» har Georg Brandes nylig skrevet en længere afhandling over mig, hvilken jeg skal tillade mig at sende Dem.

Jeg går nu om nogen tid igen tilbage til Rom. For det tilfælde at De skulde have noget yderligere at meddele mig vil Deres breve hurtigst og sikkrest træffe mig under adresse: Consolato di Svezia & Norvegia. Roma.

Med gentagen tak for Deres venlige interesse for mig og min literære virksomhed tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen

Til GEORG BRANDES, GOSSENSASS 21. september 1882

Gossensass, Tyrol, 21. September 1882.

Kære Brandes!

Nu har jeg da for lidt over en uge siden fåt mit manuskript fra halsen og kan begynde at genoptage min længe forsømte brevskrivning.

Først og fremst vender jeg mig naturligvis til Dem og beder Dem modtage min hjerteligste tak for det literære portræt, som De med vennehånd har udkastet af mig. Jeg er, som De siger, ganske visst ikke ufølsom for æresbevisninger; men højest af alle dem, der hidtil er blevne mig til del sætter jeg dog den hædrende og udførlige fremstilling, jeg allerede i levende live er bleven gjort til genstand for af Dem, der jo dog på dette område står som den første i samtiden.

Når mit nye skuespil kommer Dem ihænde, vil De kunne forstå hvorledes det har interesseret, og jeg kan sige, moret mig at bringes i erindring de mange spredte og henkastede ytringer i mine breve til Dem; og De vil da også forstå, hvor højlig det har måttet glæde mig at Deres portræt af mig udkom netop nu, umiddelbart foran udgivelsen af dette mit nye arbejde. Ja, kære Brandes, De har i sandhed været mig en støttende ven dennegang som altid!

En faktisk unøjagtighed i Deres fremstilling skal jeg få lov til at berigtige. Mine forældre tilhørte både på fædrene og mødrene side datidens mest ansete familjer i Skien. Stedets mangeårige storthingsrepræsentant, byfogd Paus og dennes bror sorenskriver Paus var min fars halvbrødre og min mors fættere. Ligeså nær beslægtede var mine forældre med familjerne Plesner, v. d. Lippe, Cappelen, Blom, altså omtrent med alle de patricierfamiljer, som dengang dominerede stedet og omegnen. Min far sad som købmand i en mangeartet og vidtløftig virksomhed og yndede en hensynsløs gæstfrihed i sit hus. I 1836 måtte han indstille sine betalinger og der blev os intet andet tilbage end en landejendom i nærheden af byen. Did flyttede vi hen og således kom vi ud af berøring med de kredse, som vi hidtil havde tilhørt. – I «Peer Gynt» har jeg benyttet mine egne barndomsforholde og erindringer som et slags model ved skildringen af livet i «den rige Jon Gynts hus».

I Deres senere breve har De gentagende berørt et par omstændigheder, hvis rette simple sammenhæng jeg hidtil ikke har oplyst Dem om. Under mit sidste to dages ophold i København blev det mig sagt at De var rejst på landet og da jeg ikke så Dem og Deres hustru ved middagen hos Hegel, kunde det aldrig falde mig ind at De befandt Dem i byens nærmeste omegn; og jeg kan umulig tro andet, end at også Hegel dengang var uvidende derom. At jeg ved vort sammentræf i München ikke havde læst Deres værk over Lasalle lå ene og alene deri at Hegel ikke endnu havde sendt mig bogen, hvilket han ellers plejer gøre med de forlagsskrifter, som han ved interesserer mig. Jeg gik desuden dengang og tumlede med planen til «Samfundets støtter», og under sådanne omstændigheder læser jeg sågodtsom intet og allermindst de bøger, om hvilke jeg på forhånd kan vide at de helt vilde optage mig.

Gid De nu må komme til at føle Dem vel tilfreds i København! Jeg håber at træffe Dem der næste sommer; der er så meget, jeg gerne vilde sige Dem og tale med Dem om. – Her lever vi nu afskårne fra tilbagevejen til Italien ved store oversvømmelser; når vi tør håbe at være i Rom igen, ved vi endnu ikke; foreløbig må vi indskrænke os til at nå Bozen, hvilket for øjeblikket er umuligt.

Med vore bedste hilsener til Deres ærede frue

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, GOSSENSASS 26. september 1882

Gossensass, Tyrol, 26. Septbr 1882.

Herr boghandler Lund!

Tillad mig herved at anmode Dem om, så snart ske kan, at sende mig, hvad jeg har indestående hos Dem, i veksel, helst på Wien eller også på Berlin eller Paris.

Vi befinder os her, 3300 fod over havet, i en temmelig ubehagelig stilling, idet tilbagevejen til Italien ved umådelige oversvømmelser er os afskåret. Jernbanen er for øjeblikket ubrugelig i en strækning af 20–25 mil, og ingen kan sige, hvad tid den igen vil kunne komme i drift. Vi må være fornøjet, hvis vi om et par uger kan komme så langt sydover som til Bozen, der ligger lavt og har et mildt klima; heroppe i Alperne begynder det nu at blive temmelig høstligt.

Deres brev bedes mig tilsendt under adresse: Gröbners Hotel. Gossensass. Tyrol.

Her har vi boet siden begyndelsen af Juli; men denne sommer har desværre været meget regnfuld. Mit nye skuespil er nu under trykken og vil rimeligvis udkomme i midten af næste måned.

I håb om at De har tilbragt en behagelig sommertid og at De befinder Dem vel tegner jeg mig

Deres venligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JONAS LIE, GOSSENSASS [sommeren 1882]

Kære Jonas Lie!

Tak for al venlighed imod min hustru.

Gossensass er, hvad Berchtesgaden engang var – et ideelt arbejdssted uden nysgerrige bladfolk eller bebrillede litteraturdyrkere. Det eneste jeg savner er vore hyggelige lørdagsaftener hos Dig og Din frue.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, TYROL 23. oktober 1882

Brixen in Tyrol, 23.10. 82.

Kære herr justitsråd Hegel!

Da mit nye stykke forhåbentlig tør ventes at komme i handelen i disse dage, tillader jeg mig at anmode om at exemplarer af bogen må blive sendte i mit navn til Bjørnson, Jonas Lie, G. Brandes, E. Brandes, Drachmann, Fru Thoresen og assessor J. Herman Thoresen i Kristiania. Følgeskrivelser sender jeg ikke dennegang; muligens skriver jeg senere direkte til et par af ovennævnte venner.

Jeg vil ikke undlade at aflægge Dem min forbindtligste taksigelse for de særdeles gunstige betingelser med hensyn til honorar og oplagets størrelse, hvormed De i brev af 15. Sept: glædede mig. Deres før omhandlede skrivelse fra begyndelsen af Juli er, trods alle anstillede efterforskninger, ikke kommet mig ihænde; jeg beder Dem derfor om ved lejlighed godhedsfuldt at lade mig vide, hvad jeg i min regnskabsbog tør opføre som honorar for 4. oplag af digtsamlingen . For de tilsendte elegante exemplarer af denne takker jeg Dem særdeles meget; ligeså for hvad De forøvrigt til forskellige tider i denne sommer har havt den godhed at betænke mig med. Drachmanns nye stykke indeholder meget både smukt og godt; det gør mig ondt at jeg ikke ubetinget kan sige det samme om « En opgående sol»; der er ikke nogen rigtig virkelighed i den bog. –

For 14 dage siden forlod vi Gossensass, og sidder nu hernede i det dejlige Brixen i fuld sommer mellem vinhaverne. Længere sydover kan vi endnu ikke komme med vor temmelig svære bagage, da den forfærdelige oversvømmelse i midten af forrige måned har bortrevet jernbaner og landeveje på en strækning af over 25 mile; en af de første dage i November håber vi dog at kunne komme afsted og rejser da direkte til Rom. Vor nuværende adresse er Hôtel Elefant. Brixen. Tyrol; fra 1. November bedes mulige postsendelser til mig adresserede som sædvanligt til konsulatet i Rom.

Med gentagen tak og med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, TYROL 28. oktober 1882

Hotel Elefant, Brixen, Tyrol, den 28. Oktober 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

I mit forrige brev tror jeg at jeg bad Dem om fra 1. November at sende mine postsager til Rom. Idag meldes imidlertid her at den provisoriske forbindelse med syden på grund af nye oversvømmelser atter er afbrudt endog for fodgængere. Vi sidder altså fremdeles fast her på ubestemt tid; jeg tillader mig derfor at anmode Dem om at hvadsomhelst De måtte have at sende mig, må blive adresseret hid til Brixen så længe indtil jeg melder vor afrejse.

Situationen er eventyrlig; men heldigvis er det os jo ikke så magtpåliggende at komme til Rom til nogen bestemt tid da Sigurd jo nu ikke har mere med universitetet at bestille; og forøvrigt befinder vi os her i en dejlig sydlandsk egn og i Tyrols bedste hotel.

Bergens teater har allerede anholdt om at måtte få mit nye stykke; men jeg holder mit svar tilbage indtil jeg ved at bogen er udkommen, hvilket forhåbentlig sker i den allernærmeste fremtid.

Dette i hast for idag. Mange hilsener!

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, TYROL 1. november 1882

Brixen, den 1. November 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

Igår havde jeg den fornøjelse at modtage Deres venlige brev af 27. f. m. og takker Dem på det forbindtligste for de meddelte oplysninger angående det nye oplag af mine digte m. m. –

Den seneste oversvømmelse har anrettet overordentlig stor skade på jernbanen sydover; men det lader dog til at denne vil kunne repareres i kortere tid end man i førstningen troede. Når vi kan komme afsted er imidlertid endnu uvisst, og jeg tillader mig derfor, for alle muligheders skyld, at anmode Dem om godhedsfuldt at sende mig hid til Brixen 1000 kroner i tyske RmՖ, hvilke her i Tyrol med temmelig god fordel kan omsættes i Gülden.

Mit nye stykke udkommer altså noget senere end oprindelig påtænkt; men det er jo naturligt at et så betydeligt oplag kræver megen tid, og jeg er jo forvisset om at udgivelsen fremmes så meget, som omstændighederne tillader. Jeg tillader mig at anmode om at et heftet expl: af bogen, så snart sådanne haves, må blive mig hidsendt, samt at et lignende expl: må blive sendt til herr Wilhelm Lange i Berlin. Hans adresse er: Kastanienallee 19/20.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, TYROL 18. november 1882

Brixen i Tyrol, den 18. November 1882.

Herr skolebestyrer Bendixen!

Ifølge Deres skrivelse af 11. Oktober ønsker bestyrelsen for Bergens nationale scene at få overladt mit nye skuespil «En folkefiende» til opførelse.

Jeg meddeler herved at sådant kan ske imod et honorar af 800 kroner, der afsendes til min kommissionær boghandler Nils Lund i Kristiania dagen efter at første opførelse har fundet sted. De øvrige betingelser kan forblive uforandrede overensstemmende med kontrakten.

Så længe ikke regering og storthing viser mig den retfærdighed at holde mig nogenlunde skadesløs for de store tab, jeg som dramatiker lider i udlandet ved at være ubeskyttet dersteds, så længe får teatrene i Norge finde sig i at betale mine stykker højere end hidtil; thi det er jo disse teatre, som høster nytten af den nuværende retløse og lovløse tilstand; man kan tage så mange udenlandske stykker man vil og opføre dem uden at erlægge honorar derfor.

Jeg benytter anledningen til at spørge, hvorledes jeg skal forstå den omstændighed at de mig ved Bergens teater tilkommende honorarer for forrige sæson ikke er blevne indbetalte til min kommissionær. Jeg har af aviserne set at fru Hennings optrådte gentagende gange i «Et dukkehjem», og formentlig har man i nysnævnte tidsrum også spillet andre af mine stykker.

Vi afrejser på mandag herfra til Rom. Min adresse dersteds er som vanligt: Consolato di Svezia & Norvegia.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til JOHN PAULSEN, ROMA [november 1882]

Skurk!

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 2. desember 1882

Rom, den 2. December 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

Efter en besværlig og tildels virkelig farefuld rejse kom vi hid den 24. f. m. og befinder os nu i god ro i vor vanlige bolig.

Jeg vil ikke nægte at jeg med nervøs utålmodighed går og venter på udgivelsen af mit nye skuespil, hvilken jo ved forskellige sammenstødende omstændigheder og formentlig også af hensigtsmæssighedshensyn er bleven en del forsinket, men som nu forhåbentlig har fundet sted. Idag, når jeg læser de danske aviser, håber jeg at se bogen averteret. For bøger i almindelighed er jo slutningen af November en meget god udgivelsestid; men ikke ganske for skuespil, der i sådant fald ikke vil kunne komme til opførelse før den bedste tid af teatersæsonen er forbi; navnlig vil dette være tilfældet for Sverigs vedkommende, hvor jo stykket først må oversættes. Men på den anden side er jo oplaget af mit nye stykke så overmåde stort at det ganske utvilsomt er lige ønskeligt for os begge at det udkommer på et tidspunkt, da det tør gøre regning på publikums hele og udelte opmærksomhed, uforstyrret af andre samtidige literære nyheder.

Den nærmeste anledning til at jeg skriver idag er den at jeg desværre allerede nu igen nødes til at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig en veksel for 1000 kroner. Forrige sending kom mig rigtig ihænde i Brixen, og aflægger jeg Dem herfor min bedste og forbindtligste tak.

Derhos vilde jeg være Dem meget takskyldig om De for min regning vilde lade indkøbe norske 4½ % hypotekbankobligationer til et pålydende beløb af 4000 kroner. Jeg hører at norske statspapirer for tiden mødes med en viss mistillid på det udenlandske pengemarked, og som følge deraf er kursen kanske nu favorabel for indkøb. Jeg for mit vedkommende nærer ingensomhelst betænkelighed ligeoverfor disse papirer; jeg kender så godt de politiserende skrighalse oppe i Norge og ved at det fra deres side aldrig kommer til alvorlig handling.

Her skal allerede være ankommet en stor mængde skandinaver til Rom, men jeg har endnu kun truffet såre få af dem. Fru Heiberg har været så venlig at sende mig sin interessante bog; jeg tilskriver hende i disse dage for at takke for denne i sandhed sjelden værdifulde gave.

Med mange hilsener til Dem og Deres kære kreds tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. S.

Skulde Bjørnson for tiden være i København bedes han og hans hustru hilset på det bedste og venskabeligste fra mig og mine.

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 5. desember 1882

Monsieur Hegel Kbhavn

Representation Copenhague Stockholm permise

Ibsen

Til HANS SCHRØDER, ROMA 5. desember 1882

Monsieur Schrøder chef de theatre Christiania

Quatre mille couronnes premiere representation autres conditions invariables

Ibsen

Til BENDIX EDVARD BENDIXEN, ROMA 6. desember 1882

Rom, den 6. December 1882.

Herr skolebestyrer Bendixen!

Som svar på Deres skrivelse af 27. November meddeles herved at jeg ikke ser mig istand til at fravige de af mig opstillede, vel overvejede betingelser.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, ROMA 8. desember 1882

Rom, den 8. December 1882.

Kære herr Josephson!

Det gør mig ondt at måtte meddele Dem at jeg ikke kan overdrage Dem mit nye skuespil til opførelse. Direktionen for de kgl: teatre har nemlig anholdt om eneretten til stykkets opførelse i Stockholm og jeg har allerede per telegraf givet mit samtykke.

Gerne skulde jeg have set mit stykkes opsætning i Deres kyndige og erfarne hænder; men dette er jo nu en umulighed.

Med oprigtigt venskab

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD FALLESEN, ROMA 12. desember 1882

Rom, den 12. December 1882.

Herr Kammerherre Fallesen.

Det var mig særdeles kært gennem justitsråd Hegel at erfare at De ønskede at bringe mit nye skuespil til opførelse på det kgl: teater, og jeg håber at mit telegramsvar er kommet Dem rigtig ihænde.

Hensigten med disse linjer er nærmest at forebygge en fejlagtig opfatning og gengivelse af en af rollerne i stykket. I et københavnsk blad, der refererer stykkets indhold, omtales kaptejn Horster som en «gammel» mand, en «gammel» ven af doktoren, o. s. v. Dette er en misforståelse. Kaptejn Horster er en ung mand; han er et af «de unge mennesker», som doktoren siger at han så gerne ser i sit hus. Horster må, navnlig i det korte replikskifte mellem ham og Petra i femte akt, spilles således at man deraf aner et begyndende varmt og inderligt forhold mellem disse to. Derhos tillader jeg mig at anholde om at der også til bipersonerne i fjerde akt må blive anvendt dygtige skuespillere i videst mulig udstrækning; jo flere karakteristiske, natursande skikkelser i mængden, desto bedre.

Jeg beder herr kammerherren godhedsfuldt undskylde denne henvendelse, der kanske vel egentlig er overflødig, og tegner mig

med udmærket højagtelse

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til KONGL. THEATRARNE I STOCKHOLM, ROMA 12. desember 1882

Direction Theatre royal Sthlm

Representation permise lettre demain

Ibsen

Til KONGL. THEATRARNE I STOCKHOLM, ROMA 13. desember 1882

Til direktionen for de kgl: teatre. Stockholm.

Justitsråd Hegel har oversendt mig direktionens skrivelse af 1. December, hvori udtales ønsket om at måtte få opføre mit nye skuespil «En folkefiende».

Den begærede tilladelse meddeles herved på det vilkår at omkostningerne ved oversættelsen bliver mig uvedkommende og at honoraret således i sin tid udbetales mig uden nogensomhelst afkortning.

Det forventes at oversættelsen lægges i en kyndig literatørs hånd og at stykkets indstudering og opsætning foretages med al mulig omhu. Ligeledes må jeg betinge mig at alle smårollerne i fjerde akt, ved folkemødet, udføres af virkelige, dygtige artister og ikke af underordnede personer ved teatret. Jo flere karakteristiske, natursande skikkelser i mængden, desto bedre.

En svensk tidning, som har givet en oversigt over stykkets indhold, har misforståt en af de optrædende personer, hvilket jeg herved gør opmærksom på. Nævnte tidning betegner nemlig «kaptejn Horster» som en «gammel» mand, en «gammel» ven af doktoren, o. s. v. Dette er fuldstændig urigtigt; kaptejn Horster er en ung mand; han er et af «de unge mennesker», som doktor Stockmann siger at han så gerne ser i sit Hus. Det korte replikskifte mellem Horster og Petra i femte akt må spilles således, at man aner et begyndende varmt og inderligt forhold mellem disse to.

Rom, den 13. December 1882.

Dr: Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, ROMA 14. desember 1882

Rom, den 14. December 1882.

Herr teaterchef Schrøder!

Tillad mig herved at sende Dem nogle linjer i anledning af den forestående indstudering af «En folkefiende».

Det er naturligvis ikke min mening her på afstand at ville øve nogen indflydelse hverken på iscenesættelsen af stykket eller på rollefordelingen; men nogle ord om, hvorledes jeg har tænkt mig et og andet, kan dog ikke skade.

Jeg tør formentlig forudsætte som givet at fru Wolf og ikke nogen anden kommer til at spille fru Stockmann. Fru Wolf er utvilsomt den skuespillerinde ved Kristiania teater, der besidder de fleste betingelser for at kunne gengive denne karakter således, som jeg har set og skildret den.

Dersom De til Hovstads rolle har en forøvrigt brugbar fremstiller af ikke altfor heltemæssige legemsdimensioner, så bør en sådan vælges. Hovstad stammer fra fattige husmandsfolk, er vokset op i et usundt hjem under slet og utilstrækkelig ernæring, har frosset og slidt ondt hele sin barndom igennem og senere har han som fattigt ungt menneske naturligvis fristet mangt et savn. Slige livsvilkår afsætter sine mærker ikke blot i den indre men også i den ydre personlighed. Helteskikkelser af almuestand forekommer i virkeligheden kun som undtagelser. Under alle omstændigheder må Hovstad have noget tungt over sig, noget sammenfaldet eller ludende i holdningen, noget usikkert i bevægelserne; men alt dette, naturligvis, gengivet med fuld natursandhed.

Billings replikker er således formede at de kræver østlandsk og ikke f. ex: bergensk dialekt. Han er også nærmest en østlandsk karakter.

Skibskaptejn Horster har en dansk kritiker, løjerligt nok, taget komplet fejl af. Kritikeren betegner nemlig Horster som en gammel mand, som doktor Stockmanns gamle ven, o. s. v. Dette er naturligvis ganske urigtigt. Horster er en ung mand, et af de unge mennesker, hvis gode appetit doktoren glæder sig over, men som ikke ofte kommer der i huset fordi han ikke gerne er sammen med Hovstad og Billing. Allerede i første akt må Horsters interesse for Petra fint og let skinne igennem og under det korte replikskifte mellem ham og hende i femte akt må man ane at disse to nu står ved begyndelsen til et varmt og inderligt forhold.

Begge gutterne må afrettes med stor ufortrødenhed så længe til forskellighederne i deres væsen kommer tydeligt frem.

Jeg må anholde om at alle disponible skuespillere uden undtagelse anvendes i fjerde akt. Instruktøren må her indskærpe den størst mulige natursandhed og strængt forbyde enhver karikerende overdrivelse. Jo flere karakteristiske skikkelser med virkelighedspræg i mængden, desto bedre.

Instruktionen må, hele stykket igennem og for hver eneste rollehavendes vedkommende, ubønhørligt påsé at replikkerne ikke forvanskes. De må lyde præcist således, som de står i bogen. Et livfuldt tempo er ønskeligt. Da jeg sidst var i Kristiania teater forekom foredraget mig slæbende.

Men fremfor alt natursandhed, – illusion af at altsammen er virkeligt og at man sidder og ser på noget, som går for sig i livet.

«En folkefiende» er ikke let at sætte i scene. Der kræves et overmåde vel indøvet sammenspil, altså mange og omhyggeligt ledede prøver. Men jeg stoler på den gode vilje hos alle vedkommende, og kunstnerisk begavelse skorter det jo ikke på ved Kristiania teater.

Dette er i korthed hvad jeg, måske til overflod, gerne vilde sige. Med tak for det modtagne telegramsvar tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 18. desember 1882

Rom, den 18. December 1882.

Kære herr justitsråd Hegel!

Med forbindtligst tak erkender jeg modtagelsen af den nys tilsendte veksel. Uagtet kursen blir jeg dog stående ved de norske 4½ % hypotekbankobligationer, da jeg ikke finder noget andet papir, der forekommer mig fordelagtigere.

Til direktionen for det kgl: teater i Stockholm har jeg telegraferet og derefter skrevet; den sag er altså i orden. Undskyld at jeg ikke tidligere har underrettet Dem herom. Til Josephson har jeg sendt mit skriftlige afslag på hans tilbud.

Min hustru beder mig frembære for Dem sin bedste taksigelse for det allerede i Tyrol modtagne prægtige exemplar af « En folkefiende» .

Desværre må jeg endnu plage Dem med besørgelsen af 3 friexemplarer, hvilke forhåbentlig skal blive de sidste. Det ene bedes sendt til min biograf, docenten dr: Valfrid Vasenius i Helsingfors, det andet til kaptejn U. von Feilitzen i Linköping (der er forfatter til bogen «Ibsen ock äktenskapsfrågan») og det tredje til Fr: Bætzmann i Paris. Dennes adresse kender jeg ikke; men pakken kan jo anbefales til den svenske og norske legation dersteds. Tag mig ikke altfor ilde op at jeg besværer Dem med dette i denne travle tid!

Det har været mig meget kært og interessant at læse de forskellige anmeldelser, som De fra tid til anden har havt den godhed at sende mig. Ligeledes glæder det mig meget at erfare at mit stykke finder så god afsætning.

Modtag vore bedste ønsker om en glædelig jul for Dem og Deres kære familje.

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, ROMA 24. desember 1882

Rom, den 24. December 1882.

Herr teaterchef Schrøder!

«Morgenbladet» har bragt en meddelelse om rollebesætningen i «En folkefiende», og i den anledning må jeg atter ulejlige Dem med nogle linjer.

Jeg ser at herr Gundersen skal spille byfogden. Denne skuespillers ydre passer ganske visst ikke videre godt for en mand, som ikke tåler at tænke på at spise varm mad til aftens, som har en dårlig mave, en slet fordøjelse og som lever af tyndt thevand. Heller ikke passer det synderligt for en mand, der betegnes som pén, fin og pertentlig. Men disse mangler kan jo tildels afhjælpes ved en hensigtsmæssig maskering og påklædning. Herr Gundersen må derfor anvende stor omhu på disse to ting.

Heller ikke harmonerer herr Reimers’s legemsbygning med et temperament som doktor Stockmans; iltre mennesker er i almindelighed mere spædlemmede. For herr Reimers gælder altså ganske den samme anmodning, som foran er rettet til herr Gundersen. Han må gøre sig så tynd og så liden som det er ham muligt.

Herr Hansson kender jeg ikke; men efter alt, hvad jeg hører om ham tviler jeg ikke på at han vil kunne spille Hovstads rolle tilfredsstillende.

Derimod må jeg bestemt gøre indsigelse imod at Horster udføres af herr H. Brun. Jeg henholder mig i et og alt til hvad jeg i mit forrige brev udtalte om dette parti, og anmoder om at rollen må blive givet til herr Schanke samt om at denne må blive gjort bekendt med hvorledes jeg ønsker rollen opfattet og spillet.

Imod besætningen for øvrigt har jeg intet at indvende. Herr Selmer er sikkerlig på sin plads som Billing; dennes mundheld «gud døde mig» må ikke markeres, det må falde ganske som et udtryk, hvorved han igrunden ingenting tænker. Frøken Gjems kender jeg ikke; men jeg lægger stor vægt på at Petras rolle blir spillet korrekt og med fuld troværdig natursandhed. –

Med anmodning om at honoraret for stykket i sin tid må blive indbetalt til boghandler Nils Lund tegner jeg mig

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 27. desember 1882

Rom, den 27. December 1882.

Herr boghandler Lund!

Med forbindtligst tak erkender jeg modtagelsen af den under 2. Oktober afsendte veksel.

Når første opførelse af «En folkefiende» har fundet sted på Kristiania teater har direktionen til Dem at indbetale 4000 kroner. Dette beløb bedes godhedsfuldt tilstillet den Gyldendalske boghandel.

Ligeledes har bestyrelsen for det norske teater i Bergen, så snart stykket dersteds har været spillet 1 gang, at indbetale til Dem 800 kroner. Af denne sum bedes 245 kroner indsatte på min søns sparebanksbog og resten hidsendt per veksel.

Bestyrelsen for Bergens teater har meddelt mig at den for nogen tid siden har sendt Dem 60 kroner, der tilkom mig som afgift for opførelser af ældre stykker i forrige sæson. Dette beløb samt min gage for 4. kvartal, med fradrag af Deres honorar o. s. v., vilde jeg gerne have hidsendt snarest muligt.

Min postadresse hersteds er som før: Consolato di Svezia & Norvegia.

Her er for tiden en hel mængde Skandinaver i Rom, og deriblandt ikke få norske. I slutningen af forrige måned kom vi hid tilbage efter en temmelig besværlig rejse gennem de oversvømmede tyrolske og norditalienske distrikter. Det er umuligt at gøre sig nogen forestilling om de umådelige ødelæggelser når man ikke har været på stedet.

Med tak for det nu snart forløbne år og med ønsket om et godt og glædeligt nytår tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til DEN GYLDENDALSKE BOGHANDEL, ROMA 28. desember 1882

Rom, 28. December 1882.

Et exemplar af «Grundtræk af Danmarks statsforfatning og statsforvaltning» ved C. V. Nyholm, i kommission hos G. E. C. Gad bedes godhedsfuldt hidsendt. Tillægget angående Sverige og Norge behøves ikke.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, ROMA 31. desember 1882

Rom, den 31. December 1882.

Herr teaterchef Schrøder!

Desværre ser jeg mig nødsaget til endnu en gang at ulejlige Dem med nogle linjer.

Af Deres ærede skrivelse, som jeg modtog igår, erfarer jeg at man agter at lade begge gutterne i mit stykke spilles af to skuespillerinder. Dette har gjort mig noget urolig, da jeg deri tror at se et vidnesbyrd om at man ikke har været tilbørlig opmærksom på den ånd, hvori dette stykke er skrevet og hvori det kræver at fremstilles.

At lade gutteroller spilles af damer kan til nød gå an i operetten, i vaudevillen eller i det såkaldte romantiske skuespil; thi der kræves ikke først og fremst ubetinget illusion; enhver tilskuer er sig under opførelsen fuldt bevidst at han bare sidder i et teater og ser på en teaterforestilling.

Men anderledes forholder det sig når «En folkefiende» spilles. Tilskueren skal føle sig som om han var usynlig tilstede i doktor Stockmanns dagligstue; alt må her være virkeligt; begge gutterne også. Derfor er det at de ikke kan spilles af to forklædte skuespillerinder med lokkeparykker og med snørliv; de kvindelige former kan ikke dølges af dragten, trøje og buxer, og aldrig vil de få nogen tilskuer til at tro at han har for sig to virkelige skolegutter fra en af småbyerne. Hvorledes kan desuden en voksen dame komme til at se ud som et 10 års barn?

Begge rollerne må derfor nødvendigvis spilles af børn, i yderste nødsfald af et par småpiger, hvis former endnu ikke er udviklede; og da væk med korsetterne og lad dem få store tykke guttestøvler på benene. Guttemanerer må de naturligvis også oplæres i.

Det er i stykket foreskrevet at doktor Stockmann ved folkemødet skal være klædt i sort; men dragten må hverken være ny eller elegant, og hans hvide halsklud kan gerne sidde lidt påskæve. Men sligt finder nok herr Reimers på af sig selv.

Det glæder mig at herr Johannes Brun får med iscenesættelsen at gøre. Dette hverv vil volde ham en hel del arbejde og møje; men jeg er forvisset om at han gør sit bedste i enhver henseende og at han vil komme til at høste anerkendelse derfor. For øvrigt kan jeg ikke godt tænke mig at stykket skulde kunne blive færdigt til opførelse så tidligt som i midten af Januar.

Med en hilsen til personalet og med ønsket om et godt nytår for alle teatrets vedkommende tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

1883

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 11. januar 1883

Rom, den 11. Januar 1883.

Kære herr justitsråd Hegel!

Skøndt det rigtignok nu er lovlig sent, vil jeg dog benytte anledningen til at bringe Dem min varmeste tak for det forløbne år og vore bedste ønsker om alt godt for Dem og Deres i det år, vi nys er trådt ind i.

Ligeledes takker jeg Dem på det forbindtligste for de til julen tilsendte bøger og på min søns vegne for Madvigs værdifulde værk, hvormed De har havt den venlighed at betænke ham.

Kristiania teater har efter 1. gangs opførelse af «En folkefiende» at erlægge et honorar af 4000 kroner. Dette beløb vil da straks blive Dem sendt gennem boghandler Nils Lund. Min anmodning er at, når sådant er sket, der må blive indkøbt 4 ½ % norske hypotekbankobligationer til nysnævnte beløb. For de senest indkøbte er jeg Dem særdeles forbunden.

Derhos vilde jeg takke Dem meget om De vilde vise mig den godhed atter igen at sende mig 1000 kroner på vanlig måde ved veksel på Paris eller direkte anvisning på Schmitt & Nast, dog helst det første da jeg derved sparer stempelafgiften.

Jeg går allerede igen og komponerer og lægger planer til et nyt skuespil af samtidslivet. Det vil blive i 4 akter og jeg håber at jeg senest inden et par måneder vil kunne gå ivej med det egentlige arbejde. Italiens luft, den lette levemåde hernede, virker stærkt påskyndende på min produktivitet. Det falder mig langt lettere at arbejde her end i Tyskland.

For tiden er der en stor mængde Skandinaver forsamlet i Rom; men de fleste af dem ser jeg kun sjeldent, og mange kender jeg slet ikke. Det er mig en fornødenhed at isolere mig nu da jeg går og tumler med disse nye planer.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 12. januar 1883

Rom, den 12. Januar 1883.

Herr boghandler Lund!

Forbindtligst tak for den tilsendte veksel. På omstående blad følger den forlangte fuldmagt; men sandsynligvis indtræffer den først i Kristiania efter at beløbet allerede er hævet.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Fuldmagt.

Herved bemyndiges herr boghandler Nils Lund til på mine vegne at hæve og kvittere for det mig ved Kristiania teater efter første gangs opførelse af «En folkefiende» tilkommende honorar.

Rom, den 12. Januar 1883.

Henrik Ibsen.

Til URBAN VON FEILITZEN, ROMA 13. januar 1883

Rom, den 13. Januar 1883.

Herr Kaptejn U. v. Feilitzen!

Da jeg i midten af Maj måned forrige år havde havt den glæde at modtage og gøre mig bekendt med Deres bog om mig og mit forhold til ægteskabsspørgsmålet, var det min hensigt at sende Dem min tak i en lang og udførlig skrivelse.

Der var imidlertid omstændigheder tilstede, som dengang hindrede mig i at udføre mit forsæt. Jeg var netop i de dage begyndt at skrive på mit sidst udkomne skuespil, og dette arbejde lagde beslag på al min tid og gjorde mig uskikket til at indlade mig på nogensomhelst brevveksling udenfor den rent forretningsmæssige.

Heller ikke idag vil jeg udtale mig vidtløftigt om Deres geniale værk. Ved nærmere overvejelse finder jeg at det jo egentlig heller ikke tilkommer mig at udtale mig derom.

Men hvad jeg tør sige er at jeg har beundret den originalitet og sjeldne dybsindighed, hvoraf Deres værk er gennemåndet, og ikke mindre den glimrende fremstillingsform, der må gøre bogen fængslende for enhver intelligent læser.

Det er en stor og uvurderlig håndsrækning til forståelse af mine skrifter, som De i dette værk har budt mig og som jeg med hjertelig glæde modtager.

Jeg har kun min tak at byde Dem til gengæld. Hjertelig tak for Deres bog og for den kærlighed til emnet, som åbenbarer sig på hvert blad!

Jeg omgåes med den plan muligens at gæste Sverige til sommeren. Dette vil afhænge af, hvorvidt det lykkes mig i nogenlunde betimelig tid at få fuldført et nyt dramatisk arbejde, hvormed jeg allerede er begyndt at beskæftige mig. Lykkes dette så var det vel muligt at jeg kunde få den glæde personlig at gøre Deres bekendtskab og mundtlig gentage min tak til Dem fordi De har udtalt det åndfuldeste og dybeste, som endnu er blevet sagt om min digtning.

Deres ærbødigst og hjerteligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CAMILLA COLLETT, ROMA 17. januar 1883

Rom, den 17. Januar 1883.

Højt ærede fru Camilla Collett!

Snart indtræffer der nu en betydningsfuld mærkedag i Deres liv, en dag, som fortjener at mindes og fejres i vide kredse. Jeg kan ikke tvile på at også så vil ske, skønt jeg rigtignok ikke af aviserne kan se at der træffes forberedelser. Men sligt holdes vel hemmeligt.

I vor lille familjekreds hernede må De være overbevist om at vi ikke lader den 23de gå forbi uden at tømme et glas på Deres velgående i det nye decennium, De nu træder ind i.

Det er en stor literær livsgerning, De på denne dag med stolthed kan se tilbage på. Men det er mit faste håb at denne livsgerning endnu ikke på lang, lang tid vil være at betragte som afsluttet. De besidder jo sindets ungdom i usvækket fylde. Med Deres tanker, Deres idéer og Deres interesser står De endnu som før kæmpende ude mellem forposterne; De har ikke ladet Dem distancere af de skiftende tider, og derfor tør det vel forventes at De endnu gennem en række af år vil eje kraft til at yde mangt et værdifuldt bidrag til fuldstændiggørelse af Deres rige og geniale produktion.

Ideerne vokser og forplanter sig langsomt oppe hos os; men uformærket sker det dog. Det Norge, som er ifærd med at udvikle sig, vil bære mærker af, hvad Deres ånd har virket og banet vejen for. De er en af de kæmpere, som det kommende mindst af alle vil kunne tænke sig borte fra forudsætningerne, fra udviklingsgangen.

Men først og fremst vil jeg rigtignok ønske at takken og påskønnelsen i fuldt mål må blive Dem tildel allerede i Deres levende live. Der er noget nedtrykkende, noget dybt forstemmende i dette at menneskene evig og altid kommer for sent, når de engang skal til at gøre godt igen og oprette, hvad de altfor længe har forsømt. Ligeover for mig selv afficerer det mig ikke en smule; men det kan ærgre, forbittre og oprøre mig, når jeg iagttager sligt ligeover for dem jeg højagter og beundrer.

Dog, den forestående festdag vil forhåbentlig ikke give anledning til deslige betragtninger. Den vil bringe Dem solskinsvejr og et varmende luftdrag midt i den hjemlige vinterkulde. Lad disse linjer fra syden, fra Pincio, som De elsker så højt, få medvirke lidt dertil. Held og lykke for dagen og for alle Deres kommende levedage!

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til HERMAN BANG, ROMA 23. januar 1883

Konvolutt

Herr Herman Bang.

Frederiksborggade 28.

1. Sal.

Kopenhagen.

(Danimarca.)

fr:

Rom, den 23. Januar 1883.

Herr Herman Bang!

Når jeg indtil idag har ventet med at besvare Deres brev, er grunden den at jeg forudsatte at en direkte henvendelse til mig fra Casinoteatrets direktion var undervejs, og denne vilde jeg først oppebie.

En sådan henvendelse er imidlertid ikke indløbet. Derimod modtog jeg i formiddags et telegram fra justitsråd Hegel, indeholdende at «Casinoteatret» venter svar angående «Gengangere».

Forinden et definitivt svar kan gives er det imidlertid nødvendigt at direktionen sætter sig i forbindelse med mig; der er i denne sag meget, som må afhandles; mange betingelser må bringes på det rene; visse betænkeligheder, som jeg kunde nære, må man overtyde mig om er ugrundede.

Nærmere at udtale mig om sagen ansér jeg ubetimeligt så længe jeg ikke med fuld sikkerhed ved at det er teaterdirektionen selv, som ønsker at bringe det omhandlede stykke til opførelse.

Med oprigtig tak for den venlige interesse, hvormed De omfatter dette mit arbejde tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN SVERDRUP, ROMA 24. januar 1883

Konvolutt

Herr storthingspræsident

Johan Sverdrup.

Christiania

(Norvegia.)

fr.:

Rom, den 24. Januar 1883.

Herr storthingspræsident Sverdrup!

De idag ankomne norske blade har bragt os et sørgebudskab fra Deres hjem.

Tillad mig at udtale min og mines inderlige deltagelse i anledning af det store smertelige tab, De nys har lidt.

Jeg tør tale i samtlige herværende norskes navn, når jeg sender Dem disse linjer. Vær forvisset om at alle vore tanker er hos Dem i Deres sorg.

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 21. februar 1883

Rom, den 21. Februar 1883.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg frygter at jeg i mit forrige brev glemte at takke Dem for de bøger, som De ved juletid var så venlig at sende mig og som har beredt os en stor fornøjelse. Tillad mig derfor herved at indhente det forsømte og samtidig at sende Dem min bedste tak for Goldschmidts nye bog, hvilken jeg har læst med megen interesse; den er fin, elegant og dyb, som alt, hvad G. skriver.

Ligeledes erkendes med tak modtagelsen af den sidste pengesending.

Telegrammet angående Kasinoteatret har jeg besvaret direkte til vedkommende. Det var ikke direktøren, der havde henvendt sig til mig men forfatteren Herman Bang , som skrev at frøken Lerche ønskede «Gengangere» til sin beneficeforestilling. Selvfølgelig kunde jeg ikke reflektere herpå så længe ikke direktøren selv var trådt i underhandling med mig, og dette er hidtil ikke sket.

«En folkefiende» er antaget til opførelse på Göteborgs teater, hvor det vil blive givet i den nærmeste fremtid. Honoraret efter første forestilling, 500 kroner, har jeg forlangt indbetalt til Dem. Stykket er nu givet på det svenske teater i Helsingfors, hvor det honoreres som originalstykker. Også dette beløb vil blive indsendt til Dem; men hvor meget det kan udgøre ved jeg ikke.

Men nu kommer udgiftsiden. Jeg behøver en veksel for 1600 kroner. At beløbet er så stort kommer af at Sigurd i næste måned skal rejse til Paris, hvor han i omtrent ¼ år må opholde sig for sine studiers skyld. En så stor sum har jeg nu vistnok ikke at disponere over hos Dem; men jeg håber at De, som sædvanligt, godhedsfuldt vil forstrække mig med det manglende.

Derhos vilde jeg gerne høre Deres mening om et literært projekt, nemlig om, hvorvidt det ikke skulde være tænkeligt at en ny gennemarbejdet udgave af mit ungdomsarbejde «Gildet på Solhoug» skulde kunne påregne afsætning. Dette stykke er hidtil blevet ganske mistydet af kritikerne og er vistnok kun kendt af såre få. I sin nye bog om mig har nu docent, dr. Valfrid Vasenius i Helsingfors givet en rigtig og udtømmende forklaring af stykket, således, som han modtog den af mig selv i München for nogle år siden. Denne bog er ialfald i Sverig og Finland mødt med megen interesse. Derfor havde jeg tænkt at stykket nu kunde udgives med en fortale ligesom «Catilina». Bogen har vistnok ikke på mange år været i handelen, og stykket er ganske kort; det hele vil neppe udgøre 120 sider. Hvis De tror at dette foretagende er tilrådeligt, vilde jeg gerne ad antikvarisk vej erholde et expl. af stykket, hvorefter jeg kunde omskrive det. Senere kunde det da trykkes og udgives, når tiden engang fandtes belejlig. Omskrivningen af dette gamle stykke vilde ikke i nogen mærkbar grad forsinke det nye arbejde, hvormed jeg nu i tankerne beskæftiger mig. Men hvorvidt foretagendet er tilrådeligt og praktikabelt, derover kan ene De have det rette overblik, og jeg beder Dem derfor engang ved lejlighed lade mig høre Deres mening om sagen.

Fra dr. og frøken Reiersen, som for tiden opholder sig her, kan jeg bringe en genhilsen. Jeg har været sammen med dem i et aftenselskab i konsulatet, og håber snart igen at have samme fornøjelse. Foråret begynder nu at komme, markerne grønnes og mandeltrærne har snart afblomstret.

Med vore bedste hilsener til Dem selv og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til DIREKSJONEN FOR DAMPSKIPET «DRONNINGEN», ROMA 23. februar 1883

Konvolutt

Til

direktionen for

dampskibet «Dronningen».

Kristianssand.

Norwegen.

(Norvegia.)

fr:

Rom, den 23. Februar 1883.

Til direktionen for dampskibet «Dronningen». Kristianssand.

Da der i året 1875 udstedtes indbydelse til aktietegning i et nyt dampskib, som agtedes sat i fart mellem Kristianssand og Kristiania, blev dette foretagende af indbyderne fremstillet som et efter al sandsynlighed særdeles lovende.

I tillid til indbydernes navne og beregninger tegnede jeg 5 aktier i bemeldte dampskib.

De to første årsberetninger meldte om forskellige større uheld, der havde tilstødt skibet, og på grund af hvilke der ingen dividende kunde udbetales aktieejerne.

Senere er intet årsregnskab og ingen årsberetning kommet mig for øje. Men af aviserne har jeg set at fartøjet i dette tidsrum stadigen uden extraordinære afbrydelser har faret i den planmæssige rute.

Ikke desto mindre har jeg i al denne tid indtil dato intet udbytte erholdt af mine aktier.

Jeg kan ikke godt tænke mig at et konsortium af praktiske forretningsmænd kunde ville fortsætte et foretagende, som gennem flere år har vist sig at være aldeles uproduktivt. Men alligevel har jeg ikke erfaret at man tænker på at opløse selskabet eller få dampskibet solgt.

Det ligger derfor nær at tænke sig at foretagendet dog, om end ikke direkte så ialfald indirekte, kan betragtes som lønnende for aktionærerne, der vel omtrent allesammen, med undtagelse af mig, må antages at være bosatte i strøget fra Kristianssand til Kristiania. Det tør antages at samtlige disse herrer er vareforsendere, som, ved at benytte dampskibet «Dronningen», gennem dettes lave fragtsatser finder sig skadesløse for afsavnet af direkte udbytte af de indskudte kapitaler.

Imod et sådant arrangement vilde der naturligvis intet være at indvende såfremt det i lige grad kom samtlige aktionærer tilgode. Men er det virkelig etableret, så har jeg ialfald ingen fordel deraf; thi jeg er ingen forretningsmand og specielt ingen vareforsender eller modtager. Da jeg tegnede mine aktier gjorde jeg regning på i henhold til indbydelsen at erholde et reelt direkte udbytte af mine penge.

Jeg antager at den årlige generalforsamling nu snart vil blive afholdt og jeg anmoder om at forsamlingen må blive gjort bekendt med denne skrivelse.

Derhos henstiller jeg til generalforsamlingen at afgøre om ikke billighed og retfærdighed taler for at selskabet enten indløser mine aktier eller i alt fald bevilger mig af disse en årlig dividende, der kan skønnes at stå i et passende forhold til det udbytte, de øvrige aktionærer må antages at nyde af deres indskudte penge.

Skulde imidlertid faktum være det for mig utænkelige at dampskibet i alle disse år har sejlet og fremdeles sejler uden hverken direkte eller indirekte fordel for nogen af aktionærerne, så tillader jeg mig at foreslå at fartøjet snarest muligt sælges og at selskabet opløser sig.

I forventning om gennem direktionen at erfare generalforsamlingens beslutning, og med tilføjende at min postadresse er: Consolato di Svezia & Norvegia. Rom – tegner jeg mig

ærbødigst

Dr: Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 15. mars 1883

Rom, den 15. Marts 1883.

Kære herr justitsråd Hegel!

Det er mig særdeles kært at De så beredvillig indgår på forslaget angående en ny udgave af «Gildet på Solhaug». At De for nogle år siden foreslog det samme, havde jeg ganske glemt men erindrer det nu tydeligt. Jeg tror imidlertid at der ingen skade er sket ved udsættelsen.

For de tilbudte betingelser bringer jeg Dem min bedste tak. Den lille rest af 1. oplag bedes indkøbt for min regning; men hvis købet foregik i Deres navn, erholdt jeg måske den sædvanlige rabat. Dette er imidlertid en bisag.

Hermed følger den første halvdel af manuskriptet; den næste, lidt større, sender jeg Dem i løbet af en uges tid. Samtidigt vil De også erholde det egentlige titelblad og det korte forord, som bør ledsage den nye udgave. Bogen vil i det hele komme til at udgøre omtrent 120 sider, og jeg vilde lægge særdeles vægt på at den kunde udgives nu og ikke til efteråret, til hvilken tid så meget andet nyt kunde komme til at lægge beslag på publikums opmærksomhed.

Forbindtligst tak for vekselen og for de forskellige tilsendte blade. – Undskyld hastværk!

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

P. s. For telegrammet angående opførelsen takkes ligeledes på det bedste.

H. I.

Til DIREKSJONEN FOR DAMPSKIPET «DRONNINGEN», ROMA 17. mars 1883

Konvolutt

Til

direktionen for dampskibet

«Dronningen».

Kristianssand.

Norwegen.

(Norvegia.)

fr:

Til direktionen for dampskibet «Dronningen». Kristianssand.

Idet jeg erkender modtagelsen af Deres skrivelse af 8. dennes, med deri indlagte årsregnskaber for 81 og 82, skal jeg bemærke at direktionen svæver i en for mig uforklarlig vildfarelse når den siger at den hidtil har været uvidende om, hvorhen mig vedkommende meddelelser skulde sendes.

Allerede da jeg tegnede mine aktier oplyste jeg direktionen om at min forretningsfører og kommissionær for Norge var boghandler Nils Lund i Kristiania. Herr Lund har på mine vegne indbetalt det tegnede aktiebeløb og har fra direktionen erholdt mine aktiebreve udleverede. Herr Lund har i sin tid for mig tegnet og betalt en præference-aktie og har senere fra direktionen erholdt beløbet tilbagebetalt. I de første år sendte direktionen også årsberetningerne til herr Lund og det er mig derfor ufatteligt, hvorledes direktionen nu har kunnet være i nogen tvil om, hvorhen disse skulde adresseres. Skylden ligger ialfald ikke hos mig.

Da jeg imidlertid nu af direktionens skrivelse er bleven oplyst om den rette grund til at aktierne hidtil intet udbytte har givet, medens der tør være håb om at sådant i en ikke altfor fjern fremtid tør påregnes, så ønsker jeg ikke at de i min forrige skrivelse fremsatte forslag fremlægges for denne generalforsamling.

Rom, den 17. Marts 1883.

Ærbødigst

Dr: Henrik Ibsen.

Til GEORG SIBBERN, ROMA 22. mars 1883

Rom, den 22. Marts 1883.

Deres excellence!

Uagtet jeg ikke med visshed ved, hvorvidt jeg tør påregne, fra mit ophold i Stockholm i sommeren 1869, at have bevaret en plads i Deres excellences erindring, vover jeg dog gennem disse linjer ærbødigst at introducere min søn ved det kgl: gesandtskab.

Efter at have afsluttet sine teoretisk-juridiske studier har han i afvigte sommer taget den juridiske doktorgrad ved det herværende universitet.

Det er væsentlig de politiske videnskaber, hvormed han under sin studietid, først i München og senere her, har beskæftiget sig, og som han har valgt til sit fremtidige hovedfag.

Han rejser nu til Paris for ved selvsyn, navnlig indenfor det videnskabelige, politiske, literære og kunstneriske område, at lære det franske kulturliv nøjere at kende.

Som følge heraf vil han væsentlig komme til at anvende sit 2–3 måneders ophold i Paris til at overvære parlamentets forhandlinger, til at studere i de offentlige biblioteker, høre forelæsninger, hvis genstande falder indenfor hans fag, og endelig til at besøge muséerne, teatrene m. m.

Da jeg imidlertid tror at have grund til at befrygte at adgangen ialfald til de parlamentariske møder er forbunden med ikke ringe vanskeligheder, så fremt ikke vedkommende støttes ved intervention eller anbefaling fra en offentlig autoritet, så er det min ærbødige anmodning at en sådan, i fornødent fald, må fra det kgl: gesandtskabs side blive min søn til del for at hans ophold i Paris kan i videst muligt omfang blive frugtbringende for ham.

Det er i fortrøstning til Deres excellences noksom bekendte velvilje imod rejsende nordboer at jeg vover at fremkomme med denne anmodning, og med bøn om at samme ikke må blive mig ilde optaget tegner jeg mig

med udmærket højagtelse

Deres excellences ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KRISTIAN GLØERSEN, ROMA [29. mars 1883]

Har De tid og lyst til at se op til os iaften, torsdag? Vi spiser 7½. Der kommer ellers ingen undtagen Holfeldt.

Deres

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 30. mars 1883

Rom, 30. Marts 83.

Kære herr justitsråd Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem slutningen af manuskriptet. Forordet, antagelig 4–5 sider, samt titelbladet følger om et par dage.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 2. april 1883

Rom, den 2. April 1883.

Herr boghandler Lund!

Tillad mig herved at takke Dem for det i sin tid tilsendte årsopgør, for den samtidigt dermed modtagne veksel samt for de i øvrigt for mig udførte kommissioner.

Hensigten med disse linjer er derhos at anmode Dem om, hvis sådant ikke allerede skulde være sket, godhedsfuldt at ville sende mig min gage for 1ste kvartal samt forrige års udbytte af mine hos Dem beroende aktier.

Jeg er i denne tid stærkt beskæftiget med et literært arbejde og må derfor idag indskrænke mig til disse få ord.

Deres stedse forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 6. april 1883

Rom, 6. April 1883.

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem fortalen til «G. p. S.». Jeg beder Dem undskylde at det har varet noget længere end jeg troede; men jeg håber at den endnu kommer tidsnok og at ingen vanskelighed i trykkeriet derved er forvoldt.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, ROMA 19. april 1883

Rom, den 19. April 1883.

Herr teaterdirektør Lindberg!

Som svar på Deres ærede skrivelse skal jeg tillade mig at meddele at De ved at indbetale 400 kroner til den Gyldendalske boghandel i København vil erholde retten til med det af Dem ledede teaterselskab overalt i Sverige, med undtagelse af Stockholm og Göteborg, at opføre skuespillene «De unges forbund» og «Gengangere».

Jeg erindrer meget godt vort møde i München for tre år siden; jeg beklager at jeg dengang fik så liden anledning til at tale med Dem; men ved senere gennem tidningerne at følge Dem på Deres kunstneriske bane har jeg modtaget indtryk af at mine arbejder vil under Deres ledelse befinde sig i kyndige hænder.

For det tilfælde at De indgår på de opstillede betingelser, håber jeg derfor også på et for alle parter tilfredsstillende resultat af forestillingerne.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUCIE WOLF, ROMA 25. mai 1883

Rom, den 25. Maj 1883.

Kære fru Wolf!

I begyndelsen af denne måned havde vi den uventede fornøjelse at modtage et brev fra Dem. Brevet var jo rigtignok stilet til min hustru; men da det i hovedsagen vedkommer mig, så tillader jeg mig herved personlig at besvare samme.

De ønsker fra min hånd en prolog til den festforestilling, som i Juni skal gives på Kristiania teater i anledning af Deres 30-årige kunstnervirksomhed dersteds.

Gid jeg så sandt kunde efterkomme Deres anmodning. Intet skulde været mig kærere. Men jeg kan det ikke; jeg kan det ikke for min overbevisnings og for min kunstbetragtnings skyld. Prologer, epiloger og alt sligt noget burde ubetinget forvises fra scenen. Der hører kun den dramatiske kunst hjemme; og deklamation er ikke dramatisk kunst.

Prologen skulde naturligvis være på vers; thi så er jo skik og brug. Men jeg kan ikke være med på at holde denne skik og brug i live. Verseformen har tilføjet skuespilkunsten overmåde megen skade. En scenisk kunstner, der har sit repertoire i samtidens skuespildigtning burde ikke gerne tage et vers i sin mund. Den versificerede form vil neppe finde nogen nævneværdig anvendelse i den nærmeste fremtids drama; thi fremtidens digteriske intentioner vil sikkert ikke kunne forliges med den. Den vil derfor gå til grunde. Kunstformerne dør jo ud lige så vel som urtidens urimelige dyreformer døde ud da deres tid var omme. En femfodet jambe-tragedie er jo allerede nutildags en ligeså sjelden forekomst som den fugl dodo, hvoraf der kun lever nogle ganske få individer nede på en afrikansk ø.

Jeg selv har i de sidste 7–8 år neppe skrevet et eneste vers, men udelukkende dyrket den ulige vanskeligere kunst at digte i jævnt sandfærdigt virkelighedssprog. Det er gennem dette sprog at De er bleven den udmærkede kunstnerinde, De nu er. Glatte vers har aldrig hjulpet Dem til at bestikke nogens omdømme.

Men hertil kommer, hvad der synes mig at være hovedsagen. I en prolog skal der siges publikum allehånde behageligheder; der skal takkes for overbærenhed og for vejledende domme; kunstneren skal gøre sig selv så bitte liden, som det gennem de rimede krinkelkroge blot er muligt. Men er der nu sandhed i sådant noget? De ved selv, lige så godt som jeg, at det ikke er sandhed. Forholdet er netop det omvendte. Det er ikke Dem, der står i gæld til publikum; det er publikum, der skylder Dem så uendelig meget for Deres 30-årige trofaste arbejde.

Det er dette synspunkt, som jeg mener at en betydelig kunstner, af hensyn til sig selv og til sin stand, pligter at fastholde. At jeg med denne opfatning ikke godt kan bekvemme mig til at sætte en prolog sammen for den omhandlede anledning, vil De visst selv måtte indrømme.

Men kan jeg end ikke tjene Dem i dette punkt, så håber jeg dog at De lige fuldt vil modtage den tak, jeg herved sender Dem, en tak for alt, hvad De har været og fremdeles er for vor sceniske kunst, og særligt en tak for den fremragende andel, De har taget i gengivelsen af så mange af mine egne dramatiske arbejder.

I det håb og med det hjertelige ønske at der endnu må ligge en lang og lys kunstnerbane foran Dem tegner jeg mig med gammelt venskab

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 4. juni 1883

Rom, den 4. Juni 1883.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg har havt den fornøjelse at modtage de tilsendte smukke og elegante exemplarer af «Gildet på Solhaug» og vil nu blot ønske at bogen må finde god afsætning. I Norge tænker man for øjeblikket ikke på andet end rigsret og overhovedet på de politiske kævlerier; men jeg håber at det både i Danmark og i Sverig forholder sig noget anderledes.

Overmåde kært var det mig at erfare at et nyt oplag af «Kongsemnerne» tiltrænges, og jeg takker Dem for de tilbudte gode betingelser.

Turde jeg tillade mig at forespørge om hvorvidt direktøren for Göteborgs teater, F: Hedberg, til Dem har indbetalt de 500 kroner, han pligtede at erlægge efter 1. gangs opførelse af «En folkefiende»? Ligeledes vilde jeg gerne vide, om der fra det svenske teater i Helsingfors er indsendt noget honorar for stykkets opførelse dersteds.

Med forbindtligst tak erkender jeg modtagelsen af den i Deres venlige brev af 7. Maj indesluttede veksel og nødsages til igen at bede Dem om en lignende anvisning på huset Schmitt, Nast & comp. for et beløb af 2000 kroner.

Sandsynligvis afrejser vi herfra i slutningen af denne måned for at tilbringe den hedeste årstid i Tyrol, hovedsagelig i Gossensass som sædvanligt. Jeg håber deroppe at finde den fornødne ro til at beskæftige mig med mit nye skuespil. Men til hvad tid jeg kan håbe at have dette færdigt, lader sig endnu ikke beregne.

Det er nu trykkende varmt hernede. Midt på dagen går man ikke ud uden i nødsfald; men så har vi jo vore store, høje og luftige værelser med stengulve og persienner for vinduerne, så temperaturen lader sig jo nok udholde. Vi befinder os i al fald særdeles vel derved.

Danske og norske blade har berettet at Bjørnson har fuldført et nyt skuespil, «En hanske», som skal udkomme om kort tid. Er denne meddelelse ganske nøjagtig? Det er jo nemlig noget usædvanligt at et nyt dramatisk arbejde offentliggøres ved teatersæsonens slutning. Jeg har derfor mine tvil om sagens rigtighed.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, ROMA 12. juni 1883

Rom, den 12. Juni 1883.

Kære Brandes!

Også denne gang må jeg begynde mit brev med at bede Dem undskylde at jeg først idag besvarer Deres seneste venskabelige skrivelse.

Det var mig overordentlig kært at erfare at Deres afhandling over mig snart kan ventes offentliggjort i Tyskland. Straks jeg fik underretning herom tilskrev jeg Hanfstängls fotografiske anstalt i München med anmodning om at man derfra direkte vilde tilstille redaktionen af «Nord und Süd» to forskellige portrætter af mig i kabinetsformat og håber at dette nu forlængst er sket. Mit navns underskrift lod jeg medfølge på et visitkort.

Deres store værk over den romantiske skole i Frankrig har jeg rigtig modtaget og takker Dem hjerteligst derfor. Det er en selvfølge at jeg læste bogen med den mest levende interesse; jeg havde under læsningen en følelse af at jeg selv var med og oplevede den periode, De skildrer. Men om Deres bøger kan jeg ikke udtale mig i et brev; det må engang ske mundtligt. Der er i Deres bøger et nyt, et fremtidselement, som meget ofte beskæftiger mig; der er ved dem kommet noget ind i historieskrivningen, som jeg ikke synes var der før. Således står navnlig Deres værk over Disraeli for mig som en dyb og stor digtning. Men, som sagt, om disse ting måtte jeg tale med Dem; min pen egner sig ikke for sådant.

At jeg ikke før har meddelt Dem noget om tilblivelsen af «Gildet på Solhaug» forekommer mig nu selv underligt; men jeg har aldrig tillagt sagen nogen videre betydning. Da imidlertid den nye udgave af dette ungdomsarbejde krævede et forord, så fandt jeg anledningen bekvem til at antyde den virkelige sammenhæng.

Hvad «Folkefienden» angår, tror jeg nok vi skulde blive nogenlunde enige når vi blot fik tale derom. De har naturligvis ret når De siger at vi alle må virke for udbredelsen af vore meninger. Men jeg fastholder at en åndelig forpostfægter aldrig kan samle et flertal omkring sig. Om ti år står måske flertallet på det standpunkt, hvor dr: Stockmann stod under folkemødet. Men i disse ti år er jo doktoren ikke bleven stående stille; han står fremdeles mindst ti år længere fremskudt end flertallet; flertallet, massen, mængden indhenter ham aldrig; han kan aldrig få flertallet omkring sig. For mit eget personlige vedkommende fornemmer jeg i al fald en sådan uophørlig fremadskriden. Hvor jeg stod, da jeg skrev mine forskellige bøger, der står nu en temmelig kompakt mængde; men jeg selv er ikke der længer; jeg er andetsteds henne, længere fremme, som jeg håber. –

Jeg går i denne tid og tumler med udkastet til et nyt dramatisk arbejde i 4 akter. Der ansamler sig jo gerne mellem år og dag diverse galskaber i en, og dem vil man jo gerne have et afløb for. Men da stykket ikke kommer til at handle om rigsret eller om absolut veto, ikke engang om det rene flag, så tør det vel neppe påregne nogen opmærksomhed fra norsk side. Forhåbentlig er der vel imidlertid ørenlyd at finde andetsteds.

Vi har glædet os meget ved at læse og høre om den modtagelse, De har fundet ved tilbagekomsten til Danmark og vi ønsker hjerteligt at De fremdeles må befinde Dem vel og tilfreds derhjemme.

I slutningen af denne måned rejser vi til Tyrol for dersteds at tilbringe sommeren.

Med vore bedste og forbindtligste hilsener til Deres ærede frue og til Dem selv og med en gentagen tak for hvad jeg i så mange måder skylder Dem, tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til BETTY BORCHSENIUS, ROMA 15. juni 1883

Rom, den 15. Juni 1883.

Ærede frue!

Som svar på Deres henvendelse af 27. f. m. må jeg desværre meddele at tvingende hensyn og omstændigheder gør mig det umuligt at tillade den af Dem påtænkte opførelse af «Gengangere» i de danske provinsstæder.

I det jeg forbindtligst takker Dem for Deres velvillige hensigt tegner jeg mig

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til KONGL. THEATRARNE I STOCKHOLM, ROMA 17. juni 1883

Rom, den 17. Juni 1883.

Til direktionen for de kongl: teatrene.

Herved tillader jeg mig at frembære min forbindtligste tak for den ære og opmærksomhed, den kgl: direktion viste mig ved i skrivelse af 6. Marts at underrette mig om mit skuespil «En folkefiende»s første opførelse på det kgl: dramatiske teater.

Derhos tillader jeg mig at anholde om at det mig tilkommende honorar for stykket må i sin tid blive indbetalt til min forlægger i København, herr justitsråd Hegel, chefen for den Gyldendalske boghandel dersteds.

Idet jeg fremdeles anbefaler mig til den kgl: direktions velvilje tegner jeg mig

med udmærket højagtelse

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 21. juni 1883

Rom, den 21. Juni 1883.

Herr boghandler Lund!

Idet jeg forbindtligst takker for den forrige remisse beder jeg Dem denne gang være af den godhed at sende mig det nu indestående beløb under adresse: Gröbners Hotel. Gossensass in Tyrol. Jeg ønsker helst en veksel eller anvisning på Bayerische Vereinsbank i München, med hvilken anstalt jeg tror at Kreditkassen i Kristiania står i forbindelse.

Forinden remisse sker tillader jeg mig at anmode om at der i «Nyt tidsskrift»s expedition må blive forespurgt om, hvad jeg har at betale for det mig tilsendte exemplar, hvorefter beløbet bedes erlagt.

Jeg vilde derhos gerne bede mig oplyst om hvorvidt de af Bergens kreditbank udbetalte 100 kroner kun udgør udbyttet af det af mig tegnede aktiebeløb, eller om deri også er indbefattet renter af den sum, jeg i stedet for kaution har deponeret i banken. Jeg har nemlig tidligere været vant til at erholde 130 kroner årlig; men måske har bankens virksomhed i det forløbne år været mindre lønnende end forhen. –

Vi rejser altså nu om nogle dage op til Tyrol for at søge forfriskning i fjeldluften. Her har det i nogen tid været trykkende hedt; nu er det noget køligere, men det vil vistnok ikke vare længe.

Oprindelig havde vi tænkt på at gæste Norge isommer; men den politiske borgerkrig, som nu raser deroppe, har holdt mig tilbage. Kært skulde det være mig om der snart kom en våbenstilstand istand; en varig fred er visst ikke at håbe på for det første.

Med min forbindtligste hilsen tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMMA KLINGENFELD, GOSSENSASS 4. juli 1883

Gossensass, Tyrol, den 4. Juli 1883.

Højstærede frøken!

Ved for nogle dage siden at blive bekendt med det brev, De for nylig havde den godhed at sende min hustru, bragtes jeg til i forstærket grad at føle den forsømmelse, jeg ligeover for Dem har gjort mig skyldig i ved ikke i rette tid at frembære min tak for det særdeles smukke og venlige digt, hvormed De for to år siden glædede og hædrede mig på min fødselsdag. – Tillad mig herved at opfylde denne min skyldighed og tag mig ikke altfor ilde op at det sker så sent.

Den nye udgave af «Gildet på Solhaug» bad jeg min forlægger sende Dem, fordi jeg tænkte at det muligens kunde interessere Dem at gennemlæse dette ungdomsarbejde. At De nu beskæftiger Dem med at oversætte stykket glæder mig ganske overordentlig; jeg tror, De er særlig skikket dertil og at oversættelsen vil lykkes ualmindelig vel. At De vil finde en forlægger, Reclam eller en anden, tviler jeg ikke på, og kanske De også kunde få Deres oversættelse opført på nogle teatre i Tyskland og Østerrig. Men hvis jeg turde tillade mig at give Dem et råd i dette anliggende, så skulde det være at De henvendte Dem til en vel renomeret teateragent i Berlin, der da på Deres vegne vilde besørge alt det forretningsmæssige ligeoverfor teatrene. Undskyld i al fald at jeg her indlader mig på disse mig ganske uvedkommende sager!

Jeg håber at De ikke oversætter fortalen til stykket; den vilde ikke kunne interessere tyske læsere; ja, den vilde ikke engang kunne forståes i Tyskland; dog, jeg antager at De i dette punkt ganske deler min mening.

At jeg ikke sendte Dem mine to seneste skuespil «Gengangere» og «En folkefiende» havde sin grund i at disse stykker behandler problemer, som måtte antages mindre at interessere Dem, og jeg frygtede for at oversendelsen muligens af Dem kunde opfattes som en opfordring til at oversætte også disse skuespil, en opfordring, som jeg følte at De ikke med nogen særdeles fornøjelse vilde kunne imødekomme.

Jeg ved ikke om De har hørt omtale den voldsomme storm, som «Gengangere» i sin tid fremkaldte i den nordiske presse og hos en stor del af det derværende publikum? Intet teater vovede at opføre stykket. Nu har imidlertid uvejret lagt sig og flere teaterdirektører har erhvervet ret til at opføre stykket i den kommende vinter.

Det var os meget interessant at erfare at De nu står i begreb med at tiltræde en skandinavisk sommerrejse. Vi vil nu blot ønske at den må komme til at foregå under gunstige omstændigheder, og at De navnlig må være heldig hvad vejret angår. Alle beretninger melder om en pragtfuld sommer deroppe iår.

Tillad mig at bringe Dem min bedste lykønskning i anledning af Deres storartede foretagende at oversætte «Adam Homo». Jeg betviler ikke at oversættelsen er vellykket i enhver henseende og vil nu snart få anledning til at overbevise mig derom.

Jeg har bedet min hustru om tilladelse til i hendes sted at måtte besvare Deres venlige og elskværdige brev; selv vedlægger hun derfor kun et visitkort med opgivende af sin moders adresse i København.

Og nu, kære højstærede frøken, et hjerteligt farvel for denne gang. Gid lykken må følge dem på Deres nordiske tog! Hils Deres ærede familje fra os; Heyses ligeså, hvis de er i München, og endvidere de af mine venner og bekendte, som De måtte træffe i de nordiske lande, – Brandes specielt, ligeså hans frue.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLAUS OLSEN, GOSSENSASS 26. juli 1883

Som svar på Deres skrivelse af 18. dennes meddeles herved at tilladelse til at opføre mit skuespil «Gengangere» i Kristiania ikke under nogetsomhelst vilkår kan blive Dem indrømmet.

Derimod vil De, ved at præstere kvittering fra min kommissionær boghandler Nils Lund i Kristiania for at De til ham har indbetalt 600 (sex hundrede) kroner, erholde min skriftlige tilladelse til for Deres vedkommende og med det af Dem ledede teaterselskab at opføre ovennævnte skuespil i samtlige norske byer med undtagelse af hovedstaden.

Gossensass i Tyrol, 26. Juli 1883.

Henrik Ibsen.

Til herr skuespildirektør Olaus Olsen.

Til AUGUST LINDBERG, GOSSENSASS 2. august 1883

Gossensass in Tyrol, 2. August 1883.

Herr teaterdirektør August Lindberg. Helsingborg.

Jeg må bede Dem undskylde at jeg først idag besvarer Deres ærede skrivelse af 17. Juli; men dels kom brevet mig hersteds noget sent ihænde og dels har jeg været i adskillig tvil om, hvad jeg skulde svare på Deres forslag om at erholde ret til at opføre «Gengangere» i København og Stockholm.

Jeg kan jo med temmelig sikkerhed forudsé at man i en ikke fjern fremtid vil ønske at erhverve stykket til opførelse på de kongelige teatre i de to nævnte hovedstæder. Men det er en selvfølge at de betingelser, jeg da kan vente at opnå, vil for mig stille sig langt ugunstigere såfremt stykket dersteds allerede i forvejen har været opført.

På den anden side nærer jeg det håb, der bestyrkes ved de oplysninger, De meddeler mig, at mit arbejde vil hos Dem få en interessant og stilmæssig udførelse; og jeg tviler heller ikke på at stykkets ånd og tone vil blive forstået, respekteret og gengivet uden afslag i fordringen til fuld hensynsløs natursandhed.

Jeg vil derfor indskrænke mig til at opstille følgende vilkår: For opførelsesretten i København erlægges et honorar af 500 kroner, og for samme ret i Stockholm 400 kroner. Disse honorarer bliver, som sædvanligt, forskudsvis at indbetale til den Gyldendalske boghandel, ( justitsråd Hegel) i København.

Indgår De på disse betingelser, vil der indtil videre ikke blive meddelt nogen anden skuespildirektør opførelsesret til stykket for så vidt en sådan ret måtte komme i kollision med Deres interesser.

Det er mig særlig magtpåliggende at oversættelsen udføres med den størst mulige omhu. Efter hvad der fra en kompetent og fremragende svensk literatør er bleven mig meddelt var dette langt fra tilfældet med den oversættelse af «En folkefiende», der benyttedes på det kgl: dramatiske teater; mange steder i den norske tekst var misforståede, og andre var gengivne i et dårligt tungt og tvunget sprog og i udtryk og vendinger, der ikke forekommer i det vanlige svenske talesprog. Sproget må lyde naturligt og udtryksmåden må være karakteristisk for hver enkelt person i stykket; det ene menneske udtrykker sig jo ikke som det andet. Meget kan i så henseende rettes på under prøverne; der hører man let, hvad der ikke falder naturligt og utvungent, og hvad der altså må ændres og atter ændres så længe til replikken får den fulde troværdighed og virkelighedsform. Stykkets virkning afhænger for en stor del deraf at tilskuerne synes de sidder og hører og ser på noget, som går for sig ude i selve det virkelige liv.

Undskyld at jeg har opholdt mig så længe ved dette punkt; men da det her omhandlede skuespil, hvilket jeg omfatter med en ganske særlig forkærlighed, første gang bringes på scenen gennem oversættelse, så er det jo let forklarligt at jeg dvæler noget ved, hvad dermed står i forbindelse.

Hvorledes «Gengangere» vil blive modtaget ved opførelsen i provinsstæderne, derom kan jeg ingen begrundet formening have, da jeg ikke kender disse. For modtagelsen i Stockholm og København frygter jeg ikke; tvert imod.

I håb om i sin tid at høre nærmere fra Dem tegner jeg mig

Deres særlig forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, GOSSENSASS 19. august 1883

Gossensass in Tyrol, den 19. August 1883.

Herr teaterdirektør Lindberg!

Idet jeg forbindtligst takker for Deres venlige skrivelse af 14. dennes skal jeg herved besvare Deres igår modtagne telegram.

De ønsker at opføre «Gengangere» også i Kristiania.

Under visse betingelser vil tilladelse hertil kunne gives.

Først og fremst må jeg betinge mig at fru Winter-Hjelm også dersteds kommer til at spille fru Alving. Dette forudsætter jeg som en given sag.

Dernæst må jeg bestemt reservere mig imod at Møllergadens teater benyttes ved stykkets opførelse. Dette lokale er nemlig så trangt og belemret, afstanden mellem tilskuerne og de spillende så ringe, at ingen fuld virkning der vil kunne opnåes.

Hvis Kristiania teater kan erholdes overladt, skulde jeg ansé det for det heldigste. I modsat fald har jeg intet væsentligt at indvende imod Tivolis teater. Dette teater er jo blevet nobiliteret ved tidligere optræden af fru W-H og af et par andre udmærkede artister.

End videre må jeg forbeholde mig at stykket ikke spilles i Kristiania forinden det har været givet i Stockholm og København. Grundene herfor skal jeg ikke nærmere indlade mig på at forklare.

I forbindelse med ovenstående bedes fastholdt at «Gengangere», skønt kun i tre akter, dog fylder en hel forestilling. Selvfølgelig må der intet andet gives hverken før eller efter stykket.

Helst skulde jeg også ønske at dette mit arbejde overalt blev spillet uden benyttelse af orkester, hverken før forestillingen eller mellem akterne.

Som honorar for opførelsesretten i Kristiania vil jeg indskrænke mig til at forlange 500 kroner, hvilket beløb, forinden første opførelse kan finde sted, må være indbetalt til boghandler Nils Lund i Kristiania.

Sluttelig beder jeg Dem bringe fru Winter-Hjelm min forbindtligste hilsen og en hjertelig tak for hendes højst interessante brev til dansk Nationaltidende. Blir «Gengangere» indstuderet og spillet efter de deri udtalte grundsætninger, da er der ingen fare for udfaldet.

I håb om snart at erfare lidt nærmere fra Dem tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 25. august 1883

Gossensass in Tyrol, den 25. August 1883.

Kære herr justitsråd Hegel!

Idet jeg forbindtligst takker Dem for Deres godhedsfulde meddelelse af 9. Juli tillader jeg mig idag at besvære Dem med nogle linjer.

Den svenske direktør og skuespiller August Lindberg har af mig erholdt tilladelse til at opføre «De unges forbund» og «Gengangere» i de svenske provinsstæder på den betingelse at han forskudsvis skulde til Dem indbetale 400 kroner. Begge stykker har nu været opførte i Helsingborg og jeg tillader mig derfor at forespørge om den betingede indbetaling har fundet sted.

End videre har herr Lindberg erholdt ret til at spille «Gengangere» i København så snart han til Dem har indbetalt 500 kroner, (heri ikke iberegnet de nævnte 400.)

Stykket vil, som jeg hører, komme til opførelse i København i disse dage, og for det, forresten ikke sandsynlige tilfælde, at overenskomsten fra herr Lindbergs side ikke skulde være respekteret, beder jeg om at der på mine vegne må blive nedlagt forbud imod opførelsen så længe indtil begge foran nævnte indbetalinger har fundet sted.

Jeg har ingen grund til at tvile om herr Lindbergs hæderlighed; men en lige over for direktør F. Hedberg i Göteborg nylig gjort erfaring nøder mig til at iagttage forsigtighed. Sidstnævnte har nemlig erklæret sig fallit og ude af stand til at betale honoraret for «En folkefiende», hvilket skulde været erlagt dagen efter den første forestilling.

Jeg beder at indholdet af dette brev må blive ganske imellem os for så vidt sagen er i orden og ikke kræver nogen forføjning, der behøver at komme til almenhedens kundskab.

Hertil vil jeg, på grund af tidens korthed, indskrænke mig for idag. I løbet af de næste par uger vil jeg rimeligvis nærmere lade høre fra mig. Vi bliver her i Gossensass indtil udgangen af September.

I håb om at De og Deres kære familje befinder Dem vel, og med de bedste hilsener fra os til Dem alle, tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 29. august 1883

Justizrath Hegel Kbhavn

Telegramm aus Rom empfangen antworte directe Stockholm.

Ibsen.

Til KONGL. THEATRARNE I STOCKHOLM, GOSSENSASS 30. august 1883

Gossensass in Tyrol, den 30. August 1883.

Til direktionen for de kgl: teatre. Stockholm.

Fra min forlægger, herr justitsråd Hegel i København, modtog jeg hersteds igår et telegram, hvori forespørges om de betingelser, på hvilke mit skuespil «Gengangere» kan erhverves til opførelse på det kgl: teater. Telegrammet var ved en misforståelse adresseret til Rom og blev mig derfra tilsendt med brevposten. Dette er årsagen til at denne skrivelse fremkommer så sent.

For «Gengangere» opstiller jeg ingen andre betingelser end de, der indrømmedes mig for «En folkefiende». Men jeg skylder at bemærke at herr August Lindberg allerede for sit vedkommende har tilkøbt sig retten til med det af ham ledede skuespillerselskab at opføre førstnævnte stykke nogle gange på Nya teatern i Stockholm. Disse forestillinger vil tage sin begyndelse den 17. September.

Hvor vidt denne omstændighed, forudsat at den skulde være den kgl: direktion ubekendt, kan øve nogen modificerende indflydelse på direktionens ønske om at bringe stykket til opførelse på det kgl: teater, ved jeg naturligvis ikke. For min egen og for mit dramas skyld vilde jeg meget beklage det, og jeg tillader mig derfor at bringe i erindring at en lignende situation allerede en gang før har fundet sted, den gang nemlig, da nu afdøde E. Stjernström på sit teater spillede «Hærmændene på Helgeland» uden at den daværende kgl: teaterchef derved lod sig afholde fra senere at bringe samme stykke på scenen.

At herr Lindberg ikke besidder nogen eneret eller udesluttende ret til at spille «Gengangere» i Stockholm er naturligvis en selvforståelig sag. Anliggendets retslige eller juridiske side frembyder således ingen vanskeligheder.

Jeg kommer til at opholde mig hersteds indtil henimod slutningen af September, hvilket jeg tillader mig at bemærke for det tilfælde at den kgl: direktion inden dette tidsrum skulde se sig i stand til at meddele mig sin beslutning.

Med udmærket højagtelse

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, GOSSENSASS 2. september 1883

Gossensass in Tyrol, den 2. September 1883.

Herr boghandler Lund!

Tillad mig herved at underrette Dem om at jeg, på derom sket henvendelse fra skuespildirektør Olaus Olsen har tilmeldt ham at han vil kunne erholde ret til med det af ham ledede teaterselskab at spille «Gengangere» i de norske provinsbyer, – altså ikke i Kristiania, – så snart han præsterer bevis for at han til Dem har indbetalt et beløb af 600 kroner.

Jeg ved ikke om herr Olsen indgår herpå og heller ikke hvorvidt indbetaling har fundet sted. Hvis dette sidste ikke er tilfældet, og herr Olsen desuagtet skulde træffe forberedelser til at opføre stykket, hvilket aviserne sikkert vil melde, så beder jeg at enhver sådan uberettiget opførelse må blive forhindret, – i fornødent fald ved anvendelse af de midler, som loven stiller til min rådighed.

Ved samme lejlighed skal jeg meddele at den svenske teaterdirektør og skuespiller August Lindberg har tilkøbt sig retten til at spille bemeldte stykke på svensk i Kristiania imod, ligeledes til Dem, forskudsvis at indbetale et honorar af 500 kroner. Denne indbetaling vil utvilsomt ske punktligt. I ethvert fald behøves der lige over for en mand som herr Lindberg ingensomhelst forholdsregler at tages; han besidder min fulde tillid.

Hersteds bliver vi rimeligvis til henimod slutningen af denne måned. Jeg beder Dem imidlertid ikke at sende mig penge forinden jeg nærmere skriver derom. Et par ord på et brevkort, så fremt og så snart de nævnte indbetalinger har fundet sted, vilde derimod være mig kærkomne.

De har måske hørt om den opsigt, opførelsen af «Gengangere» har vakt både i Helsingborg og i København. Herr Lindberg kommer rimeligvis med sit selskab til Kristiania i de nærmeste dage. Fra midten af måneden skal han spille stykket på Nya teatern i Stockholm. Det kgl: teater dersteds ønsker nu også at spille det og har telegrafisk henvendt sig til mig derom.

Her i Tyrol har vi endnu pragtfuldt sommervejr. Oppe i hjemmet er sommeren vel nu snart forbi. I håb om at De har tilbragt den på en behagelig måde og at De for øvrigt befinder Dem vel tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 5. september 1883

Gossensass in Tyrol, den 5. September 1883.

Kære herr justitsråd Hegel!

Hjertelig tak for al den venlige opmærksomhed, De, i anledning af «Gengangere»s opførelse har vist mig ved at sende telegrammer, breve og aviser, hvilket alt sammen er rigtig kommet mig i hænde og har voldt os en stor glæde. Jeg vidste jo nok at dette stykke engang vilde slå sejrende igennem; men jeg turde ikke håbe at det vilde ske så snart.

Hvis herr Lindberg kommer til at opføre stykket i Kristiania, så har han at indbetale honoraret (500 kroner) til boghandler Lund. For opførelsesretten i Stockholm vil han derimod indsende til Dem det derfor betingede honorar, 400 kroner.

Til den kongelige teaterdirektion i Stockholm har jeg telegraferet og derefter skrevet i anledning af den modtagne telegrafiske forespørgsel. Svar er endnu ikke indløbet. Lindberg har ingen eneret, og en senere opførelse af stykket på det kgl: svenske teater vil jo ikke kunne kollidere med hans interesser.

I København har jeg ikke overdraget retten til at spille «Gengangere» i originalsproget til nogen; jeg foretrækker at vente og se tiden an.

Derimod har teateragent Otto Petersen i København henvendt sig til mig angående opførelsesretten i de danske provinsbyer. Jeg tænker i disse dage at meddele ham mine betingelser, deriblandt den ufravigelige at han forskudsvis skal indbetale honoraret til Dem, hvortil han forøvrigt selv i sit brev erklærer sig villig. –

Her i Gossensass har vi opholdt os siden 25. Juni og kommer neppe til at afrejse før udgangen af indeværende måned. Mit nye skuespil kommer jeg ikke til at fuldføre før i løbet af den kommende vinter; men jeg håber at denne langsomme fremadskriden ikke vil være til skade for stykket.

Med gentagen tak og med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til KRISTIAN ANASTAS WINTERHJELM, GOSSENSASS 6. september 1883

Gossensass in Tyrol, den 6. September 1883.

Kære herr Winter-Hjelm!

Iaftes modtog jeg Deres venlige brev af 3. dennes, hvilket jeg herved i al hast besvarer idet jeg beder Dem meddele herr Lindberg at han lige over for mig har fuldstændig frie hænder med hensyn til valg af opførelseslokale i Kristiania. Efter at De har givet mig oplysning om de nuværende teaterforholde dersteds har jeg intet videre at indvende imod Folketeatret.

Tillad mig derhos at aflægge Dem min bedste tak for meddelelsen fra Helsingborg angående den første forestilling. Til Deres ærede hustru beder jeg Dem frembære min hjerteligste hilsen og taksigelse. Uden hendes medvirkning vilde disse dages sejre og triumfer have været umulige, og det er mig en stor glæde og tilfredsstillelse at tænke på at vore navne vil for stedse blive sammenknyttede når vor tids teaterhistorie engang skrives.

Hermed må jeg desværre afbryde for at brevet kan komme afsted med første tog.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 18. september 1883

Gossensass in Tyrol, den 18. September 1883.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig idag at sende Dem disse par linjer for at bede Dem være af den godhed at ville tilstille mig 1000 kroner i tyske penge.

Ligeledes vilde jeg være Dem særdeles takskyldig om De for min regning vilde lade indkøbe 4½ % norske hypotekbankaktier eller andre utvilsomt sikre papirer til et pålydende beløb af 2000 kroner.

Det har været mig en stor tilfredsstillelse at erfare den overordentlig gode modtagelse, «Gengangere» har fundet i København. Stykket er nu antaget ved det kgl: teater i Stockholm og er allerede under indstudering. Man har indgået på at honorere det, som om det var nyt og desuden selv at betale oversættelsesomkostningerne. –

Hersteds agter vi at opholde os indtil udgangen af denne måned og vender da tilbage til Rom, hvor min postadresse er den vanlige.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. S. Tak for det tilsendte expl: af Bjørnsons nye skuespil! Hvad siger bladene om dette stykke? Det skulde højlig interessere mig at erfare noget derom.

H. I.

Til OTTO PETERSEN, GOSSENSASS 18. september 1883

Gossensass in Tyrol, den 18. September 1883.

Herr Otto Petersen. København.

Som svar på Deres idag modtagne skrivelse af 15. dennes må jeg meddele at jeg ikke ser mig istand til at fravige noget punkt i de af mig opstillede betalingsvilkår for opførelsesretten til «Gengangere» i de danske provinsbyer.

Heller ikke ser jeg mig i stand til at forlænge den tidsfrist, – 22. September, – inden hvilken honoraret må være erlagt.

Forskudsvis indbetaling er min faste regel lige over for enhver privat skuespildirektør, og i Deres ærede brev af 1. Sept. tilbyder De selv denne betalingsmåde, som for mig sparer megen både tid og ulejlighed.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, BOZEN 16. oktober 1883

Bozen in Tyrol, den 16. Oktober 1883.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg havde ikke troet at jeg endnu en gang iår skulde komme til at skrive Dem til fra Tyrol; men vejret, temperaturen og overhovedet alt er så herligt her nede på grænsen af Italien, at vi ikke kan rive os løs, men rimeligvis bliver her indtil henimod slutningen af måneden. Fra Gossensass rejste vi for lidt over en uge siden. Deroppe lå da høj sne, og hernede, efter en 2½ times jernbanefart, befandt vi os midt i vinhøsten.

Når vi afrejser herfra, går vi direkte og uden at standse undervejs til Rom; det er omtrent 20 timers fart og kan således mageligt gøres.

Hovedhensigten med disse linjer er at bede Dem om godhedsfuldt at ville for et beløb af 1000 kroner sende mig en anvisning på Schmitt, Nast & comp: i Rom. Anvisningen bedes sendt mig hid til Bozen, hvor min adresse er: Hotel Greif. Tyske penge ønsker jeg ikke dennegang, da jeg ikke har brug for dem før min ankomst til Rom. –

Hvad publikum og kritiken siger om Bjørnsons «En hanske» finder jeg ikke ubeføjet; det er ikke noget heldigt arbejde, og lader jo heller ikke til at have vundet synderligt bifald på teatret i Hamburg.

Jeg benytter anledningen til at takke for den forrige pengesendelse, for exemplaret af 6. udgave af «Kongs-emnerne» og forøvrigt for de blade, De til forskellige tider har havt den godhed at tilstille mig.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLAUS OLSEN, BOZEN 19. oktober 1883

Erhverver De Opførelsesret, saa vil det selvfølgelig ikke kunne falde mig ind at tillade nogen anden Theaterleder at konkurrere med Dem hverken i denne eller i den næste Sæson og heller ikke i den derpaa følgende, hvis De ønsker det, og De til den Tid har Stykket paa Deres Repertoire og faktisk spiller det i de norske Provinsbyer.

Til NILS LUND, ROMA 13. november 1883

Rom, den 13. November 1883.

Herr boghandler Lund!

For 14 dage siden vendte vi tilbage til Rom og jeg tillader mig herved at anmode Dem om, under min vanlige adresse, Consolato di Svezia & Norvegia, godhedsfuldt at ville sende mig en veksel for min gage for 3. kvartal samt for de af herrerne Lindberg og Olaus Olsen indbetalte honorarer såvel som for hvad der muligens måtte være indkommet fra Bergens teater.

Af bladenes beretninger ser jeg at der hersker adskillig uro også i teaterverdenen hjemme. Om demonstrationerne vil føre til det tilsigtede resultat, kommer vel snart til at vise sig.

Adskillige norske er allerede ankommet hid og flere ventes. Sommeren er her endnu ikke ganske forbi; vi sidder for åbne vinduer og går om dagen ud uden overtøj.

I det jeg benytter anledningen til at takke for den i Gossensass modtagne veksel tegner jeg mig venskabeligst

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til DAGBLADET, ROMA 16. november 1883

Konvolutt

«Dagbladet»s expedition.

Øvre Slotsgade 18 & 20.

Christiania.

Norvegia.

Rom, Capo le Case, 75. den 16.11.83.

Da det har vist sig at fremsendelsen af «Dgbl:» gennem det herværende konsulat kan medføre forsinkelse, beder jeg at bladet herefter må blive sendt direkte til min bolig under tydeligt skreven adresse: Via Capo le Case, 75. – Rom.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til OLAUS OLSEN, ROMA 18. november 1883

Rom, den 18. November 1883.

Herr skuespildirektør Olaus Olsen!

Som svar på Deres ærede skrivelse af 10. dennes skal jeg herved meddele at jeg gerne vil vise mig så imødekommende imod Dem, som det er mig muligt, og at jeg derfor er villig til at indrømme Dem opførelsesret til «En folkefiende» imod et honorar af 200 (to hundrede) kroner, «De unges forbund» 100 (et hundrede) og «Hærmændene på Helgeland» ligeledes et hundrede kroner, alt under forudsætning af at De antager samtlige tre stykker til opførelse og på den betingelse at det hele honorar, fire hundrede kroner, må være indbetalt til boghandler Lund forinden noget af stykkerne kan opføres. For Kristianias vedkommende gælder naturligvis ingen opførelsesret.

Jeg beder mig inden ikke ret lang tid underrettet om, hvorvidt De antager dette tilbud eller ikke, da jeg ellers vilde føle mig ufri ligeoverfor mulige henvendelser fra andre kanter.

Det var mig meget behageligt gennem Deres brev at se bekræftet, hvad jeg havde læst i aviserne angående Deres opførelse af «Gengangere». Jeg håber at De endnu ofte vil kunne spille stykket med godt resultat og tegner mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLE ANDREAS BACHKE, ROMA 30. november 1883

Rom, den 30. November 1883.

Kære Bachke!

Uagtet jeg vel kan tænke mig at din tid og din opmærksomhed for øjeblikket er stærkt optagen af vigtige og alvorlige anliggender, vover jeg dog i henhold til det velvillige sindelag, Du ved så mange lejligheder har vist mig, at henvende mig til Dig i en sag, som for mig og mine har en overmåde stor betydning.

Som du måske vil erindre indgav jeg i 1880 til kirkedepartementet et andragende om at der måtte udvirkes kgl. resolution for at min søn, der dengang i 1½ år havde været indskreven som juridisk student ved universitetet i München, måtte tilstedes adgang til at fortsætte sine studier i Kristiania uden forud at underkaste sig andenexamen efter det norske reglement. Dette andragende blev afslået under henvisning til den bestående lovgivning, og det forslag til forandring i denne, hvilket Du i sin tid havde den godhed at antyde, synes at have stødt på vanskeligheder; i alle fald vides det ikke at være blevet fremsat.

Da den studerende vej i hjemmet således var spærret for min søn, fortsatte han hersteds sine studier og afsluttede disse for universitetets vedkommende idet han i forrige års sommer tog den juridiske doktorgrad. Under hele sin studietid og fremdeles har han hovedsagelig beskæftiget sig med de politiske videnskaber, med statsret, folkeret, statsøkonomi o. s. v., og han er nu forberedt til nårsomhelst at underkaste sig den her brugelige såkaldte diplomatiske examen, der giver adgang til ansættelse i udenrigsministeriet samt i konsulat- og gesandtskabstjenesten.

Men forinden dette kan ske, er det nødvendigt at han lader sig naturalisere. Og her står vi ved det punkt, som det holder så hårdt for os at komme ud over. Fuldstændig at sige sig løs fra sit fædreland – det er en alvorlig sag.

Det er derfor, at jeg herved, på min søns opfordring, gør det sidste forsøg på at bevare ham som norsk borger idet jeg spørger Dig om Du vilde og kunde udvirke et tilsagn eller et løfte fra regeringens side om at min søn må komme i betragtning ved uddelingen af et attaché-stipendium når et sådant næste gang bliver ledigt.

Som kvalifikationer til en sådan stilling skal jeg, foruden hans kundskaber for øvrigt, fremhæve, at han taler og skriver tysk, fransk og italiensk som sit modersmål og at det samme inden kort tid vil være tilfældet ved det engelske. Min søn føler sig særlig kaldet til social-politisk forfattervirksomhed og han mener at en sådan virksomhed lettest lod sig forene med en ansættelse ved et gesandtskab. For tiden er han beskæftiget med et omfattende arbejde om «Statsbegrebets udvikling gennem tiderne», hvoraf indledningen har været trykt i «Nyt tidsskrift».

Jeg kunde endnu have mangt og meget at tilføje; men jeg vover ikke yderligere at lægge beslag på din tid. Jeg vil nødig tro – hvad enkelte har ment – at jeg hos en flerhed af regeringens medlemmer skulde være i den grad en persona ingrata, at jeg ikke skulde turde gøre regning på nogensomhelst imødekommenhed. Hvad jeg har at vente af chefen for kirkedepartementet, ved jeg meget godt; men heldigvis er vel ikke hans stemme afgørende i denne sag.

Skulde Du i sin tid ville glæde mig med et par linjer til svar, bedes brevet adresseret til vort herværende konsulat.

Med vore bedste hilsener tegner jeg mig

din hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 27. desember 1883

Rom, den 27. December 1883.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig herved med et par ord at bringe Dem min og mines bedste tak for de godhedsfuldt tilsendte bøger, der i så væsentlig grad har bidraget til at forskønne julen for os ved ligesom at rykke os hjemmet nærmere.

Ligeledes beder jeg Dem modtage min hjerteligste taksigelse for al udvist velvilje og forekommenhed i det nu snart forløbne år. Meddelelsen om det nye oplag af «De unges forbund» var mig særdeles kærkommen og jeg håber De tilgiver at jeg ikke straks svarede derpå; men jeg lå dengang på rejse og så udkom bogen hurtigere end jeg havde ventet; det tilsendte smukke exemplar overraskede mig straks efter min tilbagekomst hertil.

Jeg ser af bladene at der er udbrudt en literær borgerkrig oppe i København og at det går skarpt til. Her på frastand er det jo ikke let at dømme i sagen; men det forekommer mig dog at Drachmann måtte kunne have formuleret sine anker imod G. Brandes på en sådan måde at ikke deraf nødvendigvis måtte opstå et brudd mellem de to mangeårige venner. – Jeg for mit vedkommende kan for øvrigt ikke se nogen ulykke deri, om det literære venstre skulde blive sprængt. Jeg tror at disse mange højt begavede forfattere er bedst tjent med at arbejde hver for sig uden at skotte til siden efter et fælles program.

Her nede er nu adskillige skandinaver forsamlet, dog ikke så mange som ellers sædvanligt på denne årstid. Jeg lever for øvrigt i vinter temmelig stille for mig selv og har hidtil ikke set ret mange af landsmændene.

Og tillad mig så sluttelig at gentage min taksigelse for det gamle år, og modtag tilligemed Deres kære familjekreds vore bedste ønsker om et godt og glædeligt nytår.

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ANDREA BARBARO, UKJENT OPPRINNELSESSTED [1883]

Konvolutt

Albergo della Luna.

Amalfi.

Caro signore A. Barbaro!

Sperando che vi rammentate del mio soggiorno e di: quello della mia famiglia: nell’ estate del 1879 vi prego di ricevere i miei complimenti.

Henrik Ibsen.

1884

Til JONAS LIE, ROMA [2. januar 1884]

JONAS LIE RUE POISON 12 PARIS

HJERTELIG TAK! MANGE HILSENER

HENRIK IBSEN

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, ROMA 9. januar 1884

Rom, den 9. Januar 1884.

Kære Bjørnson!

Tak for nytårs-brevet! Og undskyld at jeg først idag sender Dig et svar. Du må ikke tro at jeg i mellemtiden har gåt i tvil og overvejet sagen. For mig var der intet at overveje; straks jeg havde læst dit brev, havde jeg svaret på rede hånd, og her er det.

Jeg hverken kan eller vil overtage nogen ledende stilling ved Kristiania teater. Mine teater-erfaringer og erindringer hjemmefra er ikke af den art at jeg skulde spore nogen lyst til praktisk at opfriske dem. Jeg kunde visstnok føle et ansvar og en forpligtelse i dette anliggende, dersom jeg trodde at jeg som teaterchef kunde udrette noget til gavn for vor skuespilkunst; men derom mistviler jeg højlig. Vort teaterpersonale er demoraliseret, vil ikke finde sig i disciplin og ubetinget lydighed, og derhos har vi en presse, som altid er parat til at tage de opsætsiges parti imod lederen. Dette er den fornemste grund til at vi ikke hos os, som i andre lande, hvor de anarkiske tilbøjeligheder er mindre udviklede, kan få noget ordentligt samspil at se. At få disse tilstande afløst af noget bedre, tror jeg ikke vilde lykkes mig; dertil er de for nøje sammenhængende med vor hele nationale livsbetragtning; og min lyst til den praktiske teatergerning er derhos for ringe. Derfor vilde jeg under ingen omstændigheder kunne befatte mig med de ting.

Men, kære Bjørnson, hovedsagen er jo desuden den, at det jo sletikke er mig, som repræsentantskabet ønsker. Det er jo Dig og ikke nogen anden. Hvor vidt de betænkeligheder, Du nærer ved at modtage tilbudet, er aldeles uovervindelige kan jeg jo ikke dømme om; men hjertelig skulde det for sagens skyld glæde mig, dersom de ikke var det. Under alle omstændigheder forudsætter jeg naturligvis at Du først efter den nøjeste overvejelse viser tilbudet tilbage.

Men hvad Du end for dit eget vedkommende beslutter Dig til, så bør rette vedkommende sørge for at knytte din søn til vort teater – forudsat at han dertil er villig. Jeg har i afvigte høst vekslet et par breve med ham om andre affærer, og har derved end yderligere fåt bekræftelse på min overbevisning om at vi i ham vilde kunne få netop den tekniske teaterfunktionær, som vi trænger allermest til. Schrøder vilde da i nødsfald kunne blive stående, – det vil sige, – i det fald at Du aldeles ikke kan modtage repræsentantskabets tilbud.

For resten må jeg sige at jeg ikke er ganske viss på, hvor vidt Kristianias publikum for tiden virkelig har behov for et godt teater. Det tilløb, som operetterne og beriderforestillingerne på Tivoli næsten altid kan glæde sig ved, og den interesse, hvormed studenternes og handelsbetjenternes dilettant-præstationer omfattes deroppe, synes mig at antyde et dannelsesstandpunkt, der endnu ikke rigtig magter den rene dramatiske kunst. For så vidt beklager jeg at operaen på Kr: teater blev nedlagt. Operaen kræver af sit publikum mindre kultur end skuespillet. Derfor florerer den i de store garnisonsbyer, i grossererbyerne og hvor et talrigt aristokrati er samlet. Men af et operapublikum kan efterhånden opdrages et skuespilpublikum. Og for et teaters personale har operaen en disciplinerende evne; under taktstokken får den enkelte indordne sig.

De øvrige punkter i dit brev skal jeg en anden gang komme tilbage til. Hjertelig tak for fotografierne! Hils din hustru på det bedste fra os. Ligeså en hilsen til Lies. – Jeg venter med stor spænding på at erfare din endelige beslutning i teatersagen. Tak, tak, og til lykke med «En hanske» og «Over ævne»! Sæt dem nu selv i scene! Lev vel for denne gang!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 17. januar 1884

Rom, den 17. Januar 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

Idet jeg forbindtligst takker for det tilsendte regnskab for det forløbne år tillader jeg mig at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig en veksel eller anvisning for et beløb svarende til 2000 kroner.

Hvis De, som jeg formoder, skulde kende Jonas Lies adresse i Paris, turde jeg måske ved samme lejlighed bede mig denne opgivet da jeg gerne vilde skrive ham til.

Den modtagne interessante juleliteratur har jeg nu næsten ganske gennemlæst. Lies nye fortælling er en særdeles tiltalende bog, som jeg håber han vil få megen glæde af. Ligeledes synes jeg overordentlig godt om Henrik Pontoppidans «Landsbybilleder». Af denne forfatter har jeg hidtil intet læst; men jeg er ikke i tvil om at han har en smuk literær fremtid ivente. Jeg forudsætter at han endnu er en ung mand.

Holger Drachmann har vist mig den opmærksomhed at sende mig sine «Skyggebilleder». Det lader til at kritiken er omtrent enig i at sætte den sidste fortælling i bogen højest. Denne mening kan jeg for mit vedkommende ikke tiltræde. Jeg tror ikke at den interesse, denne fortælling har vakt, vil holde sig i længden. Verdensudviklingen går nu en gang ikke i retning af national afsondring og indespærring; tvert imod. Det første af skyggebillederne tiltaler mig, som sagt, langt mere.

Lindberg og hans selskab spillede 2. Januar «Gengangere» for 50. gang i Sverig. I Danmark og Norge har han spillet stykket 21 gange, altså i alt 71 gange i lidt over 4 måneder.

Hernede fra er intet nyt at fortælle. Vinteren er vidunderlig smuk iår; næsten aldrig en sky på himmelen og køligheden ikke stærkere end at den kun virker behageligt.

I håb om at også De og Deres tilbringer en behagelig vintertid hjemme; og med vore bedste hilsener, tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til LAURA GRUNDTVIG, ROMA 22. januar 1884

Rom, den 22. Januar 1884.

Højstærede frue!

Tillad mig herved at aflægge Dem min bedste tak for den lille elskværdige billet, hvori De bringer mig i erindring en gammel gældsforpligtelse, som jeg for længst havde glemt, eller, rettere sagt, for længe siden troede berigtiget.

Da jeg havde den fornøjelse at modtage Deres brev befandt jeg mig på en rejse i Tyrol og havde dersteds intet fotografi at disponere over. Efter tilbagekomsten til Rom, i November, var jeg så heldig at finde et sådant og vedlægger det herved.

At disse linjer først nu fremkommer kan jeg kun undskylde med den omstændighed at jeg i mellemtiden har havt en af de perioder, hvori jeg kun med den største ulyst sætter mig til skrivebordet. Men idag har jeg været ude og købt nyt papir, nyt blæk og nye penne i anledning af et nyt skuespil, hvormed jeg for tiden i tankerne beskæftiger mig. Disse nye skrivematerialier vidste jeg nu ikke at indvie på nogen bedre måde end ved at sende Dem nogle ord og bede Dem modtage min forbindtligste hilsen.

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, ROMA 10. mars 1884

Rom, den 10. marts 1884.

Bedste herr Lindberg!

Deres venlige brev af 29. februar havde jeg for nogle dage siden den fornøjelse at modtage og skal herved besvare samme.

Det var mig særdeles kært at erfare at De har truffet forberedelser til at opføre «Fru Inger til Østråt» med fru Winter-Hjelm i titelrollen og, som jeg vel tør forudsætte, med Dem selv i Nils Lykkes rolle.

Mit samtykke til opførelsen, hvilket De begærer, giver jeg naturligvis med den største glæde.

Kristiania teater har visstnok udesluttende ret til dersteds at spille stykket i originalsproget; men denne ret kan ikke betragtes som gældende lige over for en oversættelse. I ethvert fald er jeg forvisset om at teatrets chef ikke vil lægge Dem den ringeste hindring i vejen, selv om han angående dette spørsmål skulde være af en anden mening end jeg.

I København ligesom i de svenske og i de norske provinser er retten til opførelse af dette stykke ikke erhvervet af noget teater. Vanskeligheden ved at få de to hovedroller tilfredsstillende besatte har altid afskrækket vedkommende. I Bergen har man af denne grund ikke spillet stykket i de sidste 24–25 år. Det nuværende bergenske teater har ikke opførelsesret til stykket.

Da De i Deres brev beder mig bestemme honoraret, tillader jeg mig at foreslå 400 kroner i det hele, hvorved De altså erhverver opførelsesret hvorsomhelst og hvor længe De end måtte ønske at benytte samme. I indvilgende fald bedes beløbet indbetalt til justitsråd Hegel, Gyldendalske boghandel i København.

Det glæder mig særdeles at erfare at De endnu holder «Gengangere» på repertoiret. Og ikke mindre glæder jeg mig over den mulighed, De i Deres brev stiller i udsigt, nemlig at vi kanské næste vinter kunde træffes i Rom.

Jeg er nu spændt på at erfare hvorledes foretagendet med «Fru Inger» vil løbe af. Jeg håber det bedste og tegner mig, idet jeg beder herr og fru Winter-Hjelm forbindtligst hilset,

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, ROMA 13. mars 1884

Konvolutt

Herr bogholder August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen.

(Danimarca.)

fr:

Rom, den 13. marts 1884.

Herr bogholder Larsen!

I al hast tillader jeg mig at anmode Dem om at der for min regning må blive sendt et indbundet exemplar af «Et dukkehjem» til Berlin under vedføjede adresse.

Bogen er hos herr Bernstein bleven bestilt for prinsessen af Wales og skal snarest muligt sendes til London, hvor stykket i denne tid i engelsk bearbejdelse spilles på Princess-teatret.

Med de bedste hilsener til herr justitsråd Hegel og hans familje tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

C. Bernstein’s Verlag Redaction des Novitäten-Courier Berlin, W. den 10 86. Kurfürstenstrasse.

Til NIELS RAVNKILDE, ROMA 16. mars 1884

Søndag, 16. Marts 1884.

Kære Ravnkilde!

Det skulde glæde os meget hvis Du kunde og vilde se hen til os imorgen, mandag aften kl: 7½. Der er intet selskab. Kun Griegs samt 3–4 andre kommer.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, ROMA 23. mars 1884

Rom, den 23. marts 1884.

Kære Bjørnson!

Med stor fornøjelse er jeg med på at slutte mig til den tilsendte henvendelse til storthinget og skikker den derfor herved i underskreven stand tilbage.

Men jeg må tilstå at jeg ikke venter at få se nogetsomhelst udbytte af den hele sag. Havde storthingsmajoriteten med ærlig interesse sluttet sig til Berners forslag, så havde de ikke sendt forslaget til betænkning af formandskaberne. De havde overhovedet ikke æsket nogen erklæring fra mændene men fra kvinderne. At spørge mændene til råds i en slig sag er det samme som at spørge ulvene om de ønsker øgede beskyttelsesmidler til fordel for saueflokkene.

Å nej, den minoritet i vort folk, som sidder inde med de politiske, kommunale og sociale privilegier, slipper dem nok ikke godvilligt ud af hænderne eller deler dem med den uprivilegerede majoritet. Derfor forudser jeg også så godt, hvad der kommer ud af stemmeretsforslagene. Ingen af dem vil samle de fornødne stemmer om sig. Sligt noget gives ikke til skænk af indehaverne; det må erobres. Og aller helst hos os, hvor afgørelsen er i hænderne på en del af landalmuen. Jeg har i mange lande lært bønderne at kende; men intet steds har jeg fundet dem frisindede, offervillige eller uegennyttige; tvert imod, jeg har overalt fundet dem til det yderste holdende på sine rettigheder og på sin egen fordel. Skulde det være anderledes hos os? Jeg synes ikke jeg kan tro det. Jeg begriber ikke, hvorfor man kalder vore venstremænd liberale. Når jeg læser storthingsforhandlingerne er det mig i bøndernes tankegang ikke muligt at spore en snus mere af virkelig frisindethed, end den, der findes hos den ultramontane bondebefolkning i Tyrol .

Derfor er jeg svare ræd for at det har lange udsigter med de sociale reformer oppe hos os. Vist nok kan de politisk priviligerede efterhånden lægge sig til en eller anden ny rettighed, en eller anden ny fordel. Men jeg ser ikke at det hele store folk, og navnlig den enkelte i dette, vinder noget mærkbart derved. Men jeg er jo rigtignok en hedning også på det politiske område; jeg tror ikke på politikens frigørende magt, og på magthaveres uegennyttighed og gode vilje stoler jeg heller ikke meget.

Kunde jeg få det, som jeg vilde ha’ det derhjemme, så skulde alle de uprivilegerede slå sig sammen og stifte et stærkt, resolut og pågående parti, hvis program skulde være rettet udelukkende på praktiske og produktive reformer, på en meget rummelig udvidelse af stemmeretten, regulering af kvindernes stilling, folkeundervisningens frigørelse fra alskens middelalderligheder o. s. v. De teoretisk-politiske spørsmål kunde gerne hvile en stund; de er ikke synderlig produktive. Kom et sådant parti i stand, vilde det nuværende venstreparti snart vise sig at være, hvad det i virkeligheden er og ifølge sin sammensætning må være, – et centrumsparti.

Men nu er her ikke plads til flere kandestøberier. Dit prægtige «gamle dokument» læser vi op igen og op igen. Jeg aner gangen i det følgende og er spændt på at få det hele fat. Hils din hustru, Jonas Lies og alle andre venner og landsmænd.

Din

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 26. mars 1884

Rom, den 26. marts 1884.

Herr boghandler Lund!

Da kvartalet nu nærmer sig sin slutning, tillader jeg mig at bede Dem have den godhed at sende mig min gage for dette tidsrum sammen med hvad der fra Bergens kreditbank o. s. v. måtte være indkommet.

Siden De i høst meddelte mig den foretagne forandring med Deres forretningsvirksomhed, har jeg ikke tilskrevet Dem. Så kært det end vilde være mig om mine affærer i Norge fremdeles kunde gå igennem Dem, skylder jeg dog, for det tilfælde at Deres tid og Deres sundhedstilstand skulde gøre det ønskeligt for Dem at frasige Dem denne befatning, at bede Dem åbent lade mig sådant vide for at jeg da kunde forsøge på at træffe et andet arrangement.

Siden vor tilbagekomst til Rom i begyndelsen af november har vi havt uafbrudt skyløs himmel og det mildeste smukkeste vejr man kan tænke sig. Alligevel findes her adskillig sygelighed i byen. Fru Colban ligger desværre for døden; det er et mavetilfælde, som river hende bort.

De politiske begivenheder hjemme følger vi, som De vel kan tænke, med stor spænding. Jeg skulde hjertelig ønske at der nu snart igen måtte komme ro i landet.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til OSCAR WERGELAND, ROMA 30. mars 1884

Rom, den 30. marts 1884.

Kære herr Wergeland!

Hjertelig tak både for telegrammet og fordi De har bevaret mig en plads i Deres venskabelige erindring! Det er nu adskillige år siden vi sidst såes, og det skulde glæde mig meget om vi atter igen kunde mødes et eller andet steds i verden. Muligens kommer jeg nordover til sommeren og da var der måske anledning til at opfriske gamle minder fra München. Fra vore fælles bekendte dersteds hører jeg kun sjelden. Den eneste jeg har vedligeholdt en smule brevveksling med er Oswald Schmidt. Han er, som De formodentlig ved, gift med malerinden baronesse v. Preuschen. Forrige vinter tilbragte de her i Rom; men han tålte ikke klimaet og blev hårdt angreben af koldfeber, så at han måtte ty op til Tyrol, hvor vi tilbragte en del af sommeren sammen med dem. Da vi i slutningen af oktober skiltes i Bozen var han kommen godt til kræfter igen. Nu lever de atter i München. Også han glædede mig på min fødselsdag med et telegram.

Fra Grønvolds hører vi kun leilighedsvis og da gennem en eller anden tredjemand. Ligeså fra Otto Sinding.

Af vore gamle skandinaviske Münchenere lever her i Rom efter Nyströms afrejse ingen andre end Kronberg. Også han er nu gift; men desværre er hans unge hustru meget sygelig og det blir visst nødvendigt for dem inden kort tid at forandre opholdssted.

Som telegrafen formodentlig allerede har meldt døde fru Colban her for nogle dage siden og blev begravet igår. Det var et ondartet mavetilfælde som rev hende bort.

Et rygte vil vide at Deres tante fru Collett tænker på at komme hid igen. Om hun virkelig gør alvor deraf, ved jeg imidlertid ikke. Med sit tidligere romerophold var hun ikke videre fornøjet; men Paris, hvor hun for tiden lever, siges heller ikke at tilfredsstille hende.

Hvad os selv angår da befinder vi os godt i enhver henseende. Jeg går nu og beskæftiger mig i tankerne med et nyt dramatisk arbejde; men så længe det politiske rabalder vedvarer deroppe er det vel så omtrent ørkesløst at udgive noget sådant. Begivenhederne hjemme lægger også mere beslag på min opmærksomhed, end ønskeligt kunde være.

Med en gentagen tak og med vore bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til GUNNAR HEIBERG, ROMA 2. april 1884

Rom, den 2. april 1884.

Kære herr Heiberg!

Allerede for længe siden skulde jeg have skrevet Dem til og takket for det tilsendte exemplar af «Tante Ulrikke». Men jeg har desværre en slem tilbøjelighed til i det længste at skyde ifra mig alt det brevskriveri, som ikke strængt taget hører ind under det forretningsmæssige.

I dag vil jeg dog gøre alvor af det og sender Dem herved foruden min tak tillige min bedste lykønskning i anledning af denne Deres så heldige første optræden på den dramatiske forfatterbane.

Jeg har med stor glæde og interesse læst Deres skuespil. Jeg har fundet overmåde meget godt i det, en utvilsom dramatisk begavelse, og jeg synes derfor at det lover ualmindelig meget for fremtiden. På enkeltheder kan jeg ikke her skriftlig indlade mig; jeg henholder mig i så henseende til Irgens-Hansens anmeldelse, der forekommer mig at have truffet det rette eller som i al fald samstemmer med mit eget indtryk efter læsningen af stykket.

At dette ikke blev antaget ved Kristiania teater var ubetinget en fejl og en uretfærdighed. Men sent eller tidligt må det dog engang komme frem der.

Jeg hører at De skal overtage instruktørposten i Bergen. Stillingen vil De neppe finde ublandet behagelig; men den vil være en god erfaringsskole for Dem i Deres egenskab af dramatisk forfatter. Et nyttigt råd vil jeg ikke tilbageholde: lad ikke nogensomhelst af personalet komme Dem for tæt ind på livet i privat omgang.

Og så synes jeg ubetinget at De, forinden De tiltræder posten, skulde søge at skaffe Dem et stipendium for at De i udlandet i nogle måneder kunde studere den praktiske iscenesætning. Et sådant stipendium blev jo ved en lignende anledning tilstået Johan Vibe.

Det sted, jeg i så fald vilde råde Dem at søge hen til, skulde være Hamburg. Her virker to fortrinlige direktører, herr Pollini ved Stadttheater og herr Maurice ved Thaliatheater. Begge kunde blive Dem ypperlige læremestre. De måtte overvære prøverne på nye stykker fra først til sidst, studere instruktionsmåden, gøre Dem bekendt med regibøgernes indretning og førelse, foruden meget andet, som det vilde være ønskeligt om De var godt inde i før De kommer til Bergen. –

Jeg benytter anledningen til at takke Dem og de andre gode venner for det velvillige sindelag, de lagde for dagen under teaterdemonstrationerne ivinter. Men jeg tror ikke at Kristiania teater vilde være synderlig hjulpet med et blot og bart direktørskifte. Så længe den nuværende bygning bibeholdes vil ingen direktør kunne afhjælpe teatrets økonomiske elendighed. Jeg har beskæftiget mig adskilligt med teaterstatistikken, som i Tyskland har udviklet sig til en hel videnskab og det lar sig uimodsigeligt beregne og eftervise at et teater som Kristianias, uden offentligt tilskud, slet ikke kan bære sig. Kunsten lider også under de nuværende forholde. Scenen ligger for nær ind på publikum; derved fordærves spillet og den hele fulde illusion gøres umulig. På den lille, trange, lave scene ser jo vore robuste skuespillere ud som digre elefanter. Alt dette må først og fremst afhjælpes. Vi behøver en større teatersalon og en meget rummeligere scene. – Men indtil da en god, praktisk, belærende kritik! Irgens-Hansens artikel om spillet i «En skandale» er meget instruktiv. Gid han vilde vedblive at skrive således indtil det ikke længer behøves. Og gid dette snart måtte ske!

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til STORTINGET, KRISTIANIA/ROMA [mars/april 1884]

Til Stortinget!

Stortinget har i sin Tid henvist Spørgsmaalet om Særeje for den gifte Kvinde til Formandskabernes Betænkning.

Vi lader staa hen, fra hvilken Tid Formandskaberne fik denne særskildte Fuldmagt af Kvinden; vi indskrænker os til at hævde, at den Forudsætning, hvorfra de fleste Formandskabs-Betænkninger aabenbart gaar ud, nemlig at Ægteskabet i almindelighed grundlægges paa Kjærlighed, hvorfor Sameje fremdeles tilraades som Regel, den er neppe rigtig.

Selv om saa var, tør vi i en saa alvorlig Sag minde om, at Kjærligheden er en mangfoldig Ting; til Grundlag for varig økonomisk Ordning er den lidet skikket.

Ej heller er det som foreslaaet nok, at den gifte Kvinde kan stifte Særeje, hvis hun vil. Derved kunde let Kravet komme til at se ud som en stødende Undtagelse, og saadant skyr gjærne Kvinden.

Hun maa vide og føle, at hun træder ind i Ægteskabet med samme lovlige Ret som Manden. Ikke alene hun, men Manden vil moralsk vinde herpaa, og Samlivet lettere fra først af faa det rette Værdighedspræg. Ogsaa Kjærligheden, hvis den er der, vil støttes af Lighedsfølelsen.

Hvad særskildt det økonomiske Vel angaar, saa tør det være en ikke ualmindelig Erfaring, at hvor Drukkenskaben endnu udgjør en national Institution, og vaagede Handler og Kautioner neppe hører til Sjeldenheder, er det i Samfundets Interesse, at den gifte Kvinde saa snart som mulig ophører at være juridisk umyndig.

I Ærbødighed.

Bjørnst. Bjørnson

Henrik Ibsen.

Jonas Lie.

Alexander L. Kielland

Til STUDENTFORENINGEN FRAM, ROMA [april 1884]

Tilslutning fra de unges Side er mig kjærere end enhver anden. Jeg haaber ogsaa trøstig, at Aarene aldrig skal bringe mig did hen, hvor jeg vilde føle mig fremmed blandt den aandelige Ungdom.

Foreningens Formaal og Opgaver kjender jeg jo ikke nøjere til; men jeg har med Glæde bemærket, at den i den senere Tid har beskjæftiget sig med sociale Spørsmaal, som i høj Grad interesserer mig.

Jeg ønsker af Hjertet Fremgang og Trivsel for disse Anliggender saa vel som for enhver anden tidsmæssig Reform paa det aandelige og det sociale Omraade.

Til CARL HOCHSCHILD, ROMA 17. april 1884

Rom, den 17. April 1884.

Til hans excellence udenrigsministeren herr baron Hochschild. Stockholm.

Deres excellence!

Herved tillader jeg mig i ærbødighed at henvende mig til Deres excellence med forespørgsel om hvorvidt min søn Sigurd Ibsen, doktor juris ved Roms universitet, tør gøre sig håb om at komme i betragtning ved næste gangs uddeling af de norske attaché-stipendier.

Min søn er født i Kristiania den 23. December 1859 og er altså nu noget over 24 år gammel. Sin skoleundervisning har han erholdt først i Dresden og senere ved det kgl: Maximilians-gymnasium i München, fra hvilket han dimitteredes med udmærkelse i sommeren 1878. I det påfølgende år studerede han de filosofiske discipliner ved det romerske universitet, fortsatte efter tilbagekomsten til München sine juridiske studier ved universitetet dersteds og afsluttede disse under et fornyet ophold i Rom idet han her i sommeren 1882 erholdt den juridiske doktorgrad efter at have forsvaret en af ham forfattet afhandling betitlet «La Camera Alta nel governo rappresentativo», hvilken af samtlige juridiske professorer godkendtes med alle stemmer.

Genstandene for hans studier har væsentlig været og er fremdeles de politiske videnskaber, statsret, folkeret, statsøkonomi o. s. v., og da hans tilbøjelighed, ved siden af videnskabelig forfattervirksomhed, er rettet på at betræde den diplomatiske bane, så står han nu forberedt til når som helst at underkaste sig den særlige examen, der hersteds kræves for at kunne indtræde i den italienske gesandtskabs- eller konsulattjeneste.

Men for min søn vilde det i så fald først være nødvendigt at lade sig naturalisere som italiensk borger og altså opgive sit fædreland. Dette er en tung beslutning, og for om muligt at hindre dens iværksættelse er det at jeg har vovet at rette denne henvendelse til Deres excellence.

Det tør formentlig antages at der ved besættelsen af de her omhandlede stipendiatposter ikke udkræves at vedkommende aspirant skal have absolveret sin juridiske examen ved det norske universitet. Det er mig også bekendt at et af disse stipendier en gang har været tildelt en ikke-jurist.

Som anbefalende omstændigheder for min søn tillader jeg mig at fremhæve at han mundtlig og skriftlig behandler det franske, tyske og italienske sprog med samme lethed som sit modersmål. End videre at hans lange ophold i udlandet, navnlig i Tyskland, Italien og Østerrig, samt i Paris, har givet ham lejlighed til at erhverve et på personlig iagttagelse grundet kendskab til disse landes politiske og sociale forholde og institutioner. At han derhos er fuldt fortrolig med de offentlige anliggender i hjemlandene er naturligvis en selvfølge. Som forfatter har han, foruden sin før nævnte juridiske doktordissertation, leveret politisk-videnskabelige afhandlinger i italienske journaler, samt, i det i Kristiania udkommende «Nyt tidsskrift», påbegyndt offentliggørelsen af en række artikler over «Statsbegrebets udvikling gennem tiderne».

Skulde det kunne stilles min søn i udsigt at han turde gøre sig håb om at blive tildelt et af de omhandlede attachéstipendier, så vil han til sommeren, eller til hvad tid det for øvrigt måtte forlanges, give sig den ære personlig at fremstille sig i Stockholm medbringende sine legitimationer fra universiteterne i München og Rom.

Da det formentlig tør antages at et attachéstipendium ikke helt ud er tilstrækkeligt for vedkommendes stilling, så vil jeg ikke undlade at bemærke at mine økonomiske forholde sætter mig i stand til at kunne tilskyde det manglende.

I det håb at Deres excellence gunstig tilgiver denne direkte henvendelse i en for mig så yderst vigtig sag tegner jeg mig

med udmærket højagtelse

Deres excellences ærbødige

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 21. april 1884

Rom, den 21. april 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

I lang tid har jeg ikke ladet høre fra mig og under denne taushedsperiode har der ophobet sig mangt og meget, som jeg skylder at takke Dem for.

Først er det nu den nye, femte udgave af «Kærlighedens komedie», hvoraf de tilsendte exemplarer rigtig er komne mig ihænde. Dernæst har De havt den godhed at sende mig Henrik Jægers nye bog om norske forfattere, som jeg synes særdeles godt om. Nogle af afsnittene deri har måske før været trykte andetsteds; men for mig var de imidlertid ubekendte. Tør jeg bede Dem om ved indtræffende lejlighed at hilse forfatteren fra mig og bringe ham en tak for mit vedkommende?

Holger Drachmanns «Dybe Strenge» har jeg naturligvis læst med interesse; men jeg nægter ikke at hans tidligere digte tiltaler mig mere. Dog, dette har jo sine rent individuelle grunde, og jeg tviler ikke på at mangfoldige læsere hjemme hos os vil være af en modsat mening. Drachmann har for nylig opholdt sig et par dage her i Rom, men desværre mislykkedes vore forsøg på at træffe hinanden.

Skuespillet «En Skandale» synes mig at måtte betegnes som et i mere end én henseende lovende arbejde. Det er visstnok ikke særdeles dybtgående; men rimeligvis er forfatteren endnu en ung mand.

Professor Heegaards død gjorde det mig meget ondt at erfare; men hans tilstand var jo ret sørgelig i den sidste tid, og så var det kanske det bedste for ham at han fik gå bort fra livet. Efter alt, hvad jeg hører var han vel neppe nogensinde kommet helt på fode igen.

Og nu lidt om mig. De politiske forviklinger i Norge har i hele vinter forhindret mig fra med udelt sindsro at tage alvorligt fat på mit nye dramatiske arbejde. Men nu er jeg endelig kommet ud af hele dette røre og skriver med fuld kraft; i denne uge vil første akt være færdig, og jeg gør regning på at jeg så omtrent i midten af juni vil kunne melde Dem at det hele er afsluttet. Naturligvis kommer derefter renskriften. –

Idag nødes jeg til at bede Dem om godhedsfuldt atter igen at ville sende mig en veksel for 2000 kroner, helst denne gang direkte på Nast-Kolb & Schumacher, hvorhos jeg benytter anledningen til med tak at erkende modtagelsen af den forrige sending. Ligeledes vilde jeg takke Dem meget om De ved samme lejlighed vilde opgive mig hvor meget jeg tør bogføre som honorar for 5. udgave af «Kærlighedens komedie». –

Vi befinder os alle, og navnlig jeg, i dette forår ualmindelig vel. Jeg håber at også i Deres kreds alt står godt til, og med vore bedste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, ROMA [27. april 1884]

Ingen afgjørende Hindringer. Jeg overtager Ansvaret.

Til CHRISTIAN SCHWEIGAARD, ROMA 22. mai 1884

Rom, 22. maj 1884.

Til hans excellence, herr statsminister Schweigaard.

Deres excellence!

Da jeg ikke med sikkerhed kender den foreskrevne forretningsvej, beder jeg om tilladelse til at måtte fremsende indlagte underd: andragende gennem herr statsministeren.

Herr statsministeren vil vistnok med lethed indsé, hvilken afgørende betydning det har for mig at mit andragende bliver indvilget. Forholdene har ført det med sig at jeg nu i en række af år har måttet vælge udlandet til mit vanlige opholdsted. Min literære produktion, således, som den nu foreligger, vilde ikke være bleven til, dersom jeg skulde have levet under og oppe i de hjemlige forholde.

Som følge heraf har min søn måttet erholde sin videnskabelige uddannelse udenfor fædrelandet; hverken han eller jeg troede imidlertid at dette skulde lægge ham hindringer i vejen angående hans fremtid i hjemmet.

Da jeg imidlertid i 1880 ansøgte om at hans tyske og italienske universitetsexamina måtte i Norge godkendes, således at han dersteds kunde fortsætte sine juridiske studier, blev dette afslået.

Hvis min søn skal kunne vedblive at tilhøre det norske statssamfund, står der ham altså kun to veje åbne. Enten kan han arbejde hen til engang i tiden at erholde en professorpost, eller han kan gå ind på den diplomatiske løbebane.

Til begge dele føler han kald og lyst, og jeg tror at han dertil besidder de fornødne betingelser.

Men hvilket alternativ han end sluttelig måtte komme til at vælge, vilde et attachéstipendium være ham til uberegnelig nytte.

Privat har jeg fra baron Hochschild modtaget den erklæring at han straks vil ansætte min søn, så fremt den norske regering indstiller ham.

I det håb og med anmodning om at sådan indstilling må finde sted tegner jeg mig

Deres excellences ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen

P. s. Min postadresse i Rom er: Consolato di Svezia & Norvegia.

H. I.

Til NIELS RAVNKILDE, ROMA 30. mai 1884

Rom, 30. maj 1884.

Kære Ravnkilde!

Hvis Du imorgen, lørdags aften kl: 8½ vilde se op til os for at drikke et glas vin med en landsmand, den unge Frimodt, skulde Du være hjertelig velkommen. Svar behøves ikke.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 14. juni 1884

Rom, den 14. juni 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at meddele Dem at jeg igår fuldførte konceptet til mit nye skuespil.

Stykket er i fem akter og vil, så vidt jeg kan beregne, komme til at udgøre omtrent 200 trykte sider, måské lidt mere.

Nu står altså renskrivningen tilbage og dermed begynder jeg allerede imorgen. Den er imidlertid, som sædvanligt, ikke noget blot og bart afskriverarbejde efter konceptet, men snarere en hel omskrivning for replikkernes vedkommende. Den vil altså kræve sin tid; men jeg forudsætter som ganske givet, så fremt ikke nogen uforudset hindring indtræffer, at hele manuskriptet skal kunne være i Deres hænder inden midten af september.

Dette stykke handler ikke om politiske eller sociale eller overhovedet om offentlige anliggender. Det bevæger sig helt igennem på familjelivets område. Diskussion vil det nok kunne fremkalde; men det vil ikke kunne vække anstød hos nogen.

Hvad tid vi rejser herfra, og hvor vi kommer til at tilbringe sommeren er endnu ikke bestemt. Jeg for min part trænger naturligvis ro for mit arbejdes skyld, og det er derfor muligt at vi skilles, således at min hustru og min søn drager nordover medens jeg blir tilbage i Tyrol. Under alle omstændigheder forlader vi ikke Rom i indeværende måned. Det kunde være at omstændighederne nødte mig til udover høsten at begive mig for en 14 dages tid til Stockholm; men sker dette, håber jeg at manuskriptet allerede i forvejen skal være afleveret.

Jeg benytter anledningen til at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig en veksel for 2000 kroner, for at jeg kan være nogenlunde forsynet, hvad rejserute vi end vælger.

Her har vejret i den senere tid imod sædvane været temmelig køligt men med dejlig klar himmel. Vi befinder os alle særdeles vel og håber at man nu også oppe i hjemlandene nyder godt af sommeren.

Med mange hilsener til Dem selv og til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, ROMA 25. juni 1884

Rom, den 25. juni 1884.

Kære Brandes!

Hjertelig tak for Deres brev, som jeg for længe siden burde have besvaret, så meget mere, som jeg jo ved at De holder en stræng kontrol med Deres korrespondenter, skønt De rigtignok forsikkrer at De har forandret Dem noget i dette stykke.

Jeg havde også gerne svaret Dem hurtigere, dersom ikke et nyt dramatisk arbejde i de sidste måneder så udelukkende havde lagt beslag på hele min tid. Og for mig er det, at skrive et brev, ikke den samme lette sag, som for Dem.

Lige som De, således har også jeg en bestemt følelse af at vi nu står hinanden nærmere end i de første år af vort bekendtskab; men jeg tror, grunden er den, at vi gensidigt er kommet hinanden imøde under vor udviklingsgang. Herom og om beslægtede emner kunde jeg nok have lyst til mundtlig at tale med Dem. I et brev går det ikke.

Der går en misstemning igennem, hvad De skriver om Deres erfaringer i hjemmet efter tilbagekomsten. Dette overraskede mig ikke. Da De vendte tilbage til København, fandt jeg dette skridt fra Deres side så ganske naturligt; men jeg var forberedt på at Deres oplevelser dersteds ikke udelukkende vilde blive af den glædelige slags. De kom jo hjem med et europæisk navn; og en åndelig rangordning forliges ikke godt med de demokratiske principer. Dertil kommer, at det er langt lettere at styre et parti og lede en bevægelse i frastand end på nært hold. Den personlige nærværelse irriterer i flere henseender og af forskellige grunde. Jeg har havt anledning til at gøre iagttagelser derover, og jeg har ført mig disse iagttagelser til nytte «udi adskillige krige».

Det literære skuespil, som pressen der hjemme har opført i det sidste års tid, har jeg fulgt med opmærksomhed. De stedfundne rolleforandringer kom mig ikke uventet; navnlig ikke for heltefagets vedkommende. Men herom vil jeg ikke videre tale nu. Jeg vil heller bringe Dem endnu en gang en tak for hvad De så åbent og elskværdigt har udtalt i Deres brev, og ikke mindre for den tyske bearbejdelse af min biografi. Tidsskriftet selv har jeg ikke set, men jeg er bleven bekendt med et separataftryk af afhandlingen. Tak – og atter tak!

Den store tilstrømning til Deres forelæsninger har jeg erfaret af tyske blade og af danske rejsende. Deres landsmænd er nu stolte over Dem alligevel, om de end en gang imellem ikke kan dy sig for at plage Dem. Jeg kender det slags forhold. –

Af mit nye arbejde, et skuespil i 5 akter har jeg nu konceptet færdig og er stærkt optagen af gennemarbejdelsen, den finere udformning af sproget og den mere energiske individualisering af karakterer og repliker. Om et par dage rejser jeg til Gossensass i Tyrol for i løbet af sommeren at bringe alt dette til afslutning. Samtidigt rejser min hustru og søn til Norge. – Undskyld dette hastværksbrev. – Vore bedste hilsener til Deres ærede frue og til Deres småpiger.

Deres hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, ROMA 25. juni 1884

Konvolutt

Herr boghandler Nils Lund.

Rosenkrantzgaden.

Kristiania.

Norvegia.

Rom, den 25. juni 1884.

Herved anmodes De om ikke at sende mig noget forinden nærmere meddelelse indløber. Jeg rejser i disse dage til Gossensass i Tyrol for dersteds at fuldføre et nyt arbejde. Samtidigt rejser min hustru og min søn til Norge. Hvor vidt jeg selv senere kan komme der op i år beror på om jeg så betimeligt kan få mit arbejde fra hånden. Jeg ansér det rigtignok for mere end tvilsomt.

Deres

Henrik Ibsen.

Til FANNY RIIS, ROMA 27. juni 1884

Rom, 27.6.84. –

Kære frøken Riis!

Umådelig optaget af forskellige ting, som jeg er, får jeg neppe tid til personlig at sige Dem farvel. Tillad mig at gøre det herved! En behagelig sommer ønskes. På gensyn!

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til THEODOR CASPARI, ROMA 27. juni 1884

Rom, den 27. juni 1884.

Kære herr Caspari!

Jeg husker ikke om jeg under vort samvær her nede omtalte for Dem at jeg, blandt andre fejl, også led af den at være meget sendrægtig i besvarelse af modtagne breve. I ethvert fald har De nu erfaring for at det således forholder sig. Deres venlige brev med deri indlagte smukke og hjertelige digt har jeg nu havt liggende foran mig på mit bord lige siden midten af april, og stadig med det gode forsæt «imorgen» at sende Dem et svar. Og først idag kommer min beslutning til udførelse!

Tag mig ikke min forsømmelse altfor ilde op, og modtag min bedste og varmeste tak for det tilsendte digt, som griber og bevæger mig hver gang jeg læser det. Og det gør jeg ofte; thi der klinger for mig noget så hjemligt i det.

Men De tager storlig fejl, når De tror jeg ønsker, De skulde slå Deres lyre itu. Tvertimod. Jeg ved ikke et eneste digt af Dem, som jeg skulde ønske uskrevet, og jeg håber at De i fremtiden vil udfolde en rig produktion netop på det versificerede og rimede digts område; thi dette område er jo for Dem det naturlige. Jeg mindes nok, at jeg en gang udtalte mig noget despekterligt om versekunsten; men dette hidrørte kun fra mit eget øjeblikkelige forhold til denne kunstform. Jeg har for længe siden ophørt at stille almengyldige fordringer, fordi jeg ikke længere tror på at sådanne med nogen indre ret kan opstilles. Jeg mener at vi har alle sammen ikke noget andet og bedre at gøre end i ånd og sandhed at realisere os selv. Dette er efter min mening det virkelige frisind og derfor er de såkaldte liberale mig på mange punkter så hjertelig imod. –

Jeg har i hele vinter gåt og funderet på nogle nye galskaber og tumlet med dem så længe til de antog dramatisk form, og nu har jeg da i disse dage fuldført et skuespil i fem akter. Det vil sige konceptet; men nu kommer den finere gennemarbejdelse, den mere energiske individualisering af personerne og af deres udtryksmåde. For at finde den fornødne ro og ensomhed til dette arbejde rejser jeg om et par dage op til Gossensass i Tyrol. Min hustru og min søn rejser samtidigt op til Norge. Gid jeg kunde fulgt med! Men det går ikke. I min alder får man nytte tiden til arbejde; færdig med det alt sammen blir man jo ikke; man «får ikke stunder til at gøre det sidste vers til»; men man vil jo gerne ha’ så meget som muligt fra hånden.

Og så vil jeg ønske Dem og Deres ærede frue en behagelig sommer! Vær forvisset om at vi stedse vil bevare Dem begge i venskabelig erindring; modtag vore bedste hilsener og en gentagen tak fra Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 29. juni 1884

Rom, den 29. juni 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

Min søn, der vil overbringe Dem disse linjer, har i opdrag at fremføre mine forbindtligste hilsener.

Da mine polarrejsende ikke gerne vil medbringe italiensk guld til veksling, tillader jeg mig at anmode Dem om at der må blive ham udbetalt 2000 kroner i de for deres rejserute hensigtsmæssigste pengesorter.

Jeg rejser i morgen til Gossensass i Tyrol, hvorfra manuskriptet til mit nye stykke vil blive sendt Dem til den før nævnte tid. 1ste akt er allerede her renskreven og 2den påbegyndt.

Jeg har nu ingen anden tanke eller interesse end dette arbejde, og kommer således rimeligvis i denne sommer ikke hjem.

Undskyld disse skødesløse linjer; men alle mine vanlige skriverekvisiter er nedpakkede.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA OG SIGURD IBSEN, GOSSENSASS 4. juli 1884

Gossensass, den 4. juli 1884.

Kære Suzannah!

Tak for kortet fra Basel, som jeg modtog imiddags. Kortene fra Rom kom hid igår, og ligeledes et par aviser. Af sidstnævnte har jeg hidtil kun modtaget et nummer af «Dgbl:» direkte fra Kristiania, intet af «Aftenp.», uagtet jeg skrev betids om adressering hid. Skurkene i Aftenp. er naturligvis for konservative til at forandre en adresse, og deres fordrukne kammerater i Dgl: kan man jo ikke vente sig andet af end uorden og norsk slurveri.

Det glæder mig at I er kommet i god behold til Basel, og jeg antager at I imorgen, eller kanske allerede idag vil kunne indtræffe i København.

Hvad mig angår, så har jeg det udmærket godt i enhver henseende. Rejsen hid gik som sædvanligt; fra Modena, om natten, og indtil Ala måtte overfrakken på; derpå af igen; udmærket dejligt vejr og frisk luft op igennem dalen hid. Smørrebrødene kom mig fortræffeligt til nytte; de var min eneste næring på hele turen; de sidste spiste jeg i Verona, som frokost, til en kop sort kaffe, der bragtes mig i vaggonen; i Florents havde jeg kun taget en halv flaske vin, i Ala om morgenen intet; vil altid have smørrebrød med på rejsen; dem kan jeg med fornøjelse spise til enhver tid.

Her var modtagelsen hjertelig, men overraskelsen stor over at jeg kom alene. Jeg valgte det isolerte værelse ovenpå i det lille sidehus, svarende altså til Sigurds værelse nedenunder, i forrige år; ingen veranda udenfor, da denne ikke strækker sig så langt, og ingen dør til naboværelset, så ingen larm høres; her er jeg udmærket vel fornøjet.

Jeg er hidtil ståt op kl: 6½, fåt min frokost op ½ time senere, er så gåt ud, mens værelset gøres istand og har derpå skrevet fra kl: 9–1. Derpå middag med glubende appetit. Om eftermiddagen har jeg også kunnet skrive noget, eller liniere. I løbet af 5–6 dage vil 2den akt være færdig. Øl smager jeg ikke; og derved befinder jeg mig vel. Jeg drikker derimod mælk og noget men ikke meget hvid vin med vand til; let mad til aftens kl: 7 ½. Jeg har hidtil hver aften været i seng før kl: 10 og sovet godt.

Her er allerede temmelig mange fremmede, og snart vil alt være fuldt. Af dem fra forrige år har jeg kun set fru Schlesinger og familien Vambery. Grubhofer er ikke kommet endnu, men har sendt mig et hilsningskort fra München. For øvrigt lader de fremmede, der næsten udelukkende er tyske damer, til at kende mig, og ser meget velvillige og smilende ud når man mødes. Ravnkilde ventes i næste uge. De tre forskrækkelige har nok ikke bestilt værelser, finder derfor neppe noget ledigt, hvis de engang kommer, og får da ty op til Brenner bad, hvis der er plads.

Det er jo noget underligt at være alene; men mit arbejde vil jo endnu i lang tid lægge beslag på mig. Lad mig en gang iblandt høre fra eder. Lange meddelelser behøves ikke. Jeg selv kommer heller ikke til at sende lange breve; jeg er jo optagen af mit stykke, og her er jo ikke synderligt af interesse at skrive om.

Men om jeg end ikke skriver langt eller ofte, så tænker jeg dog stadig på eder og ønsker at I må ha’ det rigtig godt og fornøjeligt på rejsen deroppe. Husk på, at det naturligvis fra tid til anden må meddeles mig, hvor hen jeg skal sende mine breve. Påmindelserne om forsigtighed og omtanke i enhver henseende vil jeg ikke gentage denne gang; jeg håber dog at de befølges, som noget, hvormed enhver selv bedst er tjent. –

Kære Sigurd!

Mine breve er egentlig til eder begge, hvorledes udskriften end lyder. Lad ikke en eneste dag i Kristiania gå til spilde før du har gjort de politiske og journalistiske bekendtskaber, som vil være dig så nyttige. I denne henseende må alt andet være underordnet; det synes du visst også selv. Det næst vigtigste er at profitere af den gode kraftige norske kost, så det kan ses på dig, når du kommer her ned igen, at du har havt det godt og rundeligt i alle måder og at rejsen har bekommet dig vel. –

I ser, at her er ikke plads til mere på papiret. Modtag derfor til slutning alle gode ønsker fra eders hengivne

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, GOSSENSASS 9. juli 1884

Gossensass, 9. Juli 84.

Kære Sigurd!

Indlagte brev modtog jeg i dette øjeblik. Da det ikke faldt mig ind først at se på udskriften åbnede jeg det. Af underskriften så jeg fejltagelsen. Jeg har ikke læst et ord af indholdet, selvfølgelig, og sender Dig det straks.

Dit brev fra Kbh. modtog jeg igår. Håber at I har modtaget mit til Lund adresserede brev.

2. akt er nu nær ved slutningen. Jeg begynder da straks på den næste; der er kortere. Ravnkilde kom idag. De tre kan ventes. Mange engelske familjer her; Redwitz med datter ligeså. Jeg har det udmærket i enhver henseende. Noget nyt brev sender jeg eder ikke forinden jeg får vide, hvorhen det skal adresseres. Lad mig snart høre fra eder.

Hils din m: og sig at jeg ønsker hun må befinde sig vel og ikke mangle fisk, navnlig lax, og andet godt.

Din hengivne p.

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, GOSSENSASS 20. juli 1884

Gossensass, den 20. juli 1884.

Kære Sigurd!

Igår eftermiddag havde jeg den beroligelse at modtage eders to breve fra Trondhjem. Jeg ser deraf med glæde at I befinder eder vel, og håber at det fremdeles må gå eder godt på rejsen.

Din visit hos Sverdrup havde jeg jo kortelig erfaret gennem «Dgbl», og det fornøjede mig at få høre noget nærmere om samme. L. Holsts forlegenhed tænker jeg kom deraf at han ikke så sig istand til at honorere dine artikler. Til Herman skriver jeg, så snart jeg får lidt tid dertil.

Anden akt, der er 8 sider længere end første, fuldførte jeg den 12. dennes; tredje akt påbegyndte jeg den 14. og håber at få den færdig i løbet af denne uge. Jeg ser at det hele blir rundelig færdig i betimelig tid.

Min levevis er i det hele taget den samme, som forhen beskrevet, kun at jeg måtte opgive den hvide tyrolervin, som ikke bekom mig godt, og drikker nu en ypperlig ungarsk Carlowizer, som, mærkelig nok, koster netop det samme. Om morgenen drikker jeg té præcis kl: 7; jeg er hver dag oppe senest kl: 6, ofte tidligere og befinder mig udmærket derved, skønt jeg dog nu ikke går i seng før kl: 11. Alt, hvad jeg får at spise, smager mig fortræffeligt. For mit hyggelige, isolerede og rolige værelse beregnes iår kun 60 kreuzer om dagen. Alle mine udgifter, deri tobak og vask iberegnet, beløber sig til 50 frcs: om ugen. Hver søndag morgen veksler jeg nemlig en 50-lire-seddel, og dermed slipper jeg netop ud til næste søndag. Fortæringen betaler jeg for hver dag.

– Rosa og Paula er her også iår, ligeledes Peter, der har fåt portnerlue med bredt guldbånd, hvormed han møder frem på stationen ved togenes ankomst. L. Gröbner og frøken G. assisterer også iår ved serveringen, der nu besørges af 10 personer, og dette kan vel behøves, da her er over 100 gæster i pension medens omtrent lige så mange spiser a la carte. Redwitz med datter er her; en mængde engelske ligeså. Grubhofer er endnu ikke kommen. « Frøken Ribbing og Schreiber» kom et par dage efter Ravnkilde; frøken Hansen var derimod ikke med, da hun var bleven uenig med dem fordi de ikke vilde rejse på 3. klasse. Den unge Grønvold er nu også kommen fra München; han agter sig nok senere til Frankrig.

Lige til den 14. havde vi dejligt klart vejr med frisk luft; men så begyndte det at blive trykkende lummert, og om aftenen den 16, mens vi sad ved spisebordet, brød det voldsomste tordenvejr løs lige over os; regnen skyllede ned en times tid, og da gik den over til en haglskur, hvis mage jeg aldrig havde kunnet tænke mig muligheden af. Haggelne fløj tvers igennem vindusruderne ind i salen til os; på grund af deres uhyre kraft knuste de ikke ruderne men slog runde huller i dem af samme størrelse som de selv. Og hvilken størrelse, tror du! Mangfoldige haggel var større end de største hønseæg jeg nogensinde har set; vi opsamlede en hel del af dem; de var af den hårdeste is og blanke som glas; jeg afridsede et par af dem. Ved midnat brød et nyt tordenvejr løs, og et tredje kl: 3 om morgenen. Kirkeklokkerne ringede uophørligt, og de fleste mennesker her var oppe hele natten; kl: 3 stod jeg også op; men gik siden i seng igen. De to påfølgende dage havde vi stærke regnskurer og igår, lørdags morgen blev det til rene skybrud; Eisach gik henimod middag over sine bredder, bortrev oppe ved Pontigel hele kørevejen i en strækning af omtrent 3–400 alen og truede Gossensass, hvor dog alt gik godt. Værre gik det nedenfor. Du husker den lille bæk, som kommer fra «Wasserfall», og som løber ud nede under vejen til Sterzing, lige i svingen, hvor korset står for ham, som blev myrdet. Denne bæk blev til en stor, vældig, rivende strøm, som bortrev landevejen, så at hele svingen nu er en stor gabende afgrund. Jernbanen nedenfor blev bedækket med dynd, så at togene nordfra igår kun kunde gå hid. Alle passagererne, som skulde sydover, måtte ty ind til Gröbner, så her var en stor forstyrrelse. I aften blir forbindelsen genoprettet, her blæser strygende nordenvind og godt vejr er allerede indtrådt.

Indlagte modtog jeg til dig fra Rom og sender det ulæst; konvoluten måtte jeg tage af da den var større end mine. –

Hils din m: mange, mange gange fra mig; næste gang skriver jeg til hende. Sig hende, at jeg ønsker eder alt godt og en fornøjelig og lykkelig rejse.

Din hengivne p:

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, GOSSENSASS 28. juli 1884

Gossensass, den 28. juli 1884.

Kære Suzannah!

Den nyeste efterretning, jeg indtil nu har modtaget fra eder, er telegrammet, der melder bestigningen af Nordkap. Det ankom hid mandagen den 21de, kl: lidt over 3 om eftermiddagen. Dit seneste brev fra Trondhjem, hvori meldes afrejsen nordover, er ligeledes kommet mig i hænde; men fra den tid af har jeg ingen anelse om hvor I opholder eder og hvor I færdes. Jeg vil håbe at tilbagerejsen fra Nordkap er gåt heldigt og kunde nok have lyst til at høre lidt nærmere om denne tur, hvis kostbarhed i første øjeblik overraskede mig. I dit brev skriver du nemlig «billetten koster i alt for hver person 20050 kroner», – altså for eder begge lidt over ti tusend «norske speciedaler». Jeg antager imidlertid at I er sluppet en hel del billigere fra det og glæder mig på eders vegne over at I har fåt se alle de nordlige egne, – forhåbentlig uden eftersmæk af nogen sygdom.

Imorgen eller senest iovermorgen blir jeg færdig med 3. akt, der er lige så lang, som den forrige, og går derefter ufortøvet i vej med den følgende. Jeg er fortræffelig oplagt til at arbejde her, og min levevis er fremdeles den samme som før beskrevet.

I mit forrige brev, til Sigurd, fortalte jeg om haglvejret og oversvømmelsen. Det første har ikke voldt så megen skade fordi de uhyre haggel kun falder spredt og ikke i tætte masser som ved et almindeligt uvejr. Men vandflommen har raset forfærdeligt mellem Brenner og Sterzing. Hele underetagen af værtshuset i Pontigel blev begravet under dynd, mudder og store stenmasser; konen, som var alene hjemme da flommen kom, måtte flygte op i overetagen, og kunde først hen imod aften reddes ud derfra gennem et vindu. Hele landevejen nede ved Ried og sagværket er bortreven, og hvor den før gik, der går elven nu; her er kommet hundreder af arbejdere, som holder på at udbedre skaden; men dertil vil hele måneder gå med, og ingeniørerne beregner omkostningerne mellem Sterzing og Brenner til henimod 100,000 gulden.

Vejret har, siden jeg sidst skrev, været temmelig regnfuldt og koldt. Køligt er det fremdeles; men her blæser nu endelig idag en ren nordenvind og luften er klar; sne er faldet temmelig langt nede i fjeldene; og da plejer jo vejret her gerne at bedre sig.

Hele Gossensass er overfyldt af fremmede; nyankomne, som der ikke er værelser for, må jævnlig overnatte i spisesalen. Blandt skandinaverne er nu, foruden de tidligere omskrevne, også maleren Sinding med frue og søn kommet hid, og Ravnkilde taler om danske damer, som ventes. Gerichtsrath May med familje måtte ty op til Brenner bad fordi her ikke var plads. Dr: Schäffer, som var her forrige år, kom igår og beder hilse Sigurd; han er nu privatdocent i München. En Wiener literat er her også, dr: Siegmund Lipiner, Reichsrathsbibliothekar, som har skrevet en lang afhandling over «Peer Gynt»; han var henrykt over at træffe mig; det er en meget elskværdig hjertelig personlighed, kanske noget «überschwänglich»; hans unge frue, som ledsager ham, er meget smuk og intelligent.

Det er næsten utroligt, hvilket indtryk «Gespenster» må have gjort i Tyskland, efter alt, hvad jeg hører her. Grønvold fortæller at det samme var tilfældet i München.

Igår blev der forordnet 5 dages karantæne i Ala for alle rejsende, som agter sig til Italien, skønt der jo ikke er spor af kolera i Østerrig. Men det er vel passanter fra Frankrig, som man frygter. Her antager man at foranstaltningen snart vil blive ophævet. –

Netop som jeg sidder og skriver disse linjer modtager jeg Sigurds brev fra Tromsø, hvilket glædede mig meget. Jeg håber at i dette øjeblik et nyt brev er undervejs til mig, hvoraf jeg kan erfare noget nærmere. Jeg kan af Sigurds brev forstå at opturen har været morsom og glæder mig meget til engang mundtlig at få høre ret udførligt derom.

At mine breve kommer eder sent ihænde er rimeligt; men så længe I ikke har noget fast standkvarter er den nuværende forsendelsesmåde ved Lund den eneste mulige. Mange, mange hilsener til dig og Sigurd fra eders hengivne

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, GOSSENSASS 9. og 10. august 1884

Gossensass, den 9. august 1884.

Kære Sigurd!

Din ms brev af 25. juli såvel som dit af 30. har jeg modtaget. Det sidstnævnte ankom hertil igår. Jeg håber at mit brev af 28. juli er kommet eder ihænde i rimelig tid.

Det glæder mig at I synes at befinde eder vel i Selbo; jeg kender ikke den egn; men jeg har en formodning om at høsten med dens uhygge plejer at indfinde sig tidligt deroppe, så at I vel om ikke ret lang tid vil blive nødt til at drage længere sydpå.

Herfra er naturligvis ikke synderlig nyt at melde, eller egentlig slet intet, som er omtale værd. Aldeles fuldt af fremmede er her fremdeles, deriblandt russiske, polske og italienske familjer. Vejret har været ustadigt i nogen tid, som oftest smukt men meget varmt om dagen, derefter optrækkende tordenvejr henimod aften, så regnskure med påfølgende afkøling og så atter klart igen.

Med fjerde akt er jeg nu snart færdig; jeg håber at kunne afslutte den om nogle få dage og at hele stykket skal være i stand til afsendelse inden månedens udgang. Dette arbejde interesserer mig i høj grad, og jeg beskæftiger mig stadigt med det i tankerne, selv i de timer, da jeg ikke skriver.

De før omtalte skandinaver er her endnu; men de forstyrrer mig ikke, da de mærker at jeg helst vil være alene. Grønvold spiser ved mit og Ravnkildes bord. Hans appetit er virkelig ægte grønvoldsk; jeg tror det må være en slags sygelighed hos ham. Igår faldt en engelsk dame i det lille trappetrin udenfor vort hus og da hun var båret op på sit værelse, viste det sig at hun havde brækket det ene ben. Der blev rekvireret læge fra Steinach, og hun kommer til at holde sengen i en 5–6 uger. En gymnasiast fra Berlin har skåret sin ene hånd fordærvet og tre yngre berlinske skolegutter afrejste igår med forskellig slags skavank i benene; «Bergsteiger» skal de jo alle være, når de er her, og det kommer de galt fra.

Om koleraen hører vi at der skal have vist sig enkelte tilfælde hist og her i Norditalien; nærmere oplysninger har vi ikke fåt.

Hvorledes hang det egentlig sammen med Nordkap-bestigningen? Din m: nævner ikke Nordkap med et ord i sit sidste brev fra Trondhjem. Var I helt oppe på højden? Og var udsigten fri? Dette er vel ikke egentlig det hovedsagelige udbytte af en sådan tur; men det skulde dog interessere mig at høre noget derom.

Søndag, den 10. aug.

Jeg afbrød min brevskrivning igår, da jeg jo daglig må lidt ud at røre på mig og toget desuden var afgået. Idag vil jeg tilføje et par ord.

For et par dage siden ankom hertil dr: Spitzer, der skriver i «Neue freie Presse» under mærket «Ein wiener Spazirgänger». Grubhofer har straks bemægtiget sig ham og ses stadigt i hans selskab. Jeg har ikke talt med ham endnu, men han har fortalt at han skulde have været med sin ven Gabillon på turen til Nordkap, hvis han ikke i sidste øjeblik var bleven forhindret. Frøken Schirmer fra München er her også, ligeledes en conte Mirafiore med frue, barn og tjenerskab fra Florents; Ravnkilde mener det må være en søn af Viktor Emanuel af sidste ægteskab.

Jeg håber, navnlig for din ms skyld, at der må være god laks at få i Selbosøen, og at I overhovedet lever så godt, som omstændighederne tillader det. Men vov dig ikke i bad deroppe; vandet er koldt og kan let fremkalde dødbringende krampetilfælder. – Det glæder mig meget at du er begyndt på din skitse; det vil blive mig en stor fornøjelse engang at læse den. Men først og fremst må I anvende tiden til at frodes og trives på det bedste. Mange hilsener til eder begge. Skriv snart igen, din m: ligeså. –

Eders hengivne

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, GOSSENSASS 15. august 1884

Gossensass, den 15. August

Kære Bjørnson!

Så er vi hinanden dog så nær! «Neue fr: Presse» har jo berettet om dit ophold i Schwaz; men da jeg ikke har fundet noget derom i «Dagbladet», vidste jeg ikke, hvad jeg skulde tro.

Tak for din opfordring til at komme der hen. Jeg vil ganske visst og med stor glæde komme så snart jeg har fåt mit nye stykke færdig. Dette vil antagelig ske i den første uge af næste måned. Men så er det jo et spørsmål, om du til den tid har sluttet din fortælling. Hvis ikke, kommer jeg senere; her blir jeg i al fald til udgangen af september.

Det er nu over 20 år siden vi sidst taltes ved, og jeg havde næsten opgivet tanken om at vi oftere skulde mødes.

Jeg skriver disse linjer i al hast, da jeg netop holder på med de sidste sider af 4. akt. Så snart jeg har den 5te fra hånden og manuskriptet afsendt, melder jeg dig det. Kan du da modtage et besøg, så kommer jeg.

Det skulde glæde mig meget om jeg kunde træffe Jonas Lie i Schwaz; men jeg tviler på at det vil lykkes at få ham derhen.

Mange foreløbige hilsener til din hustru og dine døttre.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, GOSSENSASS 19. august 1884

Gossensass, den 19. august 1884.

Kære Suzannah!

Igår modtog jeg dit brev fra Selbo; det var ikke dateret, men har vel været lidt længere end sædvanligt undervejs, da jeg synes at der i poststempelet står den 9de. Under denne samme dato, eller kanske den 10de sendte jeg Sigurd et brev, hvilket forhåbentlig rigtig er fremkommet. Det var adresseret til Lund.

I forgårs blev jeg færdig med 4. akt, der er af omtrent samme længde som de forrige. Jeg arbejder nu på den 5. og håber, da denne er den korteste, at kunne få manuskriptet afsendt ved månedens slutning.

Bjørnson med frue og døttre er i Schwaz. Han skriver mig til at han nu holder på med det sidste afsnit af sin fortælling, og opfordrer mig til, når vi begge er færdige, at komme hen til dem på et besøg. Til Jonas Lie, der er i Berchtesgaden, vil han sende den samme opfordring, for at vi kan holde «tre-digter-møde». For B: at komme hid vilde ikke være muligt da alle værelser fremdeles er optagne eller lagt beslag på, og desuden vilde det forlænge rejsen for J. L. Jeg har lovet at ville komme hen på et par dage; det kan altid være en adspredelse efter arbejdet, og måske kommer vi på lang tid ikke atter i en sådan nærhed af hinanden; det er nu over 20 år siden vi sidst såes.

For nogle dage siden fik jeg besøg på mit værelse af en mig ubekendt herre, der præsenterede sig som – L. Passarge. Han og hans frue var på en rundrejse, havde overnattet i Sterzing, havde læst i en avis at jeg opholdt mig her og kom da straks herop for at træffe mig; vi blev sammen hele eftermiddagen; hans frue var uvel; men næste dag fik jeg sagt dem begge farvel da de rejste nordover med morgentoget. Også hun har lært sig norsk og sagde at de kun lever og ånder i mine bøger.

Advokat Stang med frue og datter har ligeledes tilbragt nogle eftermiddagstimer her på en udflugt fra Innsbruck; jeg trakterede med kaffe og likør i havehuset og de var øjensynlig meget glade ved mødet.

Frøken R. & S. havde i lang tid gåt og snakket om at det var dem umuligt at få sove her og besluttede derfor at flytte til Sterzing. En middag tog de da også farvel med alle sine bekendte og begav sig med sin bagage ned til stationen. Dagen efter fik jeg imidlertid høre at de havde skiftet sind undervejs og havde lejet sig ind hos slagteren, hvor de fremdeles er. Jeg tror nok de skammed sig lidt over den historie med den højtidelige afsked; thi de viste sig ikke på flere dage i spisesalen.

Sindings afrejste for et par dage siden. Også de er meget vægelsindede og vilde den ene dag nordover, den anden dag sydover. Endelig afgik de da foreløbig til Innsbruck; hvor hen de derfra tager vejen, ved jeg ikke.

Her har hele tiden været pakkende fuldt af fremmede og er det fremdeles; selv August Gröbners nye hus, der ikke er ganske færdigt, har måttet tages i brug. Passarges bog om mig, og Brandes’s afhandling i «Nord und Süd», ledsaget af mit portræt i en mesterlig udført radering, cirkulerer i flere exemplarer blandt gæsterne. Mine skuespil på tysk kender de nok for det meste alle. Med dr. Spizer fra Wien sidder jeg gerne og taler om aftenerne; han er en stille elskværdig mand; ingen skulde tro om ham at han førte en så hvas pen.

Sigurd må du hilse mange gange, og sig ham at han endelig ikke må komme bag de trønderske heste, der er berygtede for den vane at slå op. Jeg glæder mig meget til at få læse hans skitse, men håber dog at han ikke anvender hele dagen til arbejde.

Gid I nu må have det rigtig godt i alle måder. Jeg befinder mig så vel, som jeg kan ønske det, spiser og sover godt og er altid oplagt til at arbejde. Vejret er nu køligt, men sundt og styrkende. Skandinaverne har bedet mig hilse. Farvel for denne gang. Skriv snart igen til eders hengivne

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, GOSSENSASS 27. august 1884

Gossensass, den 27. august 1884.

Kære Sigurd!

For nogle dage siden havde jeg den fornøjelse at modtage dit brev af 15. dennes. Jeg besvarer det idag i al korthed; thi her er, som du vel kan vide, såre lidet at skrive om.

Mit stykke nærmer sig nu stærkt mod slutningen. Om 3–4 dage er det færdigt; så læser jeg det nøjagtigt igennem og sender det afsted. Det er mig en stor glæde at sysle med dette arbejde, der stadig vokser i enkeltheder; og jeg vil føle det som et savn, når jeg må slippe det fra mig; men glad skal jeg dog samtidig være.

Her er fremdeles aldeles fuldt af fremmede. En sådan sæson har Gröbners visst aldrig havt. Hertil medvirker visstnok i høj grad at de mange rejsende ikke vover sig ned til søerne. I det nordlige Italien synes nemlig koleraen at være i tiltagende om den end optræder temmelig spredt.

Blandt gæsterne her er der iår påfaldende mange højere militære, således den østerrigske feldtmarschalløjtnant v. Fromme med frue, den würtembergske generalløjtnant Faber-Faur med to døttre, oberst v. Pfeuffer fra München, med frue og flere døttre, en oberst v. Arndt med damer og en østerrigsk major, der er svigersøn af herr Krauseneck, som ligeledes bor her med familjen. General Faber-F: er en bror af den bekendte maler af samme navn, er selv meget begavet som kunstner og skal under opholdet her have tegnet et mesterligt portræt af mig; jeg har ikke set det. Den engelske dame, som brak benet, må endnu holde sengen. Ellers er her ingen syge. Den tyske billedhugger, professor Kopf fra Rom har med sig en 13-årig datter, som er den ypperligste model for Hedvig i mit stykke, jeg kan ønske mig; hun er smuk, har et alvorligt ansigt og væsen og er lidt gefrässig.

Det var en fejltagelse da jeg skrev om en grev Mirafiore; hans ledsagerinde heder så og er V. Ems datter; hun er gift, men lever adskilt fra sin mand, der igen lever sammen med en anden dame. Hendes herværende ledsager skal også være gift; barnet, der er med dem, er hendes, og tjenerskabet ligeså.

Frøken R. og S. er hver dag ifærd med at flytte fra slagteren; men de bor der fremdeles; grunden til deres misfornøjelse er den at manden er slagter, hvilket de vidste, da de lejede hos ham. De gør undertiden udflugter når vejret er tilstrækkelig stygt, bruger da at «forvilde sig i en skov» og må ty ind i et bondehus, hvor der ikke findes spiselig mad med undtagelse af æg, smør, brød o. s. v. Mig fortæller de aldrig sine historier men Ravnkilde får dem med stor udførlighed. –

Næsten i hver norsk avis læser jeg om ulykker, foranlediget ved forfjamset benyttelse af ladte geværer. Det vilde være mig overordentlig ukært om du ikke holdt dig langt borte fra folk, som håndterer slige våben. Skulde en ulykke passere, må der straks telegraferes til mig.

Ret længe endnu vil I vel ikke kunne blive deroppe i det trondhjemske. Jeg må da få vide noget nærmere om eders rejseplaner. Hvad udsigt vi har til at komme til Rom i vinter, ved jeg endnu ikke; viser koleraen sig der udover høsten, rejser vi naturligvis ikke.

Men dette har det jo endnu ingen hast med. Indtil videre må I gøre eder tilgode det bedste I kan. Jeg håber, din m. ikke sparer på laksen, men benytter anledningen til fiskefortæring, så længe den frembyder sig.

Se så! Nu er papiret blevet fuldt alligevel. Jeg befinder mig fortræffeligt i alle henseender. Næste gang vil jeg forhåbentlig kunne melde at manuskriptet er afsendt. Mange gode hilsener til eder begge fra eders hengivne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, GOSSENSASS 30. august 1884

Gossensass, den 30. august 1884.

Kære Suzannah!

Uagtet jeg ikke ved når og hvor mine breve træffer eder så længe I flakker om fra sted til sted, vil jeg dog sende eder den glædelige meddelelse at jeg nu netop har fuldført mit manuskript. Stykket blir meget omfangsrigt, større end noget andet af mine nyere skuespil. Jeg har fåt alt det frem, som jeg vilde have, og jeg tror ikke at det lettelig skulde kunne gøres bedre. – Nu kommer gennemlæsningen, hvilken kræver 2–3 dage og så går det til Hegel . Til ham må jeg også skrive foreløbig idag, og det før middag, jeg må derfor indskrænke mig til disse linjer. Den 27. skrev jeg til Sigurd. Pragtfuldt vejr men køligt her. Alt udmærket vel. Dit brev af 22. modtaget. Mange hilsener til eder begge fra

eders hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 1. september 1884

Konvolutt

Herr justitsråd Hegel.

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen

(Dänemark.)

Gossensass, den 1. september 1884.

Herved den foreløbige meddelelse at manuskriptet fuldførtes igår; idag sidste gennemlæsning, imorgen afsendelse. Håber at det straks kan gives til trykkeriet. Vil antagelig udgøre mindst 15 trykte ark; måske lidt mere. Stoler på herr bogholder Larsens godhedsfulde løfte om korrekturlæsning. Bogens hurtige udkomst vigtig for mig; adskilligt nyt af teaterudstyr, dekorationer og andet vil udkræves.

Deres

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 2. september 1884

Gossensass, den 2. September 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

Samtidig med dette brev sender jeg Dem manuskriptet til mit nye skuespil «Vildanden», der i de fire sidste måneder daglig har beskæftiget mig og som jeg ikke uden et visst savn nu må skille mig ved. Menneskene i dette stykke er, trods deres mangehånde skrøbeligheder, dog ved denne langvarige daglige omgang med dem blevne mig kære; men jeg har det håb at de også vil finde gode velvillige venner i den store læsende almenhed og ikke mindst blandt skuespillerfolket; thi de frembyder alle uden undtagelse taknemmelige opgaver. Men studiet og gengivelsen af disse mennesker vil ikke falde let; og med hensyn til teatrene vilde det derfor være ønskeligt om bogen kunde indleveres nogenlunde tidligt i sæsonen. De fornødne følgebreve skal blive Dem tilsendte til godhedsfuld besørgelse.

Dette nye stykke står i visse måder på en plads for sig selv i min dramatiske produktion; fremgangsmåden er i forskellige henseender afvigende fra min tidligere. Herom vil jeg imidlertid ikke videre udtale mig. Kritikerne vil forhåbentlig nok finde punkterne; i al fald vil de finde adskilligt at tvistes om, adskilligt at fortolke. Derhos tror jeg at «Vildanden» måske kan lokke nogle af vore yngre dramatikere ind på nye veje, og dette vilde jeg holde for ønskeligt. –

Det er nu min hensigt at hvile mig rigtig ud indtil nye planer for alvor begynder at melde sig. Hvor vi kommer til at tilbringe vinteren, ved jeg ikke endnu. Hvis koleraen skulde vise sig i Rom eller omegnen, tør vi ikke begive os derned for det første. Foreløbig blir jeg nu her, hvor vi endnu, trods den høje beliggenhed, har fuld sommer.

Som De vel ved bor Bjørnsons for tiden her i nærheden, i Schwaz, 2–3 timers jernbanefart nord for Gossensass. Efter opfordring rejser jeg en af dagene hen og besøger dem; vi har nu ikke set hinanden i over 20 år. Måske kommer Jonas Lie samtidigt did fra Berchtesgaden; men dette er dog uvisst.

Tillad mig nu at aflægge Dem min bedste tak for al den venlighed og forekommenhed, som min hustru og min søn fra Deres og Deres kære familjes side mødte under opholdet i København. Efter at have besteget Nordkap tilbringer de nu sommeren ved Selbosøen oppe i det trondhjemske. Hvad tid de kommer hid er endnu ubestemt.

Med mange hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, GOSSENSASS 8. september 1884

Gossensass, den 8. sept: 84.

Kære Sigurd!

Tak for dit brev fra Røros, som jeg modtog iforgårs. Denne gang skriver jeg kun få linjer, da jeg vil have dem afsted med formiddagstoget.

Her står alt vel, som det plejer. Manuskriptet er i trykkeriet. «Nordische Heerfahrt» skal opføres på hofteatret i Oldenburg i næste måned; Otto Devrient har henvendt sig til mig derom.

Frøken R. og S. er her endnu; de tror at alle mennesker lægger an på at fornærme dem; der er en hel del historier med de to; men det vilde blive for vidtløftigt at skrive om; så meget er visst at frøken S. er den andens onde ånd og derhos undertiden ikke ved sin fulde forstand. Grønvold har efterhånden entpuppet sig som en sygelig frådser; ikke blot det at han fortærer overmåde store kvantiteter; men alt må være af det fineste og dyreste slags, og det både til middag og til aften; han bruger daglig dobbelt så mange penge som jeg. R. er rent forskrækket over ham. –

Om vi kan komme tilbage til Rom i vinter, står for mig som tvilsomt; did er koleraen visstnok ikke nået endnu; men den synes at udbrede sig både i Neapel og i det nordlige. Vi får se, hvad høstmånederne bringer.

Dette brev træffer eder forhåbentlig i Kristiania. Lad mig så snart høre fra eder. Du må hilse din m. mange gange fra mig; og sig hende at hun må gøre sig rigtig tilgode; det samme gælder dig selv. Det skulde glæde mig meget om jeg kunde se at I har havt godt af opholdet der oppe. – Hermed må jeg denne gang slutte. Skriv snart til

din hengivne p.

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, GOSSENSASS 17. september 1884

Gossensass, den 17. september 1884.

Kære Suzannah!

Dit brev af 6. sept., hvori jeg underrettes om eders tilbagekomst til Kristiania, er det sidste jeg har modtaget fra eder; mit brev af 8. sept. håber jeg er kommet eder i hænde.

Når jeg først idag skriver igen, så er grunden den, at jeg har været tre dage fraværende på besøg hos Bjørnsons i Schwaz. Jeg vilde ikke for nogen pris have undværet denne sammenkomst. Enkelthederne kan jeg bedre fortælle mundtlig. Her nævner jeg kun nogle af de ydre omstændigheder. Bjørnson og hans søn modtog mig på banegården; der stod værelse parat for mig i det Gasthaus, hvor de bor; men jeg foretrak at tage ind i et andet værtshus, hvor der også, for dette tilfælde, ventede mig et uhyre stort værelse, meget smukt og hyggeligt. I værtshuset betalte jeg naturligvis selv for logis og frokost; men middag og aften spiste jeg hos Bjørnsons og var forøvrigt sammen med dem næsten hele tiden; de vidste ikke alt, hvad de vilde gøre for mig. B. er bleven gråhåret, men ser for resten kraftig ud. Fru B. er ligeledes noget gråsprængt og derhos temmelig tunghørt, men er for øvrigt kvik og livlig som før og har udviklet sig til en prægtig og dygtig personlighed. Begge døttrene er ualmindelig smukke, godt opdragne, naturlige og ligefremme; Erling, sønnen, syntes jeg også meget godt om. Jonas Lie mødte ikke, da han ligger så langt tilbage med sin fortælling. Men desto mere uforstyrret kunde da B. og jeg tale sammen, og det gjorde vi da også, både om politiske og literære og mange andre anliggender. B. blev ofte stærkt slået af mine udtalelser og kom da tidt senere tilbage til disse. I én henseende har jeg ved mit besøg forebygget en sand ulykke for vort land. Men herom vil jeg ikke sætte noget på papiret.

Fra alle Bjørnsons har jeg de bedste hilsener til eder. Kært skulde det være mig om Sigurd og Bjørn kunde komme lidt sammen i Kristiania.

Her på stedet er alt ved det gamle; mange af sommergæsterne er jo nu afrejste; men der er dog endnu en hel del tilbage og daglig ankommer der nogen for et kortere ophold. Her er nu det dejligste, varmeste vejr, man kan tænke sig. – I en liden afsluttet kreds har vi havt en højst ejendommelig og interessant underholdning. Frøken Schirmer fra München beskæftiger sig nemlig med spiritisme, eller hvad det skal kaldes. Hun har den evne, ved berøring af et andet individ at få dette til at udføre hvad hun vil. Her fandt hun et meget brugbart medium i en frøken v. Pfeuffer, en ung nervøs dame, og har med denne foretaget en række af de mest utrolige experimenter, senere også med andre; nu er hun rejst.

Men jeg må dog endnu fortælle lidt fra Schwaz. Stedet er ganske bymæssigt og har 6000 indbyggere. Det var almindelig bekendt i byen at jeg skulde komme did i besøg til B. og beboerne hilste, hvor vi viste os enten sammen eller hver for sig. Fra en familje blev der sendt fru B. en prægtig rådyrsteg, fra en anden fuglevildt, andre havde sendt udmærket Moselvin og atter andre gammel rum og andre gode sager. Jeg så venlige fornøjede ansigter i butikdørene og i vinduerne rundt om. Der har nemlig stået meget om mig i Innsbrucker- og andre Tyroler-aviser denne sommer.

Lad mig nu snart høre at I på eders kant befinder eder lige så godt som jeg her nede. Frøken Gröbner er utrættelig i at gøre alt på det bedste for mig. Frøken R. & S. holder sig nu sammen med 6 andre forskrækkelige ørne, der samtlige er malerinder. Hver gang de mødes ved middagsbordet har de en uendelighed at meddele hverandre; men det sker hviskende og med sammenstukne hoder, så det er ikke muligt at komme efter, hvem det er de bagvasker.

Trykningen af «Vildanden» går nu forhåbentlig raskt fremad. Hils Sigurd og tag selv mange hilsener fra eders hengivne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, GOSSENSASS 20. september 1884

Gossensass am Brenner, Tyrol, den 20. september 1884.

Kære herr Josephson!

Når jeg først idag tager for mig til besvarelse Deres fire måneder gamle brev, så ved jeg ikke anden undskyldning at anføre end den omstændighed at jeg i disse måneder daglig har været optaget af mit nye skuespil, som nu endelig er under trykning og vil udkomme i oktober.

Det skulde glæde mig om det denne gang blev til virkelighed med opførelsen af «Kærlighedens komedie», der oftere har været stillet i udsigt uden at realiseres. Jeg må tilstå at jeg ikke gerne vilde vente længer med at se dette stykke indført på den svenske scene, og jeg tror at burde underrette Dem om – for det tilfælde at De ikke ved det – at en anden oversættelse af samme skuespil allerede ligger færdig. Foreløbig har jeg imidlertid nægtet vedkommende den begærede tilladelse til at lade denne oversættelse komme til opførelse i Sverige, og ligeså har jeg forbudt trykning af samme. Jeg må jo naturligvis foretrække en oversættelse fra en så begavet dramatiker som Harald Molander fremfor enhver anden; men jeg nærer tillige en viss frygt for at hans egen dramatiske produktion lægger så stærkt beslag på hans tid at oversættelsen kanské får henstå indtil videre. Dette vilde jo være så ganske rimeligt. Vi får nu se!

Med stor interesse imødeser jeg opførelsen af «Brand» under Deres ledelse. Som honorar betinger jeg mig kun 400 kroner, men må dertil knytte den betingelse at honoraret indbetales til justitsråd Hegel, Gyldendalske boghandel i København , så snart den første opførelse har fundet sted. Derhos må jeg af visse grunde gøre udtrykkelig opmærksom på at dette mit tilbud kun gælder for så vidt «Brand» kommer til opførelse i indeværende sæson.

At give Dem noget løfte på mit nye skuespil ser jeg mig ikke i stand til. Ved kgl: dr: teatern indbringer et nyt dramatisk arbejde mig et langt betydeligere honorar, end jeg hos Dem turde gøre regning på. Dette er et hensyn, som jeg ikke kan bortsé fra; thi det er for en væsentlig del mine teaterhonorarer, jeg lever af og rejser for.

Her i Gossensass blir jeg indtil midten af oktober. Om vi denne vinter vender tilbage til Rom, afhænger af koleraen. Men i ethvert tilfælde vil breve, adresserede til Consolato di Svezia & Norvegia, Roma, komme mig i hænde.

Min hustru og min søn har besøgt Nordkap i sommer og opholder sig nu i Kristiania; jeg venter dem hid i slutten af denne måned. Jeg selv var i forrige uge på besøg hos Bjørnsons, der bor i Schwaz ved Innsbruck.

Med de bedste hilsninger tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KAROLINE BJØRNSON, GOSSENSASS 23. september 1884

Gossensass, den 23. september 84.

Kære, højstærede fru Bjørnson!

Jeg håber at De ikke ansér mig for utaknemmelig eller for mere glemsom end folk i almindelighed lige over for modtagen gæstfrihed, når jeg først idag sender Dem et takkens ord for al udvist venlighed under mit besøg i Schwaz.

I Deres kreds var det godt at være. Det er altid en vanskelig sag at omskabe et midlertidigt logis til et hjem med al den hygge og tryghed, som hører hjemmet til; men jeg så jo nok, at den evne besidder De som en naturgave – blandt de mange andre.

De kan tro, det var en underlig stemning, der betog mig, da jeg så Dem igen efter de mange års forløb, så uforandret som jeg fandt Dem, og dog med så meget indholdsrigt imellem. Da jeg første gang lærte Dem at kende, i Thoresens hus, var De vel omtrent af samme alder som Deres ældste datter nu; og henne i Schwaz kom jeg så levende til at huske på, hvorledes De allerede da, uagtet Deres unge alder, og skønt kun en gæst, en besøgende, dog forstod at samle familjens medlemmer i dette vanskelige hus med de mange viljer og det ringe samhold. Det har været et udslag af Deres evne til at skabe hjem omkring Dem. –

Til Bjørnson skriver jeg ikke for det første. Han har visst fuldt op at ta’ vare på, og bør ikke forstyrres i sine mange gøremål. Jeg fik jo også sagt ham et slags tak ved afskeden, skønt langt fra som jeg gerne vilde. Hvad dette samvær med ham har været for mig, kan De jo nok tænke Dem. –

Susanna og Sigurd er endnu i Kristiania. De har for min skyld glædet sig så hjertelig til besøget i Schwaz. Nu har de fåt en udførlig beskrivelse deraf. Ikke mindre glad er Sigurd over at han har gjort bekendtskab med Bjørn. Trods mulige forskelligheder har de visst i synsmåder mangt og meget tilfælles; fælles omgangskreds har de nok også deroppe. –

De må endelig ikke lægge nogen vægt på at dette brev er lidt usammenhængende og springende fra det ene til det andet. Men brevskrivning er nu engang ikke min stærke side. Jeg er næsten ræd at jeg så længe og så ihærdigt har tumlet med den dramatiske form, hvori det i en viss forstand gælder for forfatteren at døde og drukne sin egen personlighed eller i al fald forstikke den, at jeg derved måske har tabt en hel del af det, som jeg selv skatter højest hos en brevskriver. Men vær forvisset om, det ligger ikke dybere end i formen.

Altså, endnu en gang, en hjertelig tak til Dem og Bjørnson og til børnene for alt godt og for hvert indtryk, jeg har taget med mig!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, GOSSENSASS 24. september 1884

Gossensass, den 24. september 1884.

Kære Sigurd!

Tak for dit brev af 14. sept., som jeg herved i korthed vil besvare.

Din beslutning at lade ansøgningen bero i departementet er den eneste rigtige; thi du ansøger jo ikke om at få et attachéstipendium straks men så snart et sådant blir ledigt. Om det skulde være nødvendigt endnu en gang at tale til Sverdrup om sagen ved jeg ikke; derimod vilde jeg henstille til dig at gøre en visit hos statsråd Arktander, eller opsøge ham i hans kontor, og lægge ham dette anliggende på hjerte også fra mig. Hvis statsråd Daa er i byen, kan du ikke undgå at hilse på ham; husk på, at han er din onkel og at han som formynder for dig har forvaltet dine penge indtil du blev myndig. Dette må du efter skik og brug takke ham for. Ligeledes skulde det være mig kært om du vilde gøre bekendtskab med statsrevisor Berner og sige ham fra mig at jeg endnu fastholder som en fuldt berettiget fordring at der fra statens side ydes Bjørnson og mig nogen erstatning for de store tab, vi har lidt og fremdeles lider på grund af manglende literære konventioner med udlandet og navnlig med Tyskland. –

Nu vil det vel ikke vare så længe før vi ses igen. Skulde der ved afrejsen fra Kristiania være stygt, stormende eller tåget vejr på søen, så benyt ikke dampskibet, men tag heller vejen gennem Sverig. Her er det nu i de sidste dage begyndt at blive noget høstligt; men det kan vel være at vi får de smukke dage igen, som vi havde indtil i forgårs; idag blæser her nordenvind og det klarer betydeligt op.

Amerikaneren, mr: Rudd (?), talte jeg med idag nede ved stationen. Han var med sin frue på en rejse nordover; da han så mig, steg han ud i den tanke at træffe dig. Han fortalte at han havde et hus i Meran, og han agtede at blive boende der. Han så noget sygelig ud, men løb dog nok så raskt op til Schelleberg. Bad meget at hilse.

Frøken Schreiber er nu næsten rent gal. Hun hilser ikke og ser ikke på mig når hun går mig forbi. Grunden, hun har sagt til Ravnkilde, er den at jeg aldrig overbringer hende og frøken R. de hilsener, som hun véd at din mamma og du sender dem hver gang I skriver mig til. En anden historie om dem! Fru Grieg skrev et venskabeligt brev til frøken R.; dette gav fr. S. anledning til blandt de fremmede at udsprede det rygte at Griegs led af stormandsgalskab, og som bevis herfor fortalte hun at fru G. skriver at «hendes mand i 14 dage har kørt om på gårdene med tre heste». Jeg sagde straks til Ravnkilde, at dette var noget sludder; og ganske rigtig; af Aftp. så jeg at «E. Grieg på en 14 dage var rejst op til gården Hestetred» – hvor han nemlig vil bygge et hus! Deres mange andre forryktheder vilde det bli’ for vidtløftigt at skrive om.

Den lovede afskrift af første afsnit af din skildring har jeg endnu ikke modtaget. Måske tør jeg deraf slutte at I snart personlig vil kunne overbringe den og at den derfor ikke er afsendt. At den skulde være gået tabt undervejs, synes jeg ikke godt, jeg kan tænke mig.

Om koleraen i Italien ved I naturligvis omtrent det samme som jeg. I Rom skal et par spredte sygdomstilfælder være forekommet; om noget dødsfald dersteds har jeg ikke hørt. Men det har jo endnu ingen hast med at fatte beslutning om vinteropholdssted; oktober og i fornødent fald november er jo smukke i Sydtyrol, og i løbet af et par måneder må det vel vise sig, hvorledes forholdene blir for vinteren i Italien.

Jeg håber at din m. har modtaget mit seneste brev og at hun frodes og trives godt. Jeg har det udmærket i enhver henseende. Mange hilsener til eder begge fra din hengivne p:

Henrik Ibsen.

Til VALFRID VASENIUS, GOSSENSASS 25. september 1884

Gossensass in Tyrol, den 25. september 84.

Kære herr Vasenius!

Deres venlige brev af 20. august, adresseret til Rom, kom mig først for kort tid siden hersteds i hænde og jeg vil ikke denne gang, som vanlig, opsætte med at besvare samme.

Med den største fornøjelse giver jeg mit bifald til den af herr Werner Söderström påtænkte finske udgave af «Kongs-emnerne», og jeg beder Dem og forlæggeren betragte den af Dem gennemséte oversættelse som af forfatteren godkendt og autoriseret.

Det er mig altid en særlig glæde når noget af mine literære arbejder vinder indgang i Finland, til hvis folk jeg føler mig så stærkt hendragen og hvor jeg ejer så mange kære venner.

Hvad angår en norsk-dansk oversættelse af Deres værk om mig, da stiller den sag sig fra mit synspunkt som noget tvilsom hvad nødvendigheden og hensigtsmæssigheden angår. Jeg tror bestemt at have gjort den erfaring, at svenske bøger læses med stor lethed i Norge og visstnok også i Danmark. Dersom værdifulde og interessante svenske værker ikke finder den fortjente udbredelse udenfor det egentlige hjemland, så må ikke grunden hertil søges i sproget, men i den beklagelige kendsgerning at de svenske forlæggere, jeg kan gerne sige uden undtagelse, ikke på langt nær gør hvad gøres kunde for at skaffe deres forlagsskrifter afsætning udenfor Sverigs grænser. De sender ikke cirkulærer omkring til samtlige store og små boghandlere i Norge, i Danmark, i Slesvig eller i de af skandinaver beboede distrikter i Amerika; heller ikke sender de det tilstrækkelige antal exemplarer af bøgerne til anmeldelse i tidninger udenfor Sverig. Alt dette forstår de danske forlæggere meget bedre. Når Hegel udgiver en bog, udgiver han den ikke med Danmark alene men med hele Norden for øje. Kunde der træffes en overenskomst mellem forlæggeren af Deres her omhandlede bog og Hegel, således at denne overtog restoplaget, så tror jeg at turde indestå for at han nok vilde få det afsat i Norge, Danmark, Slesvig og Amerika til trods for at bogen er på svensk.

Hvor vidt Hegel måtte være villig til at overtage forlaget af en ny, omarbejdet udgave i norsk oversættelse, har jeg ingen mening om. Kun så meget kan jeg med bestemthed sige, at en intervention fra min side ikke vilde være til den ringeste nytte. Meget hensigtsmæssigere vilde det være om De selv direkte forhandlede med ham og udviklede for ham de grunde og hensyn, der nærmest leder Dem i denne sag. Han plejer ikke være bange for at vove noget på et foretagende, der interesserer ham, og dette tror jeg her vilde være tilfældet.

Men hvad så udfaldet bliver, så lad mig her udtale min hjerteligste tak for den varme og vedvarende opmærksomhed, som De skænker mit literære arbejde. Det vil i høj grad interessere mig en gang at erfare, hvad De kan have at tilføje eller ændre i Deres omfattende værk, således som det nu foreligger.

Før min afrejse fra Rom havde jeg den ære og glæde at modtage en skrivelse undertegnet af damer i Helsingfors. Da Deres højt ærede hustrus navn befinder sig imellem disse, beder jeg om at måtte til hende få adressere min hjerteligste taksigelse, i det jeg anholder om at denne blir på en eller anden måde bragt til samtlige underskriverinders kundskab. Skrivelsen skal jeg stedse bevare som et kært og for mig hædrende udtryk for den velvilje, hvorom jeg fra Finland har modtaget så mange vidnesbyrd.

Min hustru og min søn befinder sig i Norge. Jeg har her fuldført et nyt skuespil, som udkommer i næste måned og som da straks vil blive Dem tilsendt. Hvad tid vi vender tilbage til Rom er, på grund af koleraen, endnu ubestemt; men breve, adresserede til konsulatet dersteds, vil altid finde mig.

Med mange hilsninger til fælles venner og bekendte i Helsingfors tegner jeg mig

Deres hengivne og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til CHRISTOPHER ANDREAS MYHLENPHORT, GOSSENSASS 28. september 1884

Gossensass, den 28. september 1884.

Kære herr konsul!

Med stor glæde modtog jeg igår Deres venskabelige meddelelse om en begivenhed, som jeg i nogen tid med spænding har imødesét.

Tillad mig herved at bringe Dem og Deres ærede frue en hjertelig lykønskning så vel fra mig selv som på forhånd fra mine rejsende, der straks skal blive sat i kundskab om den glædelige nyhed fra Rom.

Gid nu alt fremdeles må gå så godt, som jeg oprigtigt ønsker og håber det. Den 25. sept. vil blive en mærkedag i Deres huslige liv; den har bragt lykken i en ny skikkelse ind i hjemmet. At der i tidernes løb stundom vil følge bekymringer med, kan neppe undgåes; men lad os stole på at de kun vil blive kortvarige og forbigående.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, GOSSENSASS 29. september 1884

Gossensass, den 29. september 1884.

Kære Bjørnson!

Det var angående teatret jeg skulde skrive dig til; tilfældige uopsættelige brevskriverier har indtil nu forhindret mig.

Når man så længe, som jeg, har havt med teaterledelse at gøre, og når man så udelukkende som jeg har beskæftiget sig med dramatiske arbejder, så kan det jo ikke fejle at lysten til praktisk at ta’ hånd i med mangen gang melder sig med styrke; teatret har noget dragende ved sig, og de to gange, du nu har kastet denne tanke ud for mig er der kommet uro og længsel i mit sind. Derhos er det ikke frit for at jeg undertiden føler savnet af en fast og forpligtende virksomhed. Der kunde altså være bevæggrunde nok hos mig til at rejse hjem og ta’ teatret, hvis sligt var gørligt.

Men ulykken er at det for tiden nok slet ikke er gørligt. Det parti, som har magten ved teatret, er visselig ikke gunstigere stemt imod mig end imod dig. Min hustru skriver nu netop der oppe fra, «aldrig havde jeg trod, at vi i den grad stod på det sorte bræt hos højrepartiet, som det nu af mangfoldige tegn har vist sig at være tilfældet». Jeg er ikke et øjeblik i tvil om at iagttagelsen er rigtig. At tilbyde mig teatrets ledelse vilde derfor være det samme som at stille sig og teatret i et fiendtligt forhold til en mængde velhavende familjer og personer, hvis understøttelse indretningen ikke kan undvære. Derfor sker det heller ikke. Jeg blir såmæn aldrig teaterchef så længe det nuværende repræsentantskab står for styret.

Men du vil måske indvende at jeg kunde rejse hjem alligevel og forsøge indtil videre at virke som privat reformator, påskynde istandbringelsen af den nye teaterbygning og derved muligens bidrage til at fremkalde sådanne tilstande at valget af mig til teaterchef blev en tænkelig ting. Alt dette kunde kanske ske, hvis jeg havde de tilstrækkelige midler til at leve af imens. Men det har jeg ikke. Jeg har endnu ikke på langt nær fåt lagt så meget op at det vilde forslå for mig og mine ifald jeg indstillede mit literære arbejde. Og indstille det måtte jeg, dersom jeg kom til at leve i Kristiania. Det er ikke alle de oprivende teatergrejer, jeg her nærmest tænker på. Nej, sagen er den at jeg ikke vilde kunne skrive frit og uforbeholdent og helt ud der oppe. Og dette er ensbetydende med at jeg slet ikke vilde skrive. Da jeg for 10 år siden, efter andre 10 års fravær, sejled opover fjorden følte jeg bogstavelig brystet snøre sig sammen i beklemmelse og ildebefindende. Det samme fornam jeg under hele opholdet deroppe; jeg var ikke længer mig selv mellem alle disse norske kolde og uforstående øjne i vinduerne og på fortogene.

Jeg må derfor se tiden an endnu et år. Tar regering og storthing sig for at forhøje digtergagerne så pas at jeg pekuniært var uafhængigt stillet, så kunde jeg nok for teatersagens skyld på min side lade et eller to dramatiske arbejder ligge uskrevne indtil videre. Og jeg synes at vore rådende politikere skulde vise os retfærdighed og bevilge os nogenlunde vederlag for de store tab vi har lidt og fremdeles lider under mangelen på literære overenskomster med udlandet. De ærede herrer skulde også betænke at de sandelig ikke vilde have ståt således, som de nu står i det norske folks øjne, dersom ikke vor nyere digtning havde forberedt forståelsen. Jeg synes heller ikke at de er så særdeles uvillige når det gælder belønninger og godtgørelser til dem selv.

Men så er der et hensyn til. Tror du, det vilde være ønskeligt for Bjørn at jeg kom derop? Jeg er i tvil om det. Jeg tror at han i sin stilling som artistisk leder vil føle sig fri og uhæmmet under Schrøder som chef. Og hvad væsentlig nytte skulde jeg kunne gøre, så længe der spilles i den gamle, fæle, trange kasse? Den nuværende bygning er ubrugelig for de artistiske reformer, jeg kunde ønske at indføre. Bjørn vil snart komme til at erkende det, hvis han ikke allerede gør det. Han vil bli nødt til at slå så uhyre af på sine kunstneriske intentioner hvad iscenesætningen angår, at han snart vil være enig med mig i at skal ikke vor teaterkunst gå til grunde, så må vi få et tidsmæssigt skuespilhus. – Dette for idag. – Hjertelige hilsener til eder alle.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, GOSSENSASS 3. oktober 1884

Gossensass, den 3. oktober 1884.

Kære Suzannah!

Uagtet jeg er i tvil om, hvorvidt disse linjer vil nå eder deroppe, sender jeg dem dog afsted.

Dit brev af 20. sept. har jeg modtaget og ligeledes Sigurds studie, med hvilken jeg ønsker ham til lykke og hvoraf jeg glæder mig til at få læse fortsættelsen.

Vi har her det dejligste vejr, man kan tænke sig og her er endnu over 40 fremmede. Braunwarts er her og fejrer idag sit sølvbryllup.

Konsulen har meldt mig fra Rom at hans frue den 25. sept. har fåt en datter og at alt står vel til. Nogen kolera findes for tiden ikke der.

Efter sikkert forlydende skal generalkonsul Clausson med familje være forsvunden fra Neapel, uden at man ved, hvor de har taget vejen. Vicekonsul Forsberg er konstitueret i hans sted.

Gamle Ravnen går og ængster sig for vinteren; jeg trøster ham så godt jeg kan med at koleraen øjensynlig er i aftagende i Italien.

Frøken R. er upasselig i denne tid; frøken S. går og snakker til alle mennesker om et rekommanderet brev til «Soffi», hvilket er ankommet til Rom og som konsulen ikke kan få udleveret. De prater meget med den engelske dame, som brak benet i sommer; denne har levet to år i Sverige og taler svensk. De er henrykte over hvor billigt de nu lever her; de har værelse og fuld pension for 2 gulden om dagen.

Jeg befinder mig fremdeles vel. Fra nu af sender jeg eder ikke flere breve, hvis der ikke er noget særligt at skrive om. Kan du, så tag en smuk liden ting, f. ex. en sølje, med til frøken Gröbner; hun er så udmærket opmærksom imod mig.

Hils Sigurd mange gange fra mig, og dig selv ligeså.

Eders hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 5. oktober 1884

Gossensass, den 5. oktober 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

Af deres venlige brev af 20. f. m. ser jeg at De ansér det for hensigtsmæssigt at lade mit nye skuespil udkomme i et oplag på 8000 exemplarer, og herimod har jeg naturligvis intet at indvende. Det være langt fra mig at ønske et større første oplag af mine bøger, end behovet tilsiger. Jeg tror også at jeg, da De første gang foreslog et oplag på 10,000, ytrede tvil om hvor vidt ikke dette antal var temmelig højt.

Det brev, jeg tilskrev Dem samtidig med manuskriptets afsendelse, håber jeg, De har modtaget. Jeg antydede deri det med hensyn til teatrene ønskelige i at bogen kunde blive færdig snarest mulig. Men dette er naturligvis ikke så at forstå at jeg anholdt om dens udgivelse tidligere end De måske fandt det hensigtsmæssigt. Tvert imod. For mig står altid det rette og belejligste tidspunkt for udgivelsen som det overordnede hensyn, og om dette hverken bør eller kan nogen anden dømme end De selv.

Af en notits, som fra det danske «Mgbl.» er gåt over i andre blade, erfarer jeg at mit nye arbejde skal være det skarpeste indlæg i tidens strid, som hidtil er fremkommet fra min hånd. Karakteristiken er mig ligegyldig og skader formentlig ikke; men pinligt vil det berøre mig, om jeg deraf måtte uddrage den slutning at der i trykkeriet har været drevet misbrug med det til samme betroede manuskript, at dette kanske, Dem naturligvis uafvidende, har været udlånt, ja muligens cirkuleret i en videre kreds. Skulde der kunne meddeles mig nogen oplysning i dette anliggende, vilde det være mig ret kært.

Her nede har der i den senere tid været smukt sommervejr. Nu begynder dog kulden at indfinde sig og der er faldet sne på de højere fjelde. Mine rejsende venter jeg hid om nogle dage. Rimeligvis blir vi her indtil videre. Bryder der nogen betydeligere koleraepidemi ud i Rom, går vi ikke did men overvintrer enten nede i Sydtyrol eller også i München . Breve, adresserede hid, vil imidlertid i ethvert fald finde mig.

Med de vanlige følgeskrivelser til teatrene haster det vel endnu ikke; jeg skal imidlertid fremsende dem med det første.

Mange hilsener til Dem selv og til Deres kære familje fra

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 18. oktober 1884

Gossensass, den 18. oktober 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

I det jeg forbindtligst takker for Deres venlige meddelelse af 10. d: tillader jeg mig at sende Dem de fornødne følgeskrivelser og beder om at disse må blive vedkommende tilstillet så snart bogen kommer i handelen.

Jeg tillader mig derhos at bede om at et hæftet exemplar må blive sendt til hver af følgende personer: fru Thoresen, højesteretsassessor J. H. Thoresen i Kristiania , kaptejn U. v. Feilitzen i Linköping , professor Valfrid Vasenius i Helsingfors , Edmund Gosse i London , William Archer sammesteds, hvis dennes adresse vides, samt til Oberlandesgerichtsrath L. Passarge i Königsberg og endelig til maleren Bernt Grønvold i München under adresse: Königl: Akademie der bildenden Künste.

Jeg ser mig for sikkerheds skyld nødsaget til at bede mig hidsendt 1000 kroner i anvisning, betalbar hos Nast-Kolb & Schumacher i Rom.

Sigurd rejser i næste uge til Kristiania for at indtræde i ministeriets konsulatkontor. Min hustru og jeg agter at opholde os hersteds indtil månedens slutning og kanske noget længer. Derefter er det vor hensigt at begive os tilbage til Rom, som hidtil er gået fri for koleraen. Denne synes også at være i aftagende i de smittede italienske byer og provinser.

Det var med stor deltagelse jeg modtog den sørgelige underretning om slotsbranden; men en lykke var det jo at det væsentligste af kunstsamlingerne blev reddet. Det skal højlig interessere mig at erfare om man beslutter sig til at genopbygge slottet.

Her er det nu begyndt at se temmelig høstligt ud; vi har endog havt sne; men den er borte igen og luften er ren og styrkende, så at vi befinder os særdeles vel.

Jeg følte mig temmelig nervøs og overanstrængt da jeg havde fået mit manuskript færdigt og besluttede at hvile et års tid. Men dette blir der nok ikke noget af. Jeg har nemlig allerede grundplanen lagt til et nyt skuespil i 4 akter og håber, om ikke ret lang tid, når jeg er kommen til ro i Rom, at kunne skride til udførelsen.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til GUNNAR HEIBERG, GOSSENSASS 20. oktober 1884

Gossensass in Tyrol, den 20. oktober 1884.

Herr instruktør Gunnar Heiberg. Bergen.

Herved tilstiller jeg Dem et exemplar af mit nye skuespil «Vildanden», hvilket jeg beder Dem på mine vegne indlevere til teaterdirektionen.

Men forinden dette sker, må direktionen have opfyldt sine pekuniære forpligtelser lige over for mig. Siden spilleåret 1880–81 er de kontraktsmæssige honorarer for gentagne opførelser af mine stykker ikke bleven erlagte. Dette må nu berigtiges, der må tilstilles mig en bekræftet oversigt og det samlede beløb må indbetales til min kommissionær, boghandler Nils Lund i Kristiania .

For dette mit nye stykke betinger jeg mig for 1ste gangs opførelse et honorar af 500 kroner, der straks indbetales til herr Lund. De følgende forestillinger honoreres overensstemmende med kontrakten af 1876.

Skulde De frygte for at teatret ikke for tiden ejer de passende artistiske kræfter, så ønsker jeg helst at stykket ikke opføres.

Det vanskeligste punkt er udførelsen af Hjalmar Ekdals parti. Hvad vedkommende skuespiller her må give, og, frem for alt, hvad han må afholde sig fra, vil være Dem indlysende efter gennemlæsningen.

Min postadresse er: Consolato di Svezia & Norvegia, Rom.

Med de bedste hilsener fra min hustru og fra Sigurd tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, GOSSENSASS 20. oktober 1884

Gossensass, Tyrol, 20. oktober 1884.

Til Chefen for Kristiania teater.

Herved tillader jeg mig at indlevere mit nye skuespil «Vildanden» med forespørgsel om, hvorvidt man måtte ønske at bringe samme til opførelse.

Mine honorarbetingelser er: 2,500 kroner, der indbetales til boghandler Nils Lund så snart første forestilling har fundet sted, og for øvrigt som forhen stipuleret.

Min postadresse er: Consolato di Svezia & Norvegia, Rom.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til KONGL. THEATRARNE I STOCKHOLM, GOSSENSASS 20. oktober 1884

Gossensass, Tyrol, 20. oktober 1884.

Til direktionen for det kgl: dramatiske teater. Stockholm.

Herved tillader jeg mig at indlevere til det kgl: dramatiske teater mit nye skuespil «Vildanden» med forespørgsel om, hvorvidt man måtte ønske at bringe samme til opførelse.

Min postadresse er: Consolato di Svezia & Norvegia. Rom.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til DET KONGELIGE THEATER I KØBENHAVN, GOSSENSASS 20. oktober 1884

Gossensass, Tyrol, 20 oktober 1884.

Til Chefen for det kgl. teater og kapel. København.

Herved tillader jeg mig at indlevere til det kgl. teater mit nye skuespil «Vildanden» med forespørgsel om hvorvidt man måtte ønske at bringe samme til opførelse.

Min postadresse er: Consolato di Danimarca. Rom.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til DAGBLADET, GOSSENSASS 27. oktober 1884

Gossensass, Tyrol, 27. oktober 1884.

Til «Dagbladet»s redaktion.

I Deres ærede blad for 20. dennes findes meddelt et forlydende, i følge hvilket jeg skal have erklæret mig villig til at overtage ledelsen af Kristiania teater.

Tillad mig herved at oplyse, at dette rygte ikke er overensstemmende med virkeligheden.

Jeg har ikke afgivet nogen sådan erklæring og har heller ikke havt nogen anledning til at erklære mig, såsom chefsposten ikke af teatrets vedkommende er bleven mig tilbudt.

Skulde det, efter min mening utænkelige, ske, at det nuværende repræsentantskab kaldte mig til leder for teatret, så vilde jeg ubetinget afslå kaldelsen.

Det er en forsyndelse imod vort begavede og dygtige skuespillerpersonale og imod vor nationale dramatiske literatur, om man holder elændigheden gående i den gamle utidsmæssige bygning, uden bidrag fra stat og kommune.

I en sådan forsyndelse gør jeg mig ikke til medskyldig.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Herr redaktør Holst!

Ovenstående håber jeg De har den godhed at indrykke snarest muligt.

Deres

H I.

Til FREDERIK HEGEL, GOSSENSASS 30. oktober 1884

Gossensass, 30. oktober 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig herved forbindtligst at takke Dem for Deres venlige brev af 22. dennes med deri indlagte veksel samt for de tilsendte nummere af «Ill: tidende» og for Bjørnsons fortælling, som jeg vil læse når jeg er kommen til Rom.

1. november rejser vi ned til Bozen, hvor vi agter at opholde os en uges tid. Skulde et uindbundet exemplar af «Vildanden» kunne afsendes fra København på mandag eller senest på tirsdag, bedes pakken adresseret: Poste restante, Bozen, Tyrol. Kan dette ikke ske, bedes bogen sendt til Rom under min vanlige adresse, konsulatet.

Jeg tillader mig derhos at bede om at et hæftet expl: må blive tilstillet sceneinstruktør B. Bjørnson i Kristiania . Endelig beder jeg om et lignende expl: for Sigurd. Dennes adresse er: Fru Sandbergs pension, Karl-Johans gade. Kristiania.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, BOZEN 5. november 1884

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder.

Kristiania.

(Norwegen.)

fr:

Bozen i Tyrol, 5. november 1884.

Herr teaterchef Schrøder!

Deres meget ærede skrivelse af 22. oktober kom mig først i hænde den 31. netop som jeg stod i begreb med at forandre opholdssted.

Disse omstændigheder må tjene mig til undskyldning for at jeg har ladet Deres brev henligge ubesvaret indtil idag.

Mit svar er for øvrigt i det faktiske givet i en til «Dagbladet» indsendt erklæring, hvilken formentlig er kommen Dem for øje og hvortil jeg herved henviser. En vidløftigere udvikling ansér jeg for overflødig. –

Mit nye skuespil er Dem forhåbentlig tilstillet. Min postadresse er: Consolato di Svezia & Norvegia Rom.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, ROMA 14. november 1884

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder,

ridder af Nordstjerne Ord et. c

Kristiania.

(Norvegia.)

fr:

Rom, den 14. november 1884.

Herr teaterchef Schrøder!

Ved min tilbagekomst hertil igår aftes forefandt jeg Deres telegram, i anledning af hvilket jeg skal tillade mig at bemærke følgende.

Jeg nærer ikke noget ønske om selv at besætte rollerne i mit nye skuespil og vilde heller ikke godt kunne påtage mig dette, da jo flere medlemmer af personalet er mig ubekendte og jeg for andres vedkommende ikke har havt anledning til at følge deres udviklingsgang anderledes end gennem avisernes recensioner, der meget ofte ikke gir noget pålideligt billede.

Jeg har imidlertid tænkt mig at Hjalmar må spilles af Reimers. Denne rolle må endelig ikke gives med noget slags parodisk i udtrykket; ikke med spor af bevidsthed hos skuespilleren om at der i yttringerne ligger noget som helst af komisk anstrøg. Han har dette hjertevindende i røsten, siger Relling, og det må frem for alt fastholdes. Hans følsomhed er ærlig, hans tungsind smukt i sin form; ikke fnug af affektation. I fortrolighed vil jeg henlede Deres opmærksomhed på Kristoffer Janson, der lige frem kan være dejlig når han våser som værst. Dette er et fingerpeg for vedkommende skuespiller. – Gina må kunne spilles godt af fru Wolf . Men hvor tar man en Hedvig fra? Det ved jeg ikke. Og fru Sørby? Hun skal være smuk, kvik, og ingenlunde simpel. Kunde frøken Reimers løse opgaven? Eller kan fru Gundersen det? Gregers er stykkets vanskeligste karakter med hensyn til gengivelsen. Undertiden tænker jeg på Hammer undertiden på Bjørn B. Gamle Ekdal kan gives enten til Brun eller til Klausen; Relling måske til Selmer. Jeg vilde helst ganske være fri for Isachsen, fordi denne altid går og gebærder sig som en underlig skuespiller og ikke som et almindeligt menneske; men han kunde dog måske få noget ud af Molviks få replikker. Begge tjenerne må ikke negligeres; Pettersen kunde kanske gives til Bucher, og Jensen til Abelsted, hvis ikke denne behøves til en af herrerne i middagsselskabet. Ja gæsterne! Hvad gør man med dem? Simple statister kan jo ikke bruges uden at fordærve hele akten. Og så grosserer Werle? Man har jo Gundersen. Men jeg ved ikke om han hos denne mand magter at få frem, hvad jeg har villet og således, som jeg har villet det.

I sammenspillet og scenesætningen kræver dette skuespil natursandhed og virkelighedspræg i enhver henseende. Også belysningen har sin betydning; den er forskellig for hver akt og er beregnet på at svare til den grundstemning som præger med en særlig karakter hver af de fem akter.

Disse løse bemærkninger har jeg ikke villet tilbageholde, men beder Dem for øvrigt ordne alt efter eget skøn.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JONAS LIE, ROMA 20. november 1884

Konvolutt

Herrn Jonas Lie.

Berchtesgaden.

in Bayern.

(Germania.)

fr:

Rom, den 20. november 1884.

Kære Jonas Lie!

Hjertelig tak for brevet, som nu netop kom mig ihænde hersteds! Din adresse i Paris kender jeg ikke, og derfor sender jeg dig straks disse linjer i det håb at de endnu vil træffe dig i Berchtesgaden.

Du kan vel tænke dig hvor højlig det måtte glæde mig her i ensomheden at modtage et sådant budskab fra dig og din hustru i anledning af «Vildanden». Hvorledes den vil blive set på og bedømt hjemme, ved jeg endnu ikke.

Du kan tro vi ofte har tænkt på eder og talt om eder i den senere tid. Et rygte havde berettet at du endnu havde en hel del af din nye fortælling tilbage, så det var tvilsomt om den kunde udkomme i betids før jul. Men nu er du jo færdig, og vi ønsker dig af hjertet til lykke. Jeg håber og venter at du også denne gang møder frem med en digtning som står på lige højde med dine to seneste mesterværker, «Livsslaven» og «Familjen på Gilje».

Men når skal endelig den tid komme, da vi fuldt ud får nyde frugterne af vort arbejde også udenfor de skandinaviske lande? Der snakkes om at man nu hjemme tænker på muligens at afslutte internationale konventioner. Men derved alene bøder man ikke på den begåede uretfærdighed imod os ældre forfattere. Staten pligter at forhøje vore digtergager, og jeg synes, du nu burde foretage et eller andet skridt i den anledning inden storthinget træder sammen. Er det virkelig noget alvorligt bevendt med den nye regerings frisind og tidsmæssige opfatning, så burde den ikke et øjeblik være i tvil om, hvad der her er dens simple skyldighed.

Jeg beklager meget at du ikke kunde være tilstede ved mødet i Schwaz isommer. Der var adskillige emner, som ikke fik den udredning, de kunde have fåt, om vi alle tre havde været samlet. For øvrigt er jeg særdeles glad over sammenkomsten med Bjørnson; jeg er kommen til at forstå ham langt bedre end før.

Nu vil jeg bare ønske at koleraen ikke må gøre eder opholdet i Paris altfor ubehageligt for vinteren. Den synes jo for øjeblikket at være i tilbagegang og desuden er kulden indtrådt, hvilket lægerne jo ansér for ønskeligt. Hersteds står alle hoteller tomme, men sundhedstilstanden er god.

Og så endnu en gang tak for brevet og til lykke med din nye bog! Min hustru beder mig sende sine bedste hilsener til eder begge. Jeg forener mine med hendes.

Til WILHELM BOLIN, ROMA 21. november 1884

Rom, den 21. november 1884.

Herr professor Wilhelm Bolin. Helsingfors.

Vor fælles ven Jonas Lie har meddelt mig et forlydende om at direktionen for det svenske teater i Helsingfors muligvis kunde ønske at opføre mit nye skuespil «Vildanden» under den forudsætning at man har de dertil passende artistiske kræfter til sin rådighed.

Skulde dette vise sig at være tilfældet, så anmoder jeg Dem herved om at optræde som min repræsentant i et og alt hvad sagen vedkommer.

Jeg beder Dem således at sørge for at oversættelsen blir korrekt og affattet i en sprogform, der ligger det vanlige dagligdagse talesprog så nær som muligt.

Derhos anmoder jeg Dem specielt om at besørge rollefordelingen og at påsé at stykkets opsætning og indstudering foretages med omhu og overensstemmende med mine intentioner.

Da Deres varme interesse for teatret er mig bekendt og da jeg nærer tillid til Deres indsigt og sagkundskab på dette område, har jeg ikke taget i betænkning at rette denne henvendelse til Dem.

I håb om at anmodningen ikke vil møde vanskeligheder fra nogen side tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, ROMA 22. november 1884

Rom, den 22. november 1884.

Kære herr Lindberg!

Som svar på Deres forespørgsel skynder jeg mig at meddele at «Vildanden» ligesom alle mine skuespil er arrangeret fra tilskuerpladsen og ikke fra scenen. Jeg arrangerer alting således, som jeg ser det for mig under nedskrivningen.

Når Hedvig har skudt sig, må hun lægges således på sofaen at fødderne er nærmest i forgrunden, for at den højre hånd med pistolen kan hænge ned. Når hun bæres ud gennem køkkendøren har jeg tænkt mig at Hjalmar holder hende under armene og Gina ved fødderne.

Belysningen lægger jeg i dette stykke megen vægt på. Jeg har villet at den skulde svare til den grundstemning, som råder i hver af de fem akter.

Det er mig særdeles kært at erfare at De rimeligvis kommer til at medvirke som skuespiller i stykket. Jeg håber at dette i sin helhed lader sig tilfredsstillende besætte ved det kgl. teater.

Jeg er i denne tid så overlæsset med brevskrivning at jeg må indskrænke mig til disse få linjer. Skulde der for øvrigt være noget, De måtte ønske oplysning om, håber jeg De er så god at lade mig det vide.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 23. november 1884

Rom, den 23. november 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

Det var mig en stor glæde gennem Deres venlige brev at erfare at et nyt oplag af «Vildanden» allerede er under pressen og forhåbentlig snart kan ventes i handelen. Det norske «Dgbl:» for 15de indeholder den notits at «første oplag er udsolgt,» hvilket synes at antyde at bogen for øjeblikket ikke er at erholde i Kristiania. Jeg håber imidlertid at denne foreløbige standsning af salget dersteds ikke vil medføre nogen påtagelig større skade.

Ved Kristiania teater er stykket antaget til opførelse, ligeså ved det kgl: teater i Stockholm. Fra de øvrige teatre har jeg endnu intet hørt; men jeg synes ikke der er grund til at antage at dette skuespil noget steds skulde møde afslag, forudsat at ikke besættelsen af Hedvigs rolle skulde støde på vanskeligheder.

Jeg har ved udgivelsen af «Vildanden» atter fåt bekræftelse på, hvor klogt det er at holde indholdet af et nyt digterarbejde hemmeligt indtil bogen foreligger i handelen. På forhånd at offentliggøre større eller mindre brudstykker medfører utvilsomt tab både for forfatteren og for forlæggeren.

De vilde bevise mig en stor tjeneste hvis der for min regning måtte blive indkøbt gode, sikkre værdipapirer til pålydende beløb 8000 kroner. De norske 4½ % hypotekbankobligationer forekommer mig fordelagtige; men jeg har hørt et rygte om at disse skal konverteres imod obligationer til 4 %. Forholder dette sig så, da tager jeg gerne lige så gode danske papirer.

For de tilsendte aviser takker jeg forbindtligst og sender Dem og Deres kære vore bedste hilsener.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til KONGL. THEATRARNE I STOCKHOLM, ROMA 28. november 1884

Rom, den 28. november 1884.

Til Direktionen for de kgl: teatrene. Stockholm.

Som svar på direktionens meget ærede skrivelse af 15. dennes, skal jeg herved meddele at jeg er villig til at overlade direktionen den udesluttende rettighed til opførelse af mit skuespil «Vildanden» i Stockholm på samme vilkår, som de, der ifølge reglementet gælder for svenske dramatiske originalarbejder, – dog således, at omkostningerne ved oversættelsen bliver mig uvedkommende.

Med udmærket højagtelse

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, ROMA 30. november 1884

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder,

ridder af Nordstjernen etc.

Kristiania.

Norwegen.

(Norvegia.)

fr:

Rom, den 30. november 1884.

Herr teaterchef Schrøder!

Tillad mig i anledning af den forestående indstudering af «Vildanden» at gøre opmærksom på at stykket af mig er tænkt arrangeret fra tilskuerpladsen og ikke fra scenen. Dette er af vigtighed navnlig for optrinene efter at Hedvig har skudt sig.

En trykfejl bedes rettet. Side 167 står i Hjalmars 2den replik: Men du må jage på mig –. Dette skal naturligvis være: Men du må ikke jage på mig.

Hvad rollebesætningen angår, må jeg gentage fra mit forrige brev at jeg helt og holdent lægger den sag i Deres hænder. Det er blevet mig meddelt som et rygte at man tænker på at besætte grosserer Werles rolle med Isachsen, og dette har jeg intet imod når han blot tilholdes ikke at fremstille ham som påfaldende eller forunderlig.

Med hensyn til iscenesætningen håber jeg at man fører sig til nytte den metode, som nutildags anvendes ved de bedste udenlandske teatre.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 8. desember 1884

Rom, den 8. december 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig herved at frembære min bedste og forbindtligste tak for Deres venlige brev af 30. f. m. og ligeså for valget af de indkøbte obligationer, der jo må ansees for særdeles fordelagtige papirer.

Men ved nærmere at se efter i mine regnskabsbøger, hvilket jeg jo burde have gjort i forvejen, mærker jeg at jeg nok har bundet et større beløb, end jeg for øjeblikket kunde disponere over uden at komme i en midlertidig forlegenhed. Jeg nødsages derfor at anmode Dem om godhedsfuldt at ville forstrække mig med 2000 kroner, som sædvanligt i anvisning på Nast-Kolb & Schumacher hersteds.

«Vildanden» i 2. oplag har jeg havt den fornøjelse at modtage og det er mig særdeles kært at erfare at afsætningen går så raskt fra hånden. En trykfejl har jeg fundet i begge oplag: Side 167 står i Hjalmars anden replik: Men du må jage på mig, G –. Dette skal være: Men du må ikke jage på mig, o. s. v. Overhovedet er jeg særdeles erkendtlig for den udmærket omhyggelige korrektur.

Fra kammerherre Fallesen har jeg i en meget høflig skrivelse modtaget underretning om at stykket er antaget til opførelse på det kgl: teater.

Brandes’s værk om Holberg, hvilket De havde den godhed at sende mig og hvorfor jeg aflægger min bedste tak, har jeg læst uden afbrydelse og med den højeste interesse. Jeg beder Dem, når anledning gives, at hilse ham fra mig og takke ham for den glæde og berigelse, jeg gennem dette værk har modtaget.

Ligeledes takker jeg Dem for de mange tilsendte aviser med anmeldelser af «Vildanden». «Aftenposten»s forhastede begejstring over stykket og derpå følgende tilbagetog har vakt megen morskab i Kristiania. Men sagen har også sin alvorlige side, i det man jo her ser at der gives anmeldere, som indretter sin dom efter hvad de ansér tjenligst for det parti de tilhører.

Kiellands nye fortælling, som jeg også har at takke Dem for, har jeg læst. Der er omstændigheder ved bogens komposition, som synes at antyde at endnu en fortsættelse kan ventes. Jeg gad vide om hans nuværende opholdssted er hensigtsmæssigt for hans literære arbejde. –

Også her nede har vi i år en vinterkulde, som vi ikke er vant til på denne årstid. Men luften er sund, og koleraen lader til at være ophørt. Alligevel holder frygten sig hos de rejsende; hotellerne står tomme; af nordboer er hidtil ingen ankommet.

Med min hustrus og mine egne hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til DET KONGELIGE THEATER I KØBENHAVN, ROMA 9. desember 1884

Rom, den 9. december 1884.

Til chefen for det kgl: teater og kapel.

Højvelbårne herr kammerherre!

Som svar på herr kammerherrens meget ærede skrivelse af 20. november skal jeg ikke undlade at meddele at jeg indgår på de for mit skuespil «Vildanden» med hensyn til honoraret foreslåede betingelser og tegner mig med udmærket højagtelse

Deres højvelbårenheds ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til SØREN FALCH, ROMA 19. desember 1884

Konvolutt

Herr S. Falch,

økonom ved den nationale scene.

Bergen

in Norwegen.

(Norvegia.)

fr:

Rom, den 19. december 1884.

Herr S. Falch, økonom for den nationale scene i Bergen.

Deres meget ærede skrivelse af 9. dennes modtog jeg idag og vil ikke opsætte med at besvare samme.

Da jeg erfarer at indbetalingen af teatrets samlede gæld til mig vilde berede direktionen særlige vanskeligheder, så erklærer jeg mig herved villig til at eftergive de resterende 250 kroner, hvorved altså ethvert pekuniært mellemværende mellem teatret og mig til dato er at betragte som op- og afgjort.

Intet skulde være mig kærere end om jeg så mig i stand til i højere grad at lette teatrets udgiftsbudget. Men jeg må bede erindret at jeg for den væsentligste del er henvist til at leve af de honorarer, der tilflyder mig fra de skandinaviske lande. I udlandet, navnlig i Tyskland, står de norske dramatiske forfattere udenfor lovens beskyttelse, eftersom regering og storting ikke har tænkt på at afslutte literære konventioner.

Skulde statsmagterne engang finde sig beføjet til at erstatte os en del af de store tab, vi derved har lidt og fremdeles lider, ved at forhøje vore digtergager, så vilde der naturligvis åbnes os en mulighed for at nedstemme vore fordringer lige over for de hjemlige teatre. Men dermed har det desværre nok lange udsigter.

I håb om at vi fra begge sider må få glæde af «Vildanden»s opførelse på Bergens teater, og med alle gode ønsker for den nationale scene tegner jeg mig

ærbødigst

Henrik Ibsen.

P. s. Alle fremtidige indbetalinger bedes, ligesom hidindtil, foretagne gennem boghandler Nils Lund i Kristiania.

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 21. desember 1884

Rom, den 21. december 1884.

Kære herr justitsråd Hegel!

Med særdeles tak erkender jeg modtagelsen af den under 14. dennes afsendte veksel.

Men først og fremst takker jeg Dem for alt, hvad vort forretningsforhold og Deres venskabelige tjenestvillighed i det nu snart forløbne år har for mig ført med sig af godt og glædeligt.

Med vore bedste ønsker om en hyggelig juletid og et lykkeligt nytår for Dem og Deres familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

1885

Til NILS LUND, ROMA 10. januar 1885

Rom, den 10. januar 1885.

Herr boghandler Lund!

Først og fremst tillader jeg mig, skønt rigtignok noget sent, at ønske Dem et glædeligt nytår og beder Dem derhos modtage min bedste tak for det forløbne.

De i Deres venlige brev af 16. december omskrevne 260 kroner udgør halvparten af mit tilgodehavende for gentagne opførelser af mine ældre skuespil ved Bergens teater i de to sidste år. Den anden halvpart har jeg måttet eftergive.

Efter første gangs opførelse af «Vildanden» har direktionen for nævnte teater at indbetale til Dem 500 kroner.

Ligeledes har Kristiania teater efter første opførelse af stykket at indbetale 2500 kroner.

Disse beløb, min gage og hvad der for øvrigt måtte indløbe, beder jeg Dem have den godhed indtil videre at beholde til opbevaring og til successive indbetalinger til min søn under hans ophold i Stockholm. Jeg har nemlig hidtil kun telegrafisk meddelelse om hans indkaldelse did og kender således endnu ikke de pekuniære vilkår, der er knyttede til hans nye stilling. Han har naturligvis mit samtykke til efterhånden at hæve hos Dem, hvad han ansér for nødvendigt.

Vi har iår havt en temmelig kold vinter; nu er temperaturen dog mildere og i næste måned plejer her sædvanligvis våren at indfinde sig. Sundhedstilstanden er meget god; men de fremmede vover ikke at komme; så øde har Rom ikke været i alle de år, jeg har kendt byen.

Med gentagen tak og hilsen tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ALFREDO MAZZA, ROMA 11. januar 1885

Roma, den 11. januar 1885.

Højstærede herr Mazza!

Tillad mig herved at frembære min varmeste tak for Deres venlige opsats i «Gaz: d’Italia».

Når jeg endnu ikke har gengældt Deres besøg og personlig overbragt min taksigelse, så er grunden den, at jeg gerne vilde samtidigt kunne overrække det exemplar af «Vildanden», som jeg har lovet Dem.

Men et sådant er jeg ikke her for øjeblikket i besiddelse af. Jeg har derfor måttet forskrive bogen fra København, og venter den en af de nærmeste dage.

Samtidigt med disse linjer sender jeg Dem et norsk blad, hvori Deres indledning til oversættelsen af «Et dukkehjem» omtales.

Deres hengivne og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til GIORDANO BRUNO-KOMITEEN, ROMA 3. februar 1885

Roma, 3 febbraio 1885.

Illustri Signori,

Ho letto con vivo interesse la relazione dell’opera patriotica e gentile pel conseguimento della quale le S. V. uniscono i loro sforzi, e mi sento onorato di esser chiamato a far parte del Comitato Internazionale. Accetto di cuore quest’invito. Sarò felice de veder il mio nome fra quelli di tanti valenti che desiderano di onorare la memoria del grande filosofo Giordano Bruno. Ringrazio le S. V. di avermi offerto un posto tra loro, e colla mia adesione. Le prego di accetre i miei sinceri auguri pel successo della nobile impresa.

Devotissimo

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 11. februar 1885

Rom, den 11. februar 1885.

Kære herr justitsråd Hegel!

Det var mig en stor fornøjelse af Deres sidste venlige brev at erfare at et nyt oplag af «Brand» snart vil blive sat i værk. Jeg bringer Dem foreløbig min bedste tak herfor.

«Brand» har allerede i længere tid været antaget til opførelse på «Nya teatern» i Stockholm. Allerede i forrige sæson skulde det have været opført dersteds; men indtrufne omstændigheder gjorde det dengang ønskeligt at vente. Nu er der intet i vejen; det fornødne personale er tilstede og opførelsen kan imødesees i den nærmeste fremtid. Jeg er spændt på at erfare, hvorledes direktør Josephson vil klare denne vanskelige opgave, som han så levende interesserer sig for. Det var ham, som i sin tid i Kristiania med så stor virkning satte «Peer Gynt» i scene.

Jeg takker forbindtligst for det tilsendte årsregnskab; lige så for fru Thoresens nye bog og for de mange forskellige aviser, som De tid efter anden har havt den godhed at tilstille mig.

Endnu et exemplar af «Vildanden» nødes jeg til at bede Dem om. Det er bestemt for min italienske biograf og oversætter Alfredo Mazza, som har leveret en fortrinlig oversættelse af «Et dukkehjem».

Dette sidstnævnte stykke er atter optaget på det store teater i Warschau, med en skuespillerinde, som gør overordentlig stor lykke i hovedrollen. Men om noget forfatterhonorar er der naturligvis ikke tale.

Vinteren har været usædvanlig kold i Rom. Sne og is har vi jo ikke her; men man lider dog føleligt, især inde i værelserne, som kun højst ufuldstændigt lader sig opvarme. Alligevel befinder vi os udmærket vel i enhver henseende.

Desværre hører jeg at det samme ikke kan siges om Bjørnson, som nok har været temmelig alvorligt syg. Nu må det dog vel håbes at det værste er overstået.

Vor fælles gamle ven Asbjørnsens død har gjort mig meget ondt. Han var et af de elskværdigste mennesker, jeg nogensinde har kendt.

Sigurd blev ikke længe i Kristiania. Allerede i midten af forrige måned indkaldtes han til Stockholm og er nu udnævnt til attaché i udenrigsministeriet dersteds.

Med tak for underretningen om herr Julius Petersens indbetaling, og med håbet om at alt hos Dem står vel til, sender jeg Dem og Deres vore bedste hilsener.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, ROMA 18. februar 1885

Rom, den 18. februar 1885.

Kære herr Lindberg!

I slutningen af forrige år havde De den godhed at tilskrive mig et brev angående rollebesætningen i «Vildanden», hvilket jeg indtil nu ikke har besvaret.

Da jeg indleverede stykket til kgl: dramat: teaterns direktion var jeg ikke et øjeblik i tvil om at «Gina»s rolle vilde blive overdraget til fru Hwasser.

Det var mig derfor en overraskelse da jeg gennem tidningerne erfarede den definitive rollebesætning. Men det kunde ikke falde mig ind at fremkomme med nogen forestilling imod den af teatrets foresatte trufne afgørelse, såsom jeg ikke kendte den skuespillerinde, hvem det blev overdraget at spille Gina, og jeg naturligvis måtte forudsætte at direktionens valg var det rigtigste.

Imidlertid samstemmer alle de meddelelser, jeg hidtil har modtaget fra Stockholm, deri at hverken «Gina» eller «Fru Sørby» får en i alle henseender fuldt ud tilfredsstillende udførelse.

Hvor vidt dramat: teatern for tiden besidder nogen anden skuespillerinde, som bedre vilde være i stand til at tolke den sidst nævnte rolle, vover jeg ikke med bestemthed at påstå, skønt jeg rigtignok tror det.

Men hvad jeg fremdeles føler mig fuldt forvisset om, det er at «Gina»s parti først kommer i de rette hænder når det overtages af fru Hwasser.

I sin i tidningerne indførte skrivelse udtaler herr direktør Willman at en sådan rolleforandring muligvis kunde finde sted når stykket havde været opført et større antal gange. På denne udtalelse støtter jeg mit ønske og mit håb om at «Vildanden» snart må føres frem for Stockholms almenhed i en så fordelagtig skikkelse som muligt.

Jeg beder Dem, kære herr Lindberg, ikke at mistyde, hvad jeg her har skrevet. Jeg er naturligvis ikke i tvil om at den nuværende rollefordeling har fundet sted med stykkets tarv for øje. Men det står vel ikke til at nægte at her er forsøgt et experiment, som ikke i et og alt er faldet lykkeligt ud.

Jeg tror at burde bemærke at fru Hwasser er aldeles uvidende om at denne skrivelse fremkommer; jeg har ikke på lang tid, hverken direkte eller gennem nogen anden person, hørt et eneste ord fra hende og hun heller ikke fra mig.

For Deres udførelse af «Hjalmar» ligesom for alt Deres arbejde med stykkets indstudering og opsætning beder jeg Dem modtage min hjerteligste tak. Alt dette lader jo til at være mønstergyldigt. Den unge frøken Seeligs triumf glæder mig særdeles. Jeg beder Dem bringe hende min hilsning og mine bedste ønsker for hendes fremtid. –

Og lad mig så til slut indhente, hvad jeg så længe har forsømt, i det jeg frembærer en venskabelig lykønskning i anledning af Deres giftermål. Deres unge hustru beder jeg Dem formelde min ærbødigste kompliment. – Held og lykke i livet som i kunsten!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANE MAGELSSEN, ROMA 20. februar 1885

Rom, den 20. februar 1885.

Kære frøken Magelssen!

Utallige gange har det været min hensigt i denne vinter at sende Dem nogle ord; men når man har så meget med skrivesager at gøre, som jeg, så går det i regelen småt med brevskrivningen. – Idag tilbyder der sig imidlertid en anledning, som jeg ikke vil undlade at benytte. – Tillad mig da at sende Dem min hjerteligste tak for den værdifulde gave, hvormed De i høst havde den godhed at betænke mig. Hele vinteren har derved fåt et hjemligt nordisk præg for mig, og det samme er fremdeles tilfældet. Men først og fremst hjertelig tak for Deres mangeårige uforanderlige venskab. Vi bevarer Dem altid i kær erindring.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NIELS RAVNKILDE, ROMA [1. mars 1885]

Madame Henr. Ibsen indbyder herr professor Ravnkilde til the tirsdagen den 3. Marts kl: 8½.

Til INGEBORG AAS, ROMA [1. mars 1885]

Madame Henr. Ibsen indbyder frøken Ingeborg Aas til the tirsdagen den 3. Marts kl: 8½.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 2. mars 1885

Rom, den 2. Marts 1885.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig herved at takke Dem forbindtligst for det tilsendte exemplar af «Vildanden» samt for de forskellige aviser med anmeldelser af opførelsen, – og ikke mindst for telegrammet, hvormed De havde den godhed at betænke mig.

Ved første forestilling ser jeg at der er bleven hysset, og måske har dette også senere gentaget sig. Det kom mig egentlig ikke så uventet når jeg overvejer den spændte stilling, som de literære partier for tiden indtager lige over for hverandre i København. Under alle omstændigheder falder det mig ikke et øjeblik ind at antage at der ved demonstrationen skulde være tilsigtet nogen personlig forhånelse imod mig.

Fru Thoresen har tilskrevet os angående udførelsen, som hun finder fortrinlig, navnlig for brødrene Poulsens vedkommende. Herr Emil P: kender jeg personlig. Skulde De engang ved lejlighed se ham, beder jeg Dem hilse og takke ham på det bedste.

Hjemme har der i den senere tid gået foruroligende rygter om Bjørnsons helbredstilstand; men jeg har ikke kunnet få rigtig rede på, hvad der egentlig er i vejen. Jeg vil dog håbe at det onde, han lider af, eller har lidt af, kun er af en forbigående natur. Blot han nu for det første vilde afholde sig fra al ophidsende deltagelse i vore politiske stridigheder. –

Den nærmeste foranledning til at jeg idag skriver er den, at jeg nødes til at bede Dem om en anvisning på 1000 kroner. Jeg har jo en del penge foreløbigt stående hos boghandler Lund; men disse tør jeg ikke røre så længe jeg ikke med visshed ved, hvor stort tilskud Sigurd behøver i Stockholm indtil August måned. Efter den tid vil han antagelig kunne hjælpe sig selv.

Vi har nu dejligt varmt forårsvejr hernede. Sandsynligvis rejser vi iår på landet tidligere end sædvanligt. Det er både pengebesparende og giver for mig mere ro til at arbejde; men nogen endelig beslutning har vi endnu ikke fattet.

I det håb at også hos Dem alt står vel til, og med vore bedste hilsener til Dem og til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLE RICHTER, ROMA 9. mars 1885

Rom, den 9. marts 1885.

Kære statsminister Richter!

Med oprigtig deltagelse erfarede jeg det sørgelige budskab.

For det tilsendte kort frembærer jeg min bedste tak. Jeg ser deri et for mig kært tegn på at årene og de forandrede livsforholde ikke har udslettet erindringen om et gammelt, venskabeligt bekendtskab.

Med højagtelse og hengivenhed

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, ROMA 9. april 1885

Rom, den 9. april 1885.

Kære herr Josephson!

I disse dage har jeg fra Stockholm modtaget meddelelser og en mængde tidninger, som med en ganske uvanlig samstemmighed udtaler sig om opførelsen af «Brand» på Nya teatern.

Stykkets opførelse kom mig uventet og overraskende; jeg vidste ikke at den var så nær forestående; jeg begyndte allerede at frygte for at den var udsat til næste år.

Så meget større var derfor også min glæde da jeg modtog Deres og min søns telegrammer og deraf erfarede at Deres modige – ja, jeg kan vel gerne sige forvovne foretagende var bleven kronet med en så afgjort sejr.

Det er nu over ti år siden at De første gang for mig antydede den plan, som De nu på et så lykkeligt sæt har gennemført. Jeg havde i mellemtiden næsten tabt sagen af sigte; men jeg ser nu at De har holdt trofast ud indtil gennemførelsen kunde ske. Og af flere grunde tror jeg at et heldigere tidspunkt end det nuværende ikke kunde vælges.

Tillad mig derfor at sende Dem min hjerteligste og venskabeligste tak fordi De atter har sat Deres overlegne evner og dygtighed som teaterstyrer ind på et foretagende, som endnu en gang knytter vore navne sammen i vor dramatiske kunsts historie. Det er ikke første gang at vi står således, og jeg har det håb, at det heller ikke blir den sidste. Jeg har nemlig fremdeles i hovedet en hel hob digteriske galskaber, som jeg nok tror der kan gøres ganske bra skuespil ud af.

Og så må De ligeledes overbringe min bedste tak og hilsen til samtlige medvirkende ved Nya teatern, – først og fremst til herr Hillberg, uden hvem De vel neppe var gåt i værk med opførelsen i denne vinter.

Gid jeg kunde sende en lignende tak til Stockholms teatersøgende almenhed og dets presse! Men det går nu ikke an. Jeg vil derfor kun sige Dem at al den varme tilslutning, jeg nu har fåt et nyt vidnesbyrd om, har for mig været en stor glæde. Den har hos mig udvisket indtrykket af alle de kolde uforstående øjne, som De nok selv erindrer fra et visst andet sted i det høje Norden.

Gid lykken må følge Dem der, hvor De nu virker! Lev vel for denne gang!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. For det til justitsråd Hegel indbetalte honorar takkes forbindtligst.

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, ROMA 25. april 1885

Rom, den 25. april 1885.

Kære herr justitsråd Hegel!

I det jeg forbindtligst takker for den i begyndelsen af forrige måned modtagne veksel nødes jeg til atter at bede Dem om en lignende, men denne gang på 2000 kroner for at jeg kan være nogenlunde forsynet under vor forestående sommerrejse.

Vi agter i år at forlade Rom noget tidligere end sædvanligt, nemlig allerede i slutningen af maj. Hvor vi for denne sommer vælger vort opholdssted ved jeg endnu ikke med bestemthed; men rimeligvis blir det enten i Tyrol eller ved Bodensøen, hvor jeg håber at kunne arbejde i ro og få mit nye skuespil færdigt til høsten i sædvanlig tid.

Om vi derefter vender tilbage til Rom er tvilsomt. Af flere grunde vilde det være hensigtsmæssigt for mig nu igen at bo et års tid i Tyskland, hvor jeg da bedre kunde varetage en hel del literære anliggender end her nede fra. Desuden rykker jeg jo derved hjemmet noget nærmere, og jeg er i den senere tid begyndt stærkt at tænke på, om muligt, at købe mig en liden villa, eller rettere sagt et landhus i nærheden af Kristiania, ved fjorden, hvor jeg kunde leve ganske afsondret og udelukkende optaget af mit arbejde. Synet af søen er hvad jeg mest savner her ude og dette savn vokser år for år. Desuden har jeg i tidernes løb lagt mig til en ikke så liden samling af kunstværker, hovedsagelig malerier, og alt dette står nu magasineret på et loft i München uden at vi har nogen glæde deraf. –

Opførelsen af «Brand» i Stockholm har jeg havt megen glæde af. Men det pekuniære udbytte for mig har, som De ved, kun været ringe, i det jeg af hensyn til de mange med stykkets iscenesættelse forbundne omkostninger har måttet overlade Josephson samme for de af ham indbetalte 400 kroner en gang for alle. Men den side af sagen har jo rigtignok mindre betydning for mig nu, end den vilde have havt den gang jeg for 20 år siden ude i Ariccia begyndte at skrive på «Brand». –

Jeg ser af aviserne at kammerherre Fallesen med en del af det kgl: teaters personale agter at foranstalte en række Holbergs-opførelser i Stockholm under sommertiden. Dette er et meget fortjenstfuldt foretagende; thi svenskerne selv forstår ikke at spille Holberg, således som han skal spilles. At et par af mine stykker ved samme lejlighed er stillede i udsigt glæder mig meget.

Tør jeg ulejlige Dem med at drage omsorg for at indlagte brev bliver afleveret den 1. maj? Jeg ved nemlig at gamle Tønsberg på den dag fejrer sit guldbryllup og det er bleven mig meddelt at han i den anledning ønsker og venter et par ord fra mig; men hans adresse i København kender jeg ikke.

Her nede har vi allerede nu en sådan varme, at det er generende at gå ud i middagstiden; men værelserne er jo store og luftige og så holder man det jo godt ud.

De politiske begivenheder i Danmark følger jeg med stor interesse og spænding; men jeg er jo desværre ikke på langt nær således inde i forholdene at jeg tør opgøre mig nogen dom om hvad der i striden med rette kan siges for eller imod, og end mindre er det mig selvfølgelig muligt at danne mig nogen mening om hvorledes konflikten vil løses. Jeg er spændt og håber det beste for udviklingens og fremskridtets sag.

Med vore bedste hilsener til Dem selv og til Deres kære kreds tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN TØNSBERG, ROMA 25. april 1885

Rom, den 25. april 1885.

Kære herr generalkonsul Tønsberg!

Det er nu snart 11 år siden jeg sidste gang, i Kristiania, havde den fornøjelse at træffe personlig sammen med Dem. Men i afvigte høst kunde min hustru, efter sin tilbagekomst fra Norge, glæde mig med en beretning om at hun havde sét og talt med Dem deroppe og at hun havde fundet Dem frisk og kraftig ligesom i tidligere tider.

Om end vore veje i de sidste 20 år har været vidt adskilte – på de nævnte flygtige møder nær – så må De være forvisset om at jeg stedse har bevaret Dem i venskabelig erindring og at jeg her ude i det fremmede ret ofte med højagtelse har tænkt på Dem og på de mangehånde hårde kampe, som De i vanskelige tider havde at bestå i hjemmet når De med den for Dem ejendommelige uforfærdethed vakte til live og sejrrig gennemførte store foretagender på vor literaturs område.

Også indenfor det private livs grænser har jeg med hjertelig deltagelse fulgt Dem når der bragtes bud om hårde tilskikkelser, som havde rammet Dem og Deres højt ærede frue.

Førstkommende 1. maj fejrer De en mærkedag, som min hustru og jeg ikke vil lade gå forbi uden at frembære vore bedste ønsker. Gid en lang og lys alderdom endnu må være forbeholdt guldbryllupsparret!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til HERMAN BANG, ROMA 19. mai 1885

Herman Bang Grand Hotel Sthlm

Oui avec plaisir

Ibsen

Til PAUL LINDAU, ROMA 23. mai 1885

Konvolutt

Herrn Dr: Paul Lindau.

v. d. Heydt-Strasse 1.

Berlin.

Rom, den 23. Mai 1885.

Herrn Dr: Paul Lindau. Berlin.

Hochverehrter Herr Collega!

Ihr sehr werthes Schreiben vom 5. Mai, nach München adressirt, ist mir hier in die Hände gekommen grade in dem Augenblick als ich im Begriffe stehe eine Sommerreise nach dem Norden anzutreten.

Unter solchen Umständen ist es mir leider unmöglich einen würdigen Beitrag zum 100. Heft Ihrer Zeitschrift zu liefern, was ich sehr bedauere.

Mit dem besten Dank für Ihre freundliche Aufforderung zeichne ich mich

mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til AFTENPOSTEN, KRISTIANIA 10. juni 1885

Til «Aftenposten»s expedition.

De i expeditionen henliggende nummere af mit exemplar af bladet bedes leverede til budet. Fra imorgen ønskes bladet sendt til Molde.

d. 10.6.85.

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS BRUN, TRONDHEIM [juni/juli 1885]

Henrik Ibsen.

Med forbindtligst tak tilbagesendes billetterne, som omstændighederne desværre ikke tillader mig at benytte.

H. I.

Til KARL BOMHOFF, TRONDHEIM [5. juli 1885]

Kære herr Bomhoff!

Vor afrejse har vi bestemt til tirsdags morgen. Det vilde derfor være os særdeles kært om De, Deres frue og Deres moder vilde spise til middag med os i hotellet imorgen, mandag, kl: 2.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MOLDE 11. juli 1885

Molde, den 11. Juli 1885.

Kære herr justitsråd Hegel!

Det er nu over en måned siden jeg forlod København, og derfor vil jeg ikke længer udsætte med at frembære min og min hustrus bedste tak for den behagelige dag, vi tilbragte ude hos Dem og for al Deres venlige forekommenhed for øvrigt.

Efter nogle urolige dage i Kristiania var jeg glad ved at drage nordover til Trondhjem og nu er vi havnet her i Molde, et af de skønneste punkter på jorden, hvad panoramaet angår. Her er en dejlig fjord, begrænset af en uendelighed af kolossale, snedækte fjeldtoppe og dertil en rig, næsten sydlandsk vegetation. Men bo her for længere tid vilde jeg dog ikke; det påtænkte køb af en ejendom hersteds blir der således ikke noget af.

Sigurd er hos os; men allerede i slutningen af denne måned må han igen være tilbage i Stockholm. Selv tænker vi at tilbringe vinteren et steds i Tyskland. –

Og så må jeg desværre igen anmode om penge. Jeg vilde takke Dem meget om De vilde være af den godhed at sende mig hid 1600 kroner i norske sedler. Min herværende adresse er: Hôtel Alexandra.

I håb om at De og Deres kære familje lever vel, og med vor gentagne tak og hilsen til Dem alle tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til NORDAHL ROLFSEN, MOLDE 21. juli 1885

Molde, den 21. Juli 1885.

Herr Nordahl Rolfsen!

Den forlangte tilladelse meddeler jeg for mit vedkommende med megen fornøjelse. Dog må jeg anmode Dem om at indhente også min forlæggers samtykke, hvis sådant ikke allerede er sket.

Hvad portrættet angår, vil jeg anbefale det af F. Hanfstängel i München tagne fotografi, brystbillede i kabinetsformat, der kan rekvireres gennem enhver kunsthandel. Det findes også gengivet i en fortrinlig radering i det af Paul Lindau redigerede månedsskrift «Nord und Süd» for forrige år. Raderingen er udgået fra en münchener kunstanstalt og er også at få i handelen. Ved at henvende Dem til maleren M. Grønvold som mellemmand kunde De måske dernede fra erholde det fornødne antal aftryk, både bedre og kanske også billigere end ved bestilling hos en skandinavisk træskærer. Men dette blir vel egentlig Deres forlæggers sag.

Idet jeg beder Dem undskylde at disse linjer først nu fremkommer sender jeg Dem min bedste tak for den ufortrødne interesse, hvormed De omfatter min literære virksomhed og tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, BERGEN 12. september 1885

Justitsraad Hegel Kbhavn

Brevet modtaget hersteds Andersens Forslag accepteres tilbagereiser over København lempelige Honorar Betingelser Forberedelserne kan strax paabegyndes

Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, KRISTIANIA 24. september 1885

Kristiania, 24. September 1885.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg kan ikke noksom takke Dem for Deres tjenstvillighed ved at fungere som mellemmand mellem de to københavnske teaterdirektører og mig.

Telegrammet vedkommende «Peer Gynt» håber jeg er blevet herr Andersen meddelt. Både med ham og med herr Abrahams skal jeg mundtlig forhandle om enkelthederne.

Det er min agt at indtræffe i København førstkommende onsdag og vil da straks sætte mig i forbindelse med de to herrer.

De påtænkte forehavender interesserer mig meget, navnlig opførelsen af «Peer Gynt».

Hvad «Kærlighedens komedie» angår, da har jeg længe troet at det kgl: teater engang vilde give sig i færd med dette stykke, som det så fortrinligt kunde besætte. Da dette imidlertid ikke lader til at påtænkes, så ser jeg gerne at det kommer til opførelse på Folketeatret.

I det jeg håber at finde alt vel i Deres kære familjekreds frembærer jeg vore hjerteligste hilsener og tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. S. Jeg erindrer ikke i øjeblikket om jeg har erkendt modtagelsen af de til Molde sendte 1600 kroner. Hvis ikke, så sker det herved.

H. I.

Til OLE RICHTER, KRISTIANIA 26. september 1885

Statsminister Richter Inderøen Levanger

Afgjørelsen angående attachestipendiet bedes indstendigt udsat.

Min søn fremsender attest fra udenrigsministeriet. –

Henrik Ibsen

Til KRISTIANIA ARBEIDERSAMFUND, KRISTIANIA 28. september 1885

Kristiania, den 28. September 1885.

Herr fattigforstander Johnsen!

I tilslutning til mit mundtlige svar på Deres og medundertegneres ærede skrivelse beder jeg om herved at måtte frembære min varmeste tak for den mig tiltænkte hædrende opmærksomhed.

Når jeg ikke har troet at burde modtage samme, så er grunden den, at jeg desværre har måttet sige mig selv, at jeg hidtil intet har udrettet, som kunde berettige mig til nogen særlig påskønnelse fra arbejdernes side.

Det er mig derhos blevet en fornødenhed at skøtte min livsgerning ensomt og uden indblandning af momenter, der bærer festlighedens præg.

Jeg beder Dem godhedsfuldt bringe denne min takkeskrivelse til alle vedkommendes kundskab, beder dem alle modtage min hjerteligste hilsen og mine varmeste ønsker, i det jeg tegner mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KØBENHAVN 3. oktober 1885

Konvolutt

Herr bogholder

August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

Klareboderne 10.

Kbh. 3. 10. 85.

Herr bogholder Larsen!

Da jeg formoder at disse linjer ikke træffer justitsråd Hegel i byen henvender jeg mig til Dem for at sige at jeg ikke behøver tyske sedler. Jeg hjælper mig godt med 300 kroner og en veksel for resten af det udbedte beløb. Hvis RmՖ allerede er bestilt, tager jeg dem naturligvis.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til LORENTZ DIETRICHSON, KØBENHAVN [6. oktober 1885]

Dit Referat af mit Afslag har været ufuldstændigt. Jeg ytrede blandt andet: Ønsker ikke Studenterjubel i Anledning min Afreise. Min Hjertensmening var: Med et Studentersamfund under Din Ledelse føler jeg mig ikke i Slægt. Meddel Studenterne dette.

Henrik Ibsen

Til AFTENPOSTEN, MÜNCHEN 15. oktober 1885

Konvolutt

Aftenposten’s expedition.

Kristiania.

Norwegen.

Fra nu af beder jeg mig bladet tilsendt under adresse: Maximilianstrasse 32. II. Etage. München.

den 15. Oktober 1885.

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 23. oktober 1885

Hegel Kbhvn

Alles abgemacht schreibe Morgen

Ibsen

Til DET NORSKE STUDENTERSAMFUND, MÜNCHEN 23. oktober 1885

Til bestyrelsen for det norske studentersamfund. Kristiania.

Studentersamfundets bestyrelse har fundet det passende at tilstille mig en skrivelse ledsaget af en afskrift af et af samfundets formand, prof. Lorenz Dietrichson, lørdagen den 10. Oktober holdt foredrag vedkommende mit afslag på et af studentersamfundet mig tiltænkt fakkeltog.

En flerhed af samfundets medlemmer har ifølge bestyrelsens skrivelse fundet det passende i det hele og store taget at udtale sin tilslutning til formandens foredrag, som et udtryk for deres stemning i denne sag.

Denne tilslutning på forhånd må jeg betegne som en overilet handling, og fra min side vilde det måské været det mest passende at tilbagesende begge de modtagne aktstykker uden nogensomhelst bemærkning.

Men af hensyn til de mig venligt sindede medlemmer af samfundet vil jeg dog i muligst korthed oplyse om mit sande og virkelige forhold i sagen.

Da herr Lorenz Dietrichson, ledsaget af en af sine kollegaer, mandagen den 28. September om formiddagen indfandt sig hos mig for at tilbyde mig et fakkeltog, føjede hans ord sig således, at jeg bragtes til at tro at forslaget til denne æresbevisning, i samfundsmødet lørdagen i forvejen, var fremsat af bestyrelsen selv.

Dette overraskede mig, så meget mere som jeg hverken under mit første ophold i Kristiania i sommer, – efter elleve års fravær fra landet, – eller nu i høst havde sporet noget som helst tegn på velvilje fra samfundsbestyrelsens side.

Jeg var naturligvis ikke et øjeblik i tvil om at bestyrelsens formentlige initiativ måtte være fremkaldt ved et eller andet tryk udenfra. Men jeg betragtede det dog som et slags høflighed af bestyrelsen at den havde givet efter for dette tryk. Jeg formede derfor også mit afslag i et høfligt om end kort og bestemt: «Nej, tak!» Derhos yttrede jeg i løbet af samtalen, at da jeg ikke fra samfundets side havde formærket nogen særlig glæde over min nærværelse, så ønskede jeg heller ingen jubel foranlediget ved min afrejse. Den sidste del af udtalelsen faldt visselig i en spøgefuld tone, men rummer dog en alvorstanke, som forhåbentlig vil forståes af adskillige. Det undrer mig kun at en alvorlig personlighed, som herr Lorenz Dietrichson, ikke har formået at få syn på den.

Argumentet hentet fra mit afslag til arbejdersamfundets bestyrelse faldt først senere hen og benyttedes af mig som svar på et af professoren fremmumlet, visstnok såre oprigtigt ment men på mig ubehageligt virkende forsøg på at omstemme mig angående fakkeltoget.

Ved afskeden bad jeg de to herrer bringe min tak og hilsen – ikke til «studenterne», som professoren har refereret, – men til «mine venner blandt studenterne». Af hans foredrag erfarer jeg at han har taget denne tak og hilsen til indtægt for sig selv, for sine kollegaer i bestyrelsen og for samfundets samtlige medlemmer. Det er en misforståelse. End ikke i den stund, da fakkeltoget blev mig tilbudt, faldt det mig ind at smigre mig med at jeg havde lutter venner i herr Lorenz Dietrichsons studentersamfund.

Foranstående gengiver i alt væsentligt, hvad der passerede mellem samfundsbestyrelsens deputation og mig. Af professorens foredrag ser jeg at jeg anede ganske rigtigt, da jeg i mit telegramsvar fra København forudsatte at hans referat af mit afslag måtte have været ufuldstændigt. Det har været ufuldstændigt og som følge deraf, – antageligvis af vanvare, – vildledende.

Senere hen på dagen, efter at deputationen havde været hos mig, erfarede jeg fra forskellige hold at beslutningen om fakkeltoget havde en forhistorie. Denne forhistorie havde de to deputerede herrer glemt at berøre. Det blev mig nu, med forsikring om fuld pålidelighed, fortalt at det ingenlunde var bestyrelsen, jeg havde at takke for initiativet i denne sag, men at forslaget uventet og uforberedt var blevet fremsat af en fraktion i samfundet, som sædvanligvis befinder sig i minoritet, men som netop lørdagen den 26. September var så mandstærk tilstede at den formåede at sætte sin vilje igennem.

Det blev mig derhos fra flere kanter forsikkret at et forslag, tilsigtende en sådan æresbevisning for mig, under samfundets og dets bestyrelses nuværende sammensætning, umulig vilde kunnet gå igennem så fremt det i tide var blevet bekendt for det rådende parti inden studenterkredsen.

Med denne tingenes tilstand for øje, siddende inde med udvidede oplysninger om de reaktionære tendensers overvægt i studentersamfundet, var det at jeg, i en kreds af besøgende, blandt hvilke student Rode befandt sig, udtalte mig om samfundet og den dersteds for tiden rådende ånd. Mine udtalelser lod til at interessere den unge student og der undslap ham et udråb om, hvor gerne han vilde få lov til at fortælle «sine venner», eller måské «de unge studenter» dette.

Hertil svarede jeg at han gerne måtte fortælle det til hvem han vilde, både i og udenfor studentersamfundet.

Men det lå end ikke i min fjerneste tanke at han havde en officiel meddelelse for øje. Dette fremgår noksom deraf, at jeg i mit telegram fra København bad samfundsformanden om selv at meddele studenterne min hjertensmening.

Jeg har under mit mangeårige fravær fra hjemmet aldrig kåret mig nogen officiel stedfortræder eller målsmand dersteds. Havde jeg tænkt på ved denne lejlighed undtagelsesvis at efterlade mig nogen sådan, da havde jeg visselig valgt en af de ældre og mere erfarne blandt mine bekendte og jeg havde da også overantvordet denne, hvad jeg ønskede meddelt fra mig, i en præciseret form. Men, som sagt, noget af den slags har ikke ligget i min tanke.

I og for sig kunde det jo være mig så temmelig ligegyldigt enten mine yttringer blev meddelte under et forhandlingsmøde eller ved punschbordet.

Men hvad jeg ingenlunde er tjent med, det er at student Rode ikke har gengivet mine ord og heller ikke min mening.

Hvis jeg tør holde mig til professor Dietrichsons fremstilling i foredraget, så har nemlig student Rode udtrykt sig omtrent som så: «Henrik Ibsen ønsker at højrepartiet, majoriteten i studentersamfundet, skal gøre ham den glæde at kaste professor Dietrichson og hans kollegaer og vælge en frisindet bestyrelse.»

Mine egne ord under samtalen faldt derimod omtrent således: «Jeg attrår ikke fakkeltog eller sligt. Den største glæde, studentersamfundet kunde berede mig, vilde være, om venstrepartiet, minoriteten, kunde vokse sig så stor og stærk deroppe at den blev majoritet og da selvfølgelig kastede både Lorenz Dietrichson og de andre ud af bestyrelsen og valgte frisindede mænd i deres sted».

Dette synes jeg der er god mening i. Hvad student Rode angives at have refereret, synes jeg er meningsløst.

Jeg lægger dog ikke den unge student noget til last i denne sag. Har han under forhandlingsmødet gereret sig, som om han var min officielle repræsentant, så har han utvilsomt troet sig berettiget til at gøre det. Har han gengivet mine ord i en vildledende form, så har han dog utvilsomt ment at han refererede korrekt, hvad han havde hørt mig sige. Han er vel endnu ikke så stærkt dreven i logiske distinktioner.

Men den herre, som jeg lægger overmåde meget til last, det er studentersamfundets formand. Han peger selv i sit foredrag hen på sit mangeårige kendskab til mig; og dog giver han sig mine af at han virkelig for ramme alvor tror at jeg har ønsket studenterne tiltalte omtrent således: «Hør, I gode højrestudenter i samfundet, det er mit forlangende at I ved næste bestyrelsesvalg skal stemme imod eders egen overbevisning. Jeg vil at I skal kaste professor Dietrichson og eders øvrige meningsfæller i bestyrelsen, og derhos vil jeg at I skal vælge en ny bestyrelse, bestående af eders egne modstandere».

Kan professor Dietrichson bekvemme sig til på ære og samvittighed at forsikkre at han virkelig har tiltroet mig en sådan tankegang?

Tør han, som har kendt mig i så mange år, på ære og samvittighed benægte at der hos ham opstod en lønlig formodning om at jeg i virkeligheden havde udtalt det fra mit standpunkt ønskelige i at ret mange højrestudenter ret snart måtte komme til at tilegne sig et frisindet livssyn, så at det blev dem en selvfølgelig nødvendighed at skille sig af med stagnationsmagerne og i deres sted indsætte et styre, der havde kontakt med tidens tanker og bestræbelser.

Tør professor Dietrichson påstå at en sådan eller lignende formodning slet ikke faldt ham ind?

Men det er jo rigtignok sandt, – havde han givet formodningen lydeligt udtryk, så havde vel også samfundet undt sig tid til at indhente en autentisk forklaring fra mig selv, og så kunde jo herr Lorenz Dietrichson let risikeret ikke at få producere sig i et større nummer for den nys indkomne rus fra provinserne.

Og her tilbød sig jo virkelig en lejlighed, som nok var værd, ikke at lade slippe sig ud af hænderne.

Her var der anledning til at få insulteret en digter. Og digterne er jo for tiden ikke populære i Norge.

Digterne er nu aller mindst populære i de kredse, efter hvis smag og synsmåde herr Lorenz Dietrichson bruger at indrette sine festtaler.

Jeg finder det derfor let forklarligt at herr Lorenz Dietrichson just på dette tidspunkt forskaffede sig anledning til at få holde et foredrag imod mig, især da jeg var fraværende. Og jeg finder det ganske betimeligt og tidsmæssigt gjort af ham at dette foredrag udstyredes med allehånde simple sigtelser og beskyldninger, hvilke erfares at have behaget studentersamfundet så højligen, at det har vedkendt sig dem «som et udtryk for samfundets stemning i denne sag».

Men nu har jeg her oplyst at «denne sag» i virkeligheden er en ganske anden sag, end den, som professor Dietrichson lader til og som samfundet sés at være gået ud fra. Forudsætningerne existerer ikke; har aldrig existeret. Herr Lorenz Dietrichsons foredrag dingler altså i luften. Det hele er ikke andet end en oratorisk papirdrage, som denne alvorsmand har ladet gå tilvejrs.

Men hvad der står fast, som om det var spigret, det er samfundets godkendelse af foredraget.

Jeg må derfor gentage, hvad jeg begyndte med: studentersamfundet har ved denne lejlighed handlet overilet.

Mig vil det ikke lykkes samfundet eller dets formand at få tilføjet nogen varig skade, fraregnet en viss slags følelse, som denne episode vil efterlade hos mig for den tilbagestående del af mit liv. Jeg vil vedblive at være den jeg var dagen før Lorenz Dietrichsons attentat. Jeg har under hele denne fakkeltogs-historie ikke havt nogen anledning til at vise mig hverken «liden» eller stor, hverken «trangsynet» eller vidtskuende. Det «åndstyranni», som man har villet imputere mig, har været et tomt fantasibillede, og min færd under hele sagen har på intet punkt været eller kunnet være brydende med min «lære» eller med min digtning.

Men samfundsmajoriteten vil jeg spørge om jeg ikke, efter hvad der nu er passeret, havde instinktets ret i på grundlag af min «hjertensmening» at frabede mig en æresbevisning, der var fremtvungen ved overrumpling? Det indrømmes mig dog vel nu at jeg havde ganske god føje til at nære mine tvil med hensyn til ægtheden af den velvilje, der kom tilsyne fra studentersamfundet, – således som denne korporation for tiden viser sig at være sindet og repræsenteret.

Jeg forventer at denne skrivelse, ved bestyrelsens foranstaltning, blir meddelt studenterne og almenheden for øvrigt.

Jeg forlanger at skrivelsen i sin helhed, første lørdags aften efter modtagelsen, og efter forudgået varsel, blir oplæst fra det samme sted i samfundssalen, fra hvilket jeg, uden foranledning fra min side, af samfundets formand og under samfundsmajoritetens bifald er bleven insulteret.

Hermed har jeg sagt, hvad jeg både for øjeblikket og for fremtiden har at sige studentersamfundets bestyrelse.

München, den 23. Oktober 1885.

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 26. oktober 1885

München, Maximilianstrasse 32, den 26. Oktober 1885.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg må mange gange bede Dem undskylde at jeg først idag besvarer Deres venlige brev af 7. dennes. Men først havde jeg at leje bolig, så at flytte ind, – og så blev jeg indviklet udi en krig med det norske studentersamfund, hvorom De formodentlig har læst i aviserne. Denne affære har lagt beslag på det meste af min tid i den forløbne uge. I lørdags afgik imidlertid mit svar til samfundets bestyrelse og dermed har jeg da den sag fra halsen.

I mit telegram sagde jeg at jeg indgik på kontrakten med skuespildirektør Andersen vedkommende «Peer Gynt». Der er imidlertid nogle småting i den mig tilsendte blanket som jeg foreslår forandrede, således som indlagte viser.

Grundene til disse forandringer vil let forståes.

I Norge tilhører eneretten til stykkets opførelse Kristiania teater.

For Sveriges vedkommende står jeg i underhandling med direktør Josephson om en lignende ret.

Under samtalerne mellem direktør Andersen og mig var der kun tale om stykkets opførelse på Dagmarteatret.

Overdragelsesretten må begrænses. Således som direktør Andersen foreslår kontrakten affattet vilde han til enhver tid kunne sælge opførelsesretten f. ex. til det kgl: teater.

Honorarbetingelserne forekommer mig noget utydelige. Jeg sætter at et eller andet uforudset tilfælde umuliggjorde tiende opførelse eller henskød denne til en ubestemt fremtid. Skulde jeg så vente på samtlige de resterende 1000 kroner indtil 10. forestilling havde fundet sted? Og skulde direktør Andersen, uagtet han kun havde betalt mig 500 kroner, lige fuldt besidde overdragelsesretten?

Det er disse spørsmål, hvis besvarelse forekommer mig noget tvilsom. Jeg foreslår derfor en redaktion af kontrakten, som synes mig tydeligere. Ønsker direktør Andersen igen på sin side forandringer deri, så beder jeg ham fremsætte forslag til disse. Jeg er viss på at vi let blir enige; her handles jo i grunden kun om formaliteter. Sluttelig bedes han venligst hilset.

Den begærede prøve på min håndskrift skal det være mig en fornøjelse at sende. Hvis en eller anden skolemand, som har med bogens udgivelse at gøre, vilde påpege et eller flere steder i mine skrifter, som fandtes særlig passende for øjemedet, så vilde jeg gerne modtage et sådant vink da jeg ikke tiltror mig selv synderlig kritik i dette stykke. Derhos beder jeg oplyst, om jeg skal skrive på bredsiden eller på langsiden af det afmærkede papir.

Vi bor nu her smukt og rummeligt i Münchens fornemste og pragtfuldeste gade og betaler dog kun det halve af hvad huslejen kostede os i Rom. Jonas Lie tilskriver mig at han kommer hid imorgen eller overmorgen. Ellers er her nok for tiden kun få skandinaver. Den unge norske maler B. Grønvold, som jeg tror har arbejdet noget for Dem, er netop bleven forlovet med en smuk og rig pige, en søster af hans ældre broders hustru.

Med de bedste hilsener til Dem selv og til Deres kære kreds, og med vor varmeste og forbindtligste tak for opholdet i København, tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JONAS LIE, MÜNCHEN [oktober/november 1885]

Kære Jonas Lie!

Tak for underretningen. Vi glæder os hjertelig til at træffe Maxi- , 2den etage. til Kanalstrasse og derfor er indgangsporten i denne gade. Velkommen.

Din

Til HOHLENBERG, MÜNCHEN 4. november 1885

München, Maximilianstrasse 32, den 4. November 1885.

Herr kgl: hoffotograf E. Hohlenberg. København.

Jeg takker Dem meget for de tre tilsendte fotografier, hvilke jeg finder overmåde smukke og veltrufne.

Jeg ønsker derhos at bestille et halvt dusin af hvert slags af billederne og disse hidsendte.

Betalingen vil, mod forevisning af dette brev, blive erlagt af den Gyldendalske boghandel.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDRIK STANG LUND, MÜNCHEN 8. november 1885

München, den 8. November 1885.

Herr advokat Fr: Stang Lund.

Det var med levende glæde at jeg gennem Dem modtog den udtalelse, som de i arbejdersamfundet lørdagen den 17de Oktober forsamlede akademiske borgere havde vedtaget.

I forsamlingens hjertelige ord finder jeg bestyrkelse i et håb, som jeg aldrig har opgivet, – det håb, at den store flerhed af den studerende ungdom i Norge, lige som i det øvrige Europa, dog i grunden har forbund med de kæmpende, klarnende og stedse fremadskridende livsmagter på forskningens, på kunstens og på digtningens område.

Jeg beder om gennem disse linjer at måtte frembære for samtlige indbydere og deltagere min varmeste taksigelse.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til VERDENS GANG, MÜNCHEN 10. november 1885

München, 10.11.85.

Herved tillader jeg mig at anmelde mig som abonnent på «Verdens Gang» fra 1. November. Betalingen vil mod forevisning af dette kort blive erlagt af herr boghandler Nils Lund. Min adresse er: Maximilianstrasse 32.

Henrik Ibsen.

Til GERDA BRANDES, MÜNCHEN 13. november 1885

München, den 13. November 1885.

Kære fru Brandes!

Jeg vil ikke undlade i min hustrus og eget navn at forsikkre Dem om at det var med inderlig deltagelse vi modtog sørgebudskabet om Deres moders bortgang.

Vi forstår så godt, hvor dybt dette tab må have grebet Deres kærlighedsfulde sind. Særlig beder min hustru mig udtale, hvor bevæget hun blev over at De midt under den første smerte havde tanke for os og sendte os en gentagen meddelelse om dødsfaldet. Jeg forener min tak med hendes for dette nye vidnesbyrd om Deres venskab. Vær forvisset om at vi altid skal påskønne det. Til Deres mand har jeg længe havt i sinde at skrive; men hver gang er der kommet noget uopsætteligt i vejen. Nu skal det imidlertid snart ske. Jeg har jo så meget at takke ham for også fra vort seneste samvær.

Og Dem selv ligeledes. Det savn under rejselivet, som jeg en gang kom til at nævne, – savnet af «mit eget blækhus», vidste De i afrejsens øjeblik så fint og så smukt at udfylde at jeg ikke ved, hvorledes jeg skal kunne vise mig erkendtlig nok derfor. Jeg vil blot ønske at dette mit eget smukke blækhus næste sommer må tjene mig ved nedskrivningen af noget, som ret kunde glæde og tiltale Dem.

Her har vi nu indrettet os lunt og hyggeligt; jeg føler mig ganske som hjemme her, – langt mere end i mit egentlige såkaldte hjem, – og nu begynder jeg på et nyt dramatisk arbejde, som jeg håber at få færdigt i løbet af vinteren.

Med vore hjerteligste hilsener til Dem selv, til Deres mand og til de to dejlige små tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til THEODOR ANDERSEN, MÜNCHEN 17. november 1885

Maximiliansstrasse 32, München, den 17. November 1885.

Herr direktør Andersen!

Igår tilbagesendte jeg det mig tilstillede exemplar af «Peer Gynt» og håber at samme er kommet Dem rigtig i hænde.

De af Dem foretagne strygninger billiger jeg, og jeg har, som De ser, end yderligere beskåret dialogen.

Skulde det under prøverne vise sig at endnu flere forkortelser, enten i de i Deres brev påpegede scener eller andetsteds i stykket, vilde være ønskelige, beder jeg Dem om i så henseende selv at besørge det fornødne efter bedste skøn.

Josephson begik, efter sigende, en fejl ved iscenesætningen af stykket i Kristiania idet han lod de tre sæterjenter optræde som tre almindelige, nette, pyntede unge piger. Således har jeg ikke tænkt mig dem. Der skal være noget vildt, uvorrent, hekseagtigt over disse skikkelser. Jeg vilde gerne have dem fremstillet af flinke karakterskuespillerinder med yppig, dæmonisk skønhed.

Det er med levende interesse jeg imødeser den første opførelse i København. Jeg skulde nok ønske, jeg ved den lejlighed kunne være deroppe; men det er desværre en umulighed.

Med mine bedste ønsker om lykke til Deres vanskelige foretagende tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til ERNST BOJESEN, MÜNCHEN 23. november 1885

München, den 23. November 1885.

Herr Ernst Bojesen.

Jeg beder Dem være forvisset om at jeg med levende interesse omfatter ethvert foretagende, der går ud på samvirke mellem de tre nordiske lande.

Det er derfor en selvfølge at jeg i høj grad glædede mig ved at erfare Deres plan, sigtende til udgivelsen af det skandinaviske tidsskrift «Norden».

Gennem herr Henrik Jæger modtog jeg redaktionens for mig så hædrende opfordring til at forfatte indledningsdigtet, en opfordring, som jeg lovede at efterkomme.

Men ved at beskæftige mig med dette opdrag er jeg mere og mere kommen til erkendelse af at et sådant arbejde helst bør lægges i andre hænder.

Jeg ser mig ikke i stand til at løse opgaven på den måde, som jeg tror tidsskriftet bedst vilde være tjent med.

Det digt, jeg kunde sende Dem, vilde ikke blive et samlingens men et splittelsens tegn. Anderledes vilde det ikke kunne forme sig.

Jeg føler mig derfor forvisset om at jeg handler i tidsskriftets egen interesse når jeg herved frasiger mig det mig tiltænkte hæderfulde hverv. Min stilling er ikke neutral nok til at jeg bør indlede et foretagende, som det her omhandlede.

Hvis jeg på et senere tidspunkt skulde kunne medvirke med et eller andet bidrag, skal jeg ikke holde mig tilbage.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 4. desember 1885

München, den 4. December 1885.

Kære herr justitsråd Hegel!

Allerede for længe siden skulde jeg have tilstillet Dem den til brug for skolebogen forlangte prøve på min håndskrift; men uheldigvis er der passeret mig noget, som ellers ikke plejer ské, idet jeg nemlig har forlagt det mig tilsendte blad papir uden at det hidtil har været mig muligt at genfinde samme. Da jeg ikke ganske nøje husker formatet, må jeg ulejlige Dem med at sende mig et nyt blad, hvilket da i udfyldt stand straks skal blive tilbagesendt.

Derhos må jeg bede Dem vise mig den tjeneste for et beløb af 1000 kroner at sende mig en anvisning på et herværende bankfirma. Jeg har visst nok ikke et så stort beløb indestående hos Dem, – jeg forudsætter nemlig at Sigurd efter min afrejse fra København to gange har hævet penge hos Dem, – men jeg stoler på Deres sædvanlige tjenestvillighed.

Katastrofen med H. P. Hansen kom mig meget overraskende. Sørgelige er jo også de begivenheder, som er fulgt bagefter; men den hele situation må vel betragtes som forbigående. At nogle af mine danske obligationer måske for øjeblikket står i en noget lavere kurs foruroliger mig ikke; thi det er jo dog utvilsomt sikkre papirer.

Min krig med det norske studentersamfund har fået den afslutning, som jeg ventede. Dietrichson er fejet væk og der er dannet et nyt frisindet samfund. Hermed må jeg indtil videre være tilfreds. Her lever vi nu hyggeligt og stille; næsten altfor stille. Vi vilde gerne at rejsende nordboer vilde besøge os lidt oftere.

Med planen til mit nye skuespil er jeg nu ganske på det rene og jeg begynder at skrive på det om nogle få dage. Det blir i fire akter og interesserer mig meget.

Opførelsen af «Peer Gynt» imødeser jeg med stor spænding og forventning. Jeg beder Dem om, når tiden kommer, godhedsfuldt at ville modtage honoraret; herom tror jeg nemlig ikke at jeg har truffet nogen aftale med direktør Andersen og ønsker ikke at han skal sende pengene direkte hid.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 11. desember 1885

München, den 11. December 1885.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg takker Dem forbindtligst for Deres venlige brev med deri indlagt pengebeløb samt for exemplarerne af «Peer Gynt» 6. oplag.

Hermed følger den forlangte autograf. Jeg har afskrevet to forskellige digte til at vælge imellem da jeg ikke ved, for hvilket skoletrin bogen er bestemt.

Med mange hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD BRANDES, MÜNCHEN 14. desember 1885

München, den 14. December 1885.

Herr dr: Edvard Brandes!

De har vist mig den venlige opmærksomhed at anmode mig om et bidrag til «Politiken»s julenummer.

Særdeles gerne skulde jeg have efterkommet Deres opfordring, ifald det havde været mig muligt; men så er ikke tilfældet. Jeg har intet brugbart liggende og for tiden er alle mine tanker bundne til et nyt dramatisk arbejde.

I det jeg bringer Dem min varmeste tak for Deres venskabelige sindelag, på hvilket jeg også i den allerseneste tid har modtaget beviser, som har glædet og hædret mig, tegner jeg mig

Deres hjertelig forbundne

Henrik Ibsen.

Til DEN FRISINNEDE STUDENTERFORENING, MÜNCHEN 21. desember 1885

München, den 21. December 1885.

Til bestyrelsen for den frisindede studenterforening. Kristiania.

For den velvilje og hæder, som foreningen har vist mig ved at indbyde mig som æresmedlem frembærer jeg herved min hjerteligste taksigelse.

Med glæde modtager jeg indbydelsen i det jeg ønsker foreningen trivsel og fremgang til gavn for vort folk.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, MÜNCHEN 22. desember 1885

München, Maximiliansstrasse 32, den 22. December 1885.

Kære Bjørnson,

Du får også denne gang tilgi’ at jeg har været så forsømmelig med besvarelsen af dit brev.

Et fornyet andragende til stortinget om digtergage for Kielland vil jeg ikke være med på at underskrive, og jeg tror du burde betænke dig vel før du griber ind i dette anliggende. Jeg frygter nemlig for at sagen derved kan skades eller endog ganske forpurres.

Som du nok husker var jeg tilstede da sagen sidst behandledes i stortinget. Hele ministeriet holdt sig borte og som undskyldende forklaringsgrund blev anført at forslaget var privat, at det var gåt regeringen forbi, var indsendt direkte til tinget, at statsrådet således ikke havde havt anledning til at underkaste sagen nogen forberedende behandling og således heller ikke følte sig forpligtet til at optræde i debatten o. s. v. – o. s. v.

Denne undskyldning blev virkelig tat for gode varer af nogen hver.

Min mening er den, at ministeriet næste gang selv bør bære dette tunge kors frem. Vi bør ikke hjælpe til at lette kirkedepartementet byrden. Kan du foranledige en påtrykning fra de frisindede blades side, så vilde det være bra. Vi får da se om regeringen er gunstigt stemt for denne digtergage. Jeg har rigtignok mine tvil i så henseende. Jeg tror vor nuværende regering lægger en altfor utilbørlig stor vægt på opinionen blandt prestefordummelsens ofre rundt omkring i landet.

Jeg ser nok at de bevæggrunde, som driver dig til handling, ikke rammes af hvad jeg her har sagt; men jeg kan alligevel ikke komme fra at det dog turde være gavnligst for sagen at vente og se, hvad regeringen vil gøre. Jeg synes også at fra nu af, – eller så længe vi har parlamentarisk regering – bør ikke slige direkte henvendelser til stortinget finde sted. Før kunde de være ønskelige og nødvendige; nu ikke længer. –

Jeg ønsker dig til lykke med «Geografi og kærlighed», som har slåt så udmærket vel an både i Kristiania og i København.

Bjørn var jeg ofte sammen med i sommer. Ved sit frejdige tillidsfulde væsen har han vundet alle for sig, både venner og modstandere. Ejnar så jeg kun et par gange. Af M. Grønvold hører jeg at Erling er på handelsgymnasiet i Fürth og at han kanske kommer hid i juleferierne; i så fald håber jeg at træffe ham. Sigurd venter vi også hid ved nytårstid; han skal gå som attaché til Washington, men får forhåbentlig nogle ugers tjenestefrihed forinden. – En glædelig jul og et godt nyt år ønskes eder alle fra min hustru og mig.

Din

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 24. desember 1885

München, den 24. December 1885.

Kære herr justitsråd Hegel!

Herved tilbagesendes fuldmagten i underskrevet stand. Det foreslåede køb af 4 % jyske kreditforen: obl. forekommer mig meget fordelagtigt og jeg beder Dem modtage min bedste tak for al Deres ulejlighed med mine anliggender.

Sigurd er i disse dage udnævnt til gesandtskabsattaché i Washington og har erholdt det store norske attachéstipendium på 7200 kroner årlig i 3 år og kan gøre sig håb om at få det fornyet for det 4de år. Han vil således forhåbentlig for fremtiden godt kunne hjælpe sig selv. Vi venter ham hid på et længere besøg forinden han drager over Atlanterhavet. I Stockholm har han måttet arbejde et helt år som attaché i udenrigsministeriet uden nogen somhelst gage, og det har været en dyr tid for mig; men nu er det jo snart overstået.

Og så vil jeg benytte anledningen til at frembære min hustrus og mine bedste ønsker om en glædelig jul for Dem og Deres kære familje. Modtag tillige vor tak for det forløbne år og vore ønsker om et godt nytår!

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

1886

Til ERNST BOJESEN, MÜNCHEN 13. januar 1886

München, Maximiliansstrasse 32, den 13. Januar 1886.

Herr Ernst Bojesen.

Som svar på Deres venlige linjer af 29. f. m. skal jeg kun bede Dem være forvisset om at det er mig særdeles kært at jeg har kunnet være Dem til nogen tjeneste og at jeg levende interesserer mig for Deres storartede foretagende.

Hvad honoraret angår, da savner jeg enhver forudsætning for at kunne bestemme noget i så henseende og beder om at måtte overlade den sag ganske til Dem selv.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 16. januar 1886

München, Maximilianstrasse 32, den 16. Januar 1886.

Herr boghandler Nils Lund. Kristiania.

Siden jeg i afvigte høst havde den fornøjelse at tale med Dem har jeg ikke ladet høre fra mig. Jeg vil derfor nu benytte anledningen til at takke Dem for det behagelige skønt korte samvær samt overhovedet for al udvist tjenstvillighed i det forløbne år, hvorhos jeg af hjertet, om end noget sent, ønsker Dem et godt og glædeligt nytår i alle henseender. –

Det nettobeløb, jeg for øjeblikket har indestående hos Dem, tillader jeg mig at bede mig tilsendt gennem veksel eller anvisning på et herværende bankhus. Mit sædvanlige forretningsfirma er «Bayerische Vereinsbank».

Boghandlerkrigen har jeg søgt at følge med i så godt jeg har kunnet. Det rent forretningsmæssige, hvorom der strides, tør jo jeg ikke udtale nogen dom om; men den oprettede læsecirkel for ny skandinavisk literatur er absolut et forkasteligt foretagende, fra hvilket synspunkt sagen end betragtes. Jeg håber imidlertid at abonnenterne snart kommer til erkendelse af, hvor ringe den fordel er, som i virkeligheden bydes dem.

Hernede har vi hidtil, på få afbrydelser nær, havt et mildt og behageligt vintervejr, og jeg for mit vedkommende befinder mig iår langt bedre end ifjor i Rom.

I håb om at også hos Dem alt står vel til tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 28. januar 1886

München, den 28. Januar 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg tillader mig herved at aflægge min forbindtligste tak så vel for det tilsendte årsregnskab som for telegrammet og avismeddelelserne angående opførelsen af «Peer Gynt».

Det har vært mig en stor glæde at se hvor velvilligt hele den københavnske presse har stillet sig til dette vovelige og vanskelige foretagende. Og ikke mindre har det glædet mig at erfare, hvor umådeligt forståelsen af denne digtning har klarnet sig i de år, som ligger mellem dens første fremkomst og nu. –

I et brev fra direktør Andersen siger han at han «har afgjort vort mellemværende med justitsråd Hegel». Jeg er ikke viss på om dette udtryk er således at forstå, at han allerede har indbetalt det hele honorar. Men i ethvert fald vil dette nu snart ske. Ligeledes vil direktør Josephson i Stockholm i den nærmeste fremtid have at indbetale til Dem 400 kroner for opførelsen af «Kongs-emnerne».

I henhold hertil er jeg så fri at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 2000 kroner, enten i tyske sedler eller i anvisning på et herværende bankhus.

Sigurd er nu hos os på besøg. Herfra går han til London og en måned senere til Amerika. Ellers er der kun få nordboer i München denne vinter. Vi lever derfor stille indenfor vore fire vægge, og det bekommer mig bedst.

Der er kommet mig for øre nogle foruroligende rygter om at G. Brandes skulde tænke på for længere tid at forlade Danmark. Et anonymt brev med fordrejet håndskrift har jeg modtaget fra København med opfordring om «at anvende min indflydelse på ham for at ikke en stor ånd skal gå til grunde». Nærmere oplysninger gives ikke; men sagen har gjort mig bekymret. Noget skridt fra min side kan der dog ikke være tale om da jeg ikke kender sammenhængen; og B. vilde visst heller ikke i sine privatanliggender lade sig påvirke eller tåle indblanding af nogen udenfor stående. Jeg beder at dette må blive ganske mellem os. –

Med vore bedste hilsener til Dem selv og til Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG 2., MÜNCHEN 31. januar 1886

München, den 31. Januar 1886.

Gnädigster Herzog!

Freudig bewegt durchlese ich wieder und wieder das Telegramm, mit welchem Ew. Hoheit geruht haben mich zu beehren.

Es sei mir gestattet Ew. Hoheit nebst hoher Frau Gemahlin meine innigste Danksagung darzubringen.

Seitdem ich die schönen, mir immer unvergesslichen Tage in Liebenstein verbrachte, ist es stets mein sehnlichster Wunsch gewesen, das liebliche Land wiederzusehen, die Hauptstadt kennen zu lernen und das Hoftheater gründlich studiren zu können.

Die Zwischenzeit habe ich aber grösstentheils in Italien zugebracht. Nachdem ich hier in München mein Schauspiel «Stützen der Gesellschaft» vollführt hatte, übersiedelte ich nach Rom. In Amalfi habe ich die «Nora» gedichtet, in Sorrento die «Gespenster». Nachher schrieb ich in Rom «Ein Volksfeind» und «Die Wildente», welches noch nicht ins Deutsche übertragen worden ist.

Seit Oktober lebe ich wieder hier in München, gegenwärtig und voraussichtlich für mehrere Monate beschäftigt mit einem neuen grösseren Schauspiele.

Dürfte ich mir aber einmal im nächsten Winter erlauben die gnädige Einladung Ew. Hoheit und hoher Frau Gemahlin nachzukommen, dann würde es mir eine grosse Freude und Ehre sein mich in Meiningen einzufinden.

Ehrfurchtvoll

Henrik Ibsen.

Til THEODOR ANDERSEN, MÜNCHEN 4. februar 1886

München, den 4. Februar 1886.

Herr direktør Th. Andersen!

Allerede for længe siden skulde jeg have erkendt modtagelsen af Deres venlige brev af 16 f. m.; men jeg har netop i denne tid været mere end sædvanlig overlæsset med skriftlige forretninger, hvilken omstændighed jeg beder må tjene mig til undskyldning.

Og så beder jeg Dem da modtage min hjerteligste tak for alt, hvad De af arbejde, tid og penge har anvendt for at muliggøre opførelsen af «Peer Gynt» i København.

Det har været mig en stor tilfredsstillelse at dette overordentlig vanskelige foretagende er lykkets så godt.

Og en stor glæde har det været for mig at lægge mærke til den velvilje og elskværdige imødekommenhed, som de københavnske teateranmeldere ved denne lejlighed har lagt for dagen. Til de anmeldere, som De måtte kende personlig, beder jeg Dem, når anledning gives, at fremføre min bedste tak med forsikring om at jeg føler mig vedkommende dybt forbunden.

I det jeg sluttelig erkender modtagelsen af og takker for honoraret, hvilket De havde den godhed at indbetale endnu forinden den fastsatte tid, tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til CARL SNOILSKY, MÜNCHEN 14. februar 1886

München, den 14. Februar 1886.

Kære ven.

Hvis du og din hustru skulde bedømme os efter vor lange, vedholdende taushed, så havde I visselig al god grund til at ansé os for meget utaknemmelige. Men sagen er at min hustru gerne overlader al privat brevskrivning til mig; og jeg er af natur og vane bleven mere og mere befængt med den slemme fejl at opskyde al korrespondance, der ikke strængt taget angår det rent forretningsmæssige, til den dag imorgen; og den dag lader, som bekendt, længe vente på sig. Men idag vil jeg dog lægge alt andet til side og sende dig nogle linjer, i det jeg håber at vort venskab ikke har taget nogen varig skade af min forsømmelse.

Først og fremst må jeg da aflægge vor hjerteligste tak for bøgerne, som det var os en stor glæde at modtage og gøre os bekendt med. De fine, anskuelige rejseskildringer hensatte os så levende til de sollyse lande nede ved Middelhavet og vakte vor længsel efter at få se dem igen og om muligt da at komme helt over til Afrika. Og så dine digte! Det er i sandhed fra først til sidst et værk, fuldt værdigt Skandinaviens største nulevende lyriker.

Men det er ikke blot for bøgerne vi har at takke eder. Også for samværet i Molde sender vi eder vor hjerteligste taksigelse. Dette samvær, gensynet af dig og bekendtskabet med din herlige storsindede hustru, har for os været en velgørende berigelse. Det er uden sammenligning den ædleste erindring, vi har taget med os fra vort ophold i Norge.

Om eders Finlands-rejse, navnlig om besøget hos Topelius, har vi læst i tidningerne. Om festlighederne i Stockholm har Sigurd sendt os meddelelser. –

For prof. Dietrichsons og mit gensidige forhold blev samlivet i Molde skæbnesvangert. Under den daglige omgang kom der mere og mere til syne en sindets og tankens smålighed, en karakterens afkræftelse, en elendig hensyntagen til andre menneskers domme og meninger, som ikke kunde andet end virke modbydeligt på mig. Derfor var det at jeg senere trådte op imod ham og gjorde den, som jeg tror, gode gerning at få ham fjernet fra hans stilling som studentersamfundets leder. – Men han er på en viss måde at undskylde. Han står under en daglig påvirkning af sneverhed og småsindethed, som en så slap natur som hans ikke kan holde stand imod. – –

Og nu sidder I altså atter i Dresden. Jeg håber du gør alvor af din plan at skrive et dramatisk arbejde, og jeg synes ikke jeg kan tænke mig andet end at det må lykkes.

Jeg på min side er også fuldt optaget af et nyt skuespil, som jeg længe har havt i tankerne og som jeg gjorde nøjagtigere studier til under rejsen i Norge isommer. For øvrigt har vi i denne tid vor søn hos os. I næste måned begiver han sig til sin post som attaché ved legationen i Washington, og så er vi atter ganske alene.

Indlagt sender jeg et fotografi, som jeg beder dig i venlighed modtage. Og ligeledes sender jeg eder vore hjerteligste hilsninger og vor gentagne tak for alt godt.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 17. februar 1886

München, den 17. Februar 1886.

Kære herr Lund!

Tillad mig herved at aflægge Dem min forbindtligste tak for det tilsendte årsopgør samt for den medfulgte veksel.

Idag har jeg på min søns vegne at rette den forespørgsel til Dem om De godhedsfuldt skulde ville påtage Dem at hæve og tilsende ham det ham bevilgede attaché-stipendium.

Stipendiet lyder på 7500 kroner årlig og udbetales i Zahlkassen forskudsvis, den første dag i hvert kvartal, med 1875 kroner.

For første kvartal har min søn under sit ophold i Kristiania selv hævet beløbet. Næste udbetalingsdag er altså 1. April.

Beløbet bedes hver gang sendt i veksel på Amerika, helst, om muligt, på et firma i selve Washington. Jeg antager at sådanne veksler kan erholdes i Kreditkassen.

Vekselen bedes sendt i rekommanderet brev med adresse:

Dr: Sigurd Ibsen. Legation for Sweden and Norway. Washington D. C. U. S. America.

Deres godtgørelse for udgifter, tidsspilde og ulejlighed bedes påført mit regnskab, således at min søn erholder stipendiebeløbet fuldt udbetalt.

Jeg kan ikke tro andet end at indlagte fuldmagt må være tilstrækkelig for at få pengene udbetalte. Min søns håndskrift er kendt i Zahlkassen fra hans kvittering for 1. kvartal; og at fuldmagten præsenteres gennem Dem må jo afgive al ønskelig garanti selv om muligens foreskrevne former ikke skulde være iagttagne.

Stipendiet er bevilget min søn foreløbig for to år, og der er rimelighed for at han derefter får det fornyet. Skulde De nu end ikke i så lang tid ville eller kunne påtage Dem dette forøgede bryderi, så vover jeg dog at bede Dem om at vise mig denne store tjeneste indtil der kan træffes et andet arrangement. Det vilde være mig en stor beroligelse at vide disse anliggender lagte i Deres punktlige og pålidelige hænder.

I håb om at De befinder Dem vel og idet jeg frembærer de bedste hilsener også fra min hustru og min søn tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ERNST BRAUSEWETTER, MÜNCHEN 18. februar 1886

München, den 18. Februar 1886.

Herr Ernst Brausewetter. Leipzig.

I anledning af Deres venlige henvendelse til mig skal jeg tillade mig at bemærke følgende.

Deres ærede skrivelse af 25. Juli forrige år kom mig først hersteds i hænde i afvigte December måned. Jeg følte mig Dem naturligvis særdeles forbunden for den venlige opmærksomhed, hvormed De omfatter min literære virksomhed. Når jeg ikke før har svaret Dem, så er hovedgrunden den, at jeg håbede De ved nærmere overvejelse vilde komme til den erkendelse at Deres biografiske og literær-kritiske arbejde ikke kunde tænkes udført forinden De havde tilegnet Dem et grundigt kendskab ikke blot til det norsk-danske sprog men til hele den skandinaviske literatur overhovedet. Uden et sådant grundlag vil den opgave, De har foresat Dem, ikke kunne løses på en tilfredsstillende måde.

Nu har De havt den godhed at sende mig en oversættelse af «Vildanden» og jeg må altså antage at De i mellemtiden har drevet nordiske sprogstudier. Men disse studier har ikke på langt nær været indgående nok. Hele oversættelsen vrimler af misforståelser, og originalens sprogtone finder jeg ikke gengivet. I originalen har enhver person en ejendommelig individuel måde at udtrykke sig på; i oversættelsen taler alle personerne i en jævn flad almindelighed.

Jeg beder Dem derfor indstændigt at lade dette forsøg henligge indtil videre. At udgive oversættelsen i dens nuværende skikkelse vilde påføre mig stor skade og nøde mig til at fremkomme med en offentlig protest.

Jeg håber at De ikke tager mig mine uforbeholdne udtalelser ilde op. Ved at handle overensstemmende med min anmodning vil De varetage ikke blot min men også Deres egen sande og virkelige interesse.

Herr Th. Ackermann har oversendt mig Deres brev til ham. Hverken han eller jeg er i besiddelse af de begærte anmeldelser.

Deres manuskript skal jeg en af de første dage tilbagesende. Min tid er meget optaget af uopsættelige forretninger.

I det jeg gentagende takker Dem for Deres velvillige sindelag beder jeg Dem i venlighed modtage indlagte fotografi og tegner mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD FALLESEN, MÜNCHEN 20. februar 1886

München, den 20. Februar 1886.

Til Chefen for det kgl: teater og kapel, herr kammerherre Fallesen.

Herr kammerherre!

Gennem et brev fra justitsråd Hegel modtog jeg igår meddelelse om Deres højvelbårenheds forespørgsel angående hvorvid der i den nærmeste fremtid kan ventes noget nyt dramatisk arbejde fra mig.

Jeg skal i den anledning ikke undlade at oplyse om at det nye skuespil, hvormed jeg for tiden beskæftiger mig, ikke vil kunne ventes indleveret forinden udover efteråret.

Men jeg tillader mig at bringe i erindring at der fra min hånd foreligger to ældre stykker, som endnu ikke har været opførte på det kgl. teater.

Det ene af disse er «Kærlighedens komedie», i tre akter, på rimede vers; fylder en hel aften. Dette stykke har vist sig særdeles virksomt overalt, hvor det er blevet spillet. I København måtte det kunne få en fortrinlig udførelse da alle rollerne ligger godt tilrette for det kgl. teaters nuværende personale. Nogle strygninger hist og her i replikkerne kunde måske lige over for et dansk publikum være ønskelige og vilde med lethed kunne foretages. Hvis dette stykke resolut antages og snarest muligt sættes i scene, da føler jeg mig forvisset om at udfaldet vil blive en sejr både for teatret og for mig.

Det andet af mine stykker, som endnu ikke har været opført på det kgl: teater er «Gengangere». Det indleveredes da det var nyt, men blev dengang ikke antaget. Nu har imidlertid den offentlige mening klarnet sig lige over for denne alvorsfulde digtning og jeg tror det i alle oplystes og fordomsfries øjne vilde blive betragtet som en fortjenstfuld gerning om Deres højvelbårenhed nu kunde beslutte Dem til at bringe dette stykke frem på det kgl: danske teater.

Skulde herr kammerherren finde noget af disse forslag antageligt turde jeg måske i sin tid derom blive underrettet.

Med udmærket højagtelse

Deres højvelbårenheds ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 25. februar 1886

München, den 25. Februar 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

Den i Deres venlige brev af 17. dennes omskrevne forespørgsel fra kammerherre Fallesen besvarede jeg straks i direkte skrivelse til ham. Noget nyt dramatisk arbejde har jeg ikke for tiden at byde det kgl: teater. Det vil først komme til efteråret.

Jeg benytter derhos anledningen idag til at svare på, hvad De under 12. dennes havde den godhed at tilskrive mig.

Den af Dem tilsendte fortegnelse over mine hos Dem opbevarede værdipapirer stemmer fuldkommen med mine optegnelser. Deres modtagelsesbeviser for de i forrige år indløste obligationer tilbagesendes herved indlagtBev. for norske hyp. obl. skal sendes senere da jeg ikke idag kan hitte rede i dem. i det jeg beder Dem undskylde at sådant ikke allerede tidligere er sket.

Hvad angår Henrik Jægers plan at skrive min biografi, så talte han løselig til mig derom under sit besøg i München. Jeg yttrede hverken bifald eller misnøje såsom jeg jo ikke vidste, hvad han vilde skrive. De fotografier, der existerer af mig fra tidligere dage, har jeg kun en dunkel erindring om; hvor vidt de den gang lignede tør jeg således ikke afgøre og altså heller ikke hvor vidt det nu kan være af særlig interesse at få dem tilgængeliggjorte for almenheden. Fra den tid, da «Catilina» blev skrevet, findes der intet portræt af mig. Det ældste fotografi er taget af literaten Edvard Larsen, enten i 1861 eller 62. Et andet af en dansk fotograf Peterseni Kristiania. er omtrent samtidigt. Fotografierne af Jäger i Stockholm (1869) og af Budtz-Møller i København (1870) er meget uheldige i udtrykket. Endvidere er der taget fotografier af Alessandri i Rom, Eich i Dresden, Leeb og Hanfstängl i München og nu senest af Hohlenberg i København. De to sidstnævnte tror jeg er meget gode.

I denne forbindelse vil jeg nævne de existerende portrætbyster, hvoraf vedkommende kunstnere formentlig ejer fotografier. De ældste byster er fra 1867, den ene af Vilhelm Bissen den anden af Walter Runeberg. Den danske billedhugger Johannes Hoffmanns byste, modelleret 1885 i Rom, ansees for et udmærket arbejde og af denne har jeg set fortræffelige fotografier. Endelig modellerte den norske billedhugger Fjelde i afvigte sommer en god byste af mig.

Af portrætter i olje findes et af Ejlif Petersen fra omtrent 1876, der tilhører det norske studentersamfund, og et samtidigt stort knæstykke af professor Julius Kronberg i Stockholm, hvilket sidste er i min besiddelse. Jeg tror ikke at udtryk og karakter er ganske heldigt gengivet i noget af dem.End videre et portræt af Olrick , malet i Rom formentlig 1883.

Mine håndtegninger har neppe noget som helst kunstværd. Skulde de reproduceres, så måtte det vel nærmest være som kuriositeter.

Men hovedsagen står tilbage. Sine biografiske oplysninger kan herr H. Jæger kun have hentet på anden, tredje eller fjerde hånd. Jeg må højlig betvile at de er fuldt korrekte. Fuldt pålidelige meddelelser kan han kun erholde fra mig selv, og til mig har han hidtil ikke henvendt sig. At sende mig et fuldt færdigt manuskript til berigtigelse vilde være en mislig sag. Meget bedre at han ventede til vi havde talt personlig sammen. Sagen har jo ingen hast. Om to år fylder jeg de 60, og det kunde jo afgive anledning til fremkomsten af en sådan bog, hvis udgivelse netop hos Dem og hos ingen anden jeg vilde sætte overordentlig stor pris på. –

Jeg håber at Deres svigerdatter og den lille befinder sig vel, og idet jeg fremsender vore bedste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 6. mars 1886

München, den 6. marts 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

Det var mig en stor og glædelig overraskelse idag af Deres venlige meddelelse at erfare at et nyt oplag af «Peer Gynt» allerede nu kan sættes i værk. For de opgivne betingelser bringer jeg Dem min bedste tak.

Derhos er jeg så fri at bede Dem godhedsfuldt at ville sende mig 1600 kroner enten i tyske sedler eller i veksel.

Derhos tillader jeg mig at spørge om hvor vidt direktør Josephson til Dem har indbetalt honoraret for «Kongs-emnerne». Er dette ikke tilfældet, så tilskriver jeg ham om sagen og beder ham sende pengene direkte hid.

Det er mig kært at De deler min mening om ønskeligheden af at Henrik Jægers bog ikke udgives forinden han fra mig har erholdt de fornødne supplerende oplysninger og de muligens nødvendige berigtigelser. –

Det var med oprigtig deltagelse vi modtog budskabet om det lille barns bortgang, og vi beder Dem særlig forsikkre Deres søn og Deres svigerdatter om vor medfølelse.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, MÜNCHEN 13. mars 1886

München, den 13. Marts 1886. Maximiliansstrasse, 32. II.

Kære herr Josephson.

Gennem tidninger og skrivtlige meddelelser, som man havde den opmærksomhed at sende mig fra Stokholm, erfarede jeg at «Kongsemnerne» var bleven opført på Nya teatern.

Som De formentlig vil erindre blev det i sin tid aftalt imellem os at forfatterhonoraret, 400 kroner, umiddelbart efter første gangs opførelse af stykket skulde indbetales til min forlægger, justitsråd Hegel i København.

Stolende på denne aftale anmodede jeg herr Hegel om at hidsende beløbet.

Af hans svar erfarede jeg imidlertid igår at ingen indbetaling fra Nya teatern til ham havde fundet sted.

Da jeg har gjort sikker regning på disse penge og nu netop behøver dem, så er jeg herved så fri at anmode Dem om at ville sende mig beløbet direkte hid til München enten gennem postanvisning eller gennem veksel på et herværende bankhus.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMMA KLINGENFELD, MÜNCHEN 22. mars 1886

München, den 22. Marts 1886.

Kære frøken Klingenfeld!

har glædet mig overordentlig.

Det er en selvfølge at jeg betragter alle rettigheder, vedkommende Deres oversættelse af «Gildet på Solhaug» som udelukkende tilhørende Dem. Jeg står i så henseende udenfor sagen. Deres stilling til samme er som en original forfatters.

Der er i sin tid komponeret musik til stykket af mange forskellige personer, mest af kapelmestre; men intet af alt dette har noget synderlig værd. Særdeles heldigt er det derfor at herr Lange-Müller nærer interesse for sagen; forhåbentlig træder De i nærmere forhandling med ham desangående.

Med de bedste og forbindtligste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD FALLESEN, MÜNCHEN 23. mars 1886

Expressing many thanks to you for your kindness in accepting «Love’s Comedy» for performance at the Royal Theatre, I beg to say that I quite agree to the substitution of Danish words for any Norwegian ones in the text. I think that this linguistic revision should be undertaken by a Danish literary man, rather than by me I accept in advance any such alteration.

The same applies to abbreviations. I especially ask you to cut out anything that does not apply to actual circumstances, or any allusions, which the public will not understand. Even if a rhyme or so should be lost, in my experience that will not affect the performance to any great extent.

Til SEVERIN ABRAHAMS, MÜNCHEN 26. mars 1886

München, den 26. Marts 1886.

Herr teaterdirektør Abrahams!

De vil tillade mig venskabeligst at tilskrive Dem nogle linjer, da jeg meget nødig vilde at der skulde herske nogen misforståelse eller misstemning imellem os.

Da jeg under mit ophold i København i afvigte efterår havde den fornøjelse at forhandle med Dem angående «Kærlighedens komedie», var det en gensidig forudsætning at stykkets opførelse på Folketeatret skulde finde sted i indeværende sæson.

Efter min afrejse fra København har jeg imidlertid intet videre hørt om sagen, og da nu sæsonen stærkt begyndte at nærme sig sin ende, så antog jeg at planen af en eller anden grund fra Deres side var opgivet.

I skrivelse af 16. Marts meddelte kammerherre Fallesen mig at han ønskede at bringe stykket til opførelse på det kgl: teater snarest muligt. Under de forhånden værende omstændigheder fandt jeg ingen betænkelighed ved at indvilge heri, så meget mindre som chefen for det kgl: teater jo har det i sin magt at kunne forbyde stykkets opførelse på Folketeatret.

Denne korte forklaring har jeg ikke villet tilbageholde, og med det ønske, som jeg efter at have gjort Deres personlige bekendtskab oprigtigt har næret, at der altid må bestå et godt forhold imellem os, tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til OSWALD SCHMIDT, MÜNCHEN 7. april 1886

Lieber Freund!

Leider ist es mir unmöglich persönlich meine Gratulation zum Geburtstage zu überbringen. Muss also schriftlich diese angenehme Pflicht erfüllen. Tausend Grüsse!

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

München, den 7. April 1886.

Til LUDVIG JOSEPHSON, MÜNCHEN 10. april 1886

München, den 10. april 1886. Maximiliansstrasse 32. II. etage.

Herr teaterdirektør L. Josephson. Stockholm.

I flere uger har jeg nu forgæves ventet på den i mit forrige brev forlangte hidsendelse af forfatterhonoraret for «Kongs-emnerne», enten gennem veksel eller ved postanvisninger.

Jeg har i denne lange tid end ikke hørt et ord fra Nya teaterns direktion, der kunde forklare mig grunden til at den så utilbørligt opsætter med at fuldgøre sine forpligtelser imod mig.

Ved ethvert andet teater, som jeg står i forbindelse med, er jeg vant til at få mine honorarer punktligt udbetalte efter overenskomsten.

Det samme var også tilfældet for Nya teaterns vedkommende i den Stjernströmske tid, og det uagtet at teatret den gang måtte betale langt højere honorarer, end hvad jeg senere har ladet mig nøje med.

Over hovedet må jeg bemærke at intet andet teater får mine stykker forholdsvis så billigt som Nya teatern under den nuværende direktion.

Jeg må derfor fastholde mit forlangende om uopholdelig tilsendelse af de mig tilkommende 400 kroner. Denne indbetaling har jeg gjort sikker regning på og har indrettet mig derefter. Udeblivelsen sætter mig i forlegenhed.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til POLITIKEN, MÜNCHEN 19. april 1886

München, den 19. April 1886.

Til «Politiken»s expedition.

Foruden mit eget exemplar ønsker jeg at abonnere på endnu et expl: af Deres ærede blad, helst, om muligt, fra afvigte 1. April.

Dette exemplar bedes expederet under adresse: Attaché Sigurd Ibsen. Legation for Sweden and Norway. – Washington. D. C. – U. S. America.

Betalingen erlægges ved den Gyldendalske forlagsboghandel.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 28. juni 1886

München, den 28. Juni 1886.

Herr boghandler Lund!

I det jeg herved forbindtligst takker for Deres venlige brev af 2. April med deri indlagte veksel tillader jeg mig at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig, hvad jeg måtte have disponibelt indestående hos Dem.

Regningen over de aviser, som jeg i min søns navn har abonneret på, antager jeg er blevet Dem præsenteret.

Udbetalingen af min søns gage gennem indredepartementet går i orden. Jeg takker Dem på hans og egne vegne for Deres beredvillighed til at besørge dette anliggende hvis det havde været nødvendigt.

For tiden er jeg helt optaget af et nyt skuespil, som vil blive færdigt udover høsten.

Vi rejser derfor neppe på landet denne sommer. Vejret indbyder heller ikke dertil. Maj var smuk og varm; men hele Juni har været så kold at man lige til nu har måttet benytte overtøj.

Hvorledes vejret er hjemme ved jeg ikke da jeg næsten ikke får tid til at læse aviserne.

Jeg vil imidlertid ønske Dem en behagelig sommer og tegner mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NIELS RAVNKILDE, MÜNCHEN [juli 1886]

München, Maximilianstrasse 32. II. Etage.

Kære Ravnkilde!

Af frøken Riis erfarede vi at du på gennemrejsen til Danmark agtede at opholde dig nogen tid i Gossensass, og i et brev fra B. Grønvold, hvilket jeg modtog igår, fortæller han mig at du nu befinder dig dersteds og at du på mandag fortsætter rejsen nordover.

Både min hustru og jeg håber at du vil tilbringe nogle dage her i München, hvor vi da kunde være sammen ved middagerne og om aftenerne. For mig, som nu arbejder på et nyt skuespil, vilde samværet med dig være en fortræffelig adspredelse. Så snart du er ankommen, håber og glæder vi os til at få se dig. Du er hjertelig velkommen til enhver tid på dagen.

For mit nye arbejdes skyld vil vi neppe kunne rejse på landet i år. Men luften her i byen er frisk og behagelig.

Jeg beder dig bringe familjen Gröbner vore bedste hilsener. Ligeledes Grubhofer og forøvrigt alle gamle bekendte, som du muligens måtte træffe.

Og så glæder vi os til den stund, da vi ser dig træde ind af vor dør. Lev vel så længe!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 13. juli 1886

München, den 13. Juli 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

I lang tid har jeg nu ikke ladet høre fra mig. Jeg vil derfor idag benytte et øjebliks fritid til at meddele Dem at konceptet til mit nye 4 akters skuespil er færdigt. Derhos fuldførte jeg igår den første omskrivning af de to første akter. Idag hviler jeg og imorgen fortsætter jeg omskrivningen af stykkets anden halvdel, der vil være tilendebragt i slutningen af denne måned. Så påbegynder jeg straks den endelige renskrift, hvortil jeg antagelig behøver hele August måned, da jo hvert ord skal vejes og replikbygningen formes så fuldendt, som muligt. Det færdige manuskript vil derefter uopholdelig blive Dem tilsendt. Stykket kommer til at udgøre omtrent 13 trykte ark.

Kammerherre Fallesen har antaget «Kærlighedens komedie» til opførelse i begyndelsen af sæsonen. Jeg vil håbe at han ikke frafalder denne beslutning om han end får høre at der kan ventes et nyt skuespil af mig senere ud på efteråret eller i begyndelsen af vinteren.

Vi rejser ikke på landet denne sommer. Dels vilde det forsinke mit arbejde og dels er vejret ikke meget indbydende. Vi har det desuden i alle måder behageligst og bekvemmest her, hvor vi nu bor.

Turde jeg måske ved lejlighed bede mig underrettet om hvorvidt teaterdirektør V. Rydberg i Göteborg til Dem har indbetalt et lidet beløb for et par opførelser af «Fru Inger»? Har han undladt det, så agter jeg at kræve ham. Svenskerne er vanskelige at få penge af. Josephson har endnu ikke betalt for «Kongsemnerne».

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til PEDER HANEVOLD, MÜNCHEN 15. juli 1886

Herr P. Hanevold. Molde.

Hjertelig hilsen og tak for det behagelige ophold ifjor sommer i Deres fortræffelige hotel.

München, 15. Juli 1886.

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 25. juli 1886

München, den 25. Juli 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

Med forbindtligst tak for Deres venlige brev af 18. dennes tillader jeg mig at anmode om at der af det hos Dem indestående beløb må blive anvendt det fornødne til indkøb af 2000 kroner i 4½ % obligationer, samt at 1000 kroner, enten i veksel eller i tyske sedler må blive mig hidsendt når tid og lejlighed gives. Det haster ikke.

Igår fuldførte jeg omskrivningen af tredje akt, og imorgen tar jeg fat på den fjerde, som jeg håber at få færdig den 1. August da slutningen altid plejer gå lettest og hurtigst for mig.

Jeg har ikke givet kammerherre Fallesen noget bestemt løfte som i Deres brev omtalt. Da jeg i forrige år talte med ham, anmodede han mig om at indlevere stykket snarest muligt og forinden det kom i handelen. Men det er naturligvis en selvfølge at stykket må udgives på den tid, som De ansér for den fordelagtigste. Med opførelsestiden får det da gå som det bedst kan. For øvrigt håber jeg at denne sag let vil kunne arrangeres til alle parters tilfredshed.

Til direktør Abrahams skrev jeg allerede for flere måneder siden i anledning af «Kærlighedens komedie». Jeg har intet hørt fra ham og har grund til at antage at han allerede forinden havde opgivet tanken om at bringe dette stykke frem på sit teater.

Med de bedste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til LUDWIG GRÖBNER, MÜNCHEN 31. juli 1886

München, Maximilianstrasse 32, den 31. Juli 1886.

Lieber Herr Gröbner!

Als Antwort Ihres sehr werthen Schreibens vom 19. d. M. erlaube ich mir ergebenst mitzutheilen, dass ich es als eine sehr grosse Ehre betrachten werde, meinen Namen an dem in Ihrem Briefe erwähnten Waldplatz geknüpft zu wissen.

Für diesen neuen Beweis Ihrer freundlicher Gesinnung bitte ich Sie meinen herzlichsten Dank zu empfangen und an die übrigen verehrten Betheiligten aussprechen zu wollen.

Mit den besten Wünschen für das Gedeihen und für die stetige Entwickelung der Gemeinde Gossensass zeichne ich mich hocherfreut

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til THEODOR ANDERSEN, MÜNCHEN 7. august 1886

München, den 7. Aug. 1886.

Herr direktør Andersen,

Tillad mig herved at frembære min bedste tak for den venlige opmærksomhed, De har vist mig ved at sende mig fotografierne af «Peer Gynt». Billederne forekommer mig at være særdeles karakteristiske. Det har glædet og interesseret mig meget at se min egen forestilling om personerne så rigtig forstået og så korrekt gengivet. Jeg vidste ikke at en sådan samling af fotografier existerede, ellers havde jeg selv anskaffet mig den.

At få «Brand» opført i København under Deres ledelse vilde være mig overordentlig kært. Naturligvis måtte dialogen betydelig forkortes; og sådant kan med lethed ske. De tekniske vanskeligheder ved iscenesætningen af «Brand» tror jeg ikke er så store som ved «Peer Gynt».

Men hovedsagen er at finde en skuespiller, der i sig forener alle betingelser for at kunne gengive titelrollen. Dette siges at være tilfældet med den svenske skuespiller Hillberg, der i forrige år skabte sig sit egentlige ry ved udførelsen af denne rolle på «Nya teatern» i Stockholm. Måské har De blandt Deres personale en for rollen særlig egnet kunstner. De øvrige partier i stykket frembyder jo ingen ualmindelige vanskeligheder.

Skulde De for alvor beslutte Dem til dette foretagende, så imødesér jeg i sin tid nærmere meddelelse fra Dem. Hvad honorarbetingelserne angår, så kunde vi vel enes om noget lignende som ved «Peer Gynt».

Noget nyt stykke ser jeg mig ikke for tiden i stand til at stille i udsigt for «Dagmarteatret». Jeg arbejder visstnok på et sådant; men det er en gammel aftale med kammerherre Fallesen at det skal indleveres til det kgl: teater.

Med gentagen tak for Deres venlighed tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 28. august 1886

München, den 28. August 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

Det var mig en højst glædelig overraskelse gennem Deres sidste venlige brev at erfare at et nyt oplag af mine «Digte» nu kan sættes i værk.

På omstående side meddeler jeg et vers, som bedes optaget i det nye oplag. Verset bør stå som det sidste i bogen. Derhos beder jeg at man vil erindre at tilføje det på indholdsfortegnelsen.

Jeg takker Dem særdeles meget for de tilsendte blade. Det har glædet mig overordentlig at læse, hvor velvilligt og elskværdigt «Peer Gynt» og dets opførelse er bleven omtalt i den københavnske presse.

Konceptet til mit nye stykke fuldførte jeg den 4. dennes, og den første halvdel af renskriften foreligger nu færdig. Inden 3–4 uger vil således manuskriptet forhåbentlig kunne være i Deres hænder. Jeg gør regning på at dette stykke vil finde en god modtagelse.

Vejret her er ualmindelig ustadigt i denne sommer; men vi befinder os overmåde vel derved.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Et vers.

At leve er – krig med trolde

i hjertets og hjernens hvælv.

At digte, – det er at holde

dommedag over sig selv.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 13. september 1886

München, den 13. September 1886.

Kære herr boghandler Lund!

Tillad mig herved, – om end noget sent, – at frembære min hustrus og min forbindtligste tak for den venlige opmærksomhed, De har vist os ved at melde os Deres forlovelse.

Derhos beder vi Dem selv modtage og til Deres forlovede overbringe vore hjerteligste lykønskninger i anledning af den glædelige begivenhed.

Deres forlovedes familjenavn er mig vel bekendt, og min hustru, som beskæftiger sig meget med stamtavler og slægtsregistre, har god rede på familjen Wibyes forbindelser, – dels gennem slægtskab, dels gennem giftermål, – med forskellige familjer, som vi er beslægtede med eller som vi står i venskabsforhold til.

Det personlige bekendtskab glæder vi os til at få gøre når vi næste gang kommer til Kristiania. –

Min hustru har foretaget nogle små udflugter; men jeg selv har ikke været udenfor München i hele denne sommer. Her har i den sidste tid været kvælende hedt; men det har ikke hindret mig fra at arbejde. Mit nye skuespil, – i fire akter, – er nu færdigt og går i trykkeriet i slutningen af denne måned.

For den forrige pengeremisse takker jeg forbindtligst og beder om en lignende når kvartalet er ude.

Men forinden dette sker, har jeg, eller rettere sagt min hustru, en bøn til Dem, som vi håber De ikke vil tage os ilde op. Vi beder Dem nemlig om at en af Deres folk må få besked om, hos et renomeret firma at bestille hidsendt under min adresse to mysoste og to holdbare gammeloste, begge slags af middels størrelse og af fineste kvalitet. Sagernes kostende bedes betalt af Dem. Vi kender ingen forretningsmand i denne branche. Ellers havde jeg henvendt mig direkte til vedkommende og ikke besværet Dem med dette anliggende.

Men, som sagt, jeg bygger på Deres så ofte udviste tjenstvillighed og tegner mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 22. september 1886

Hegel Kbhn

Ja! Mit Vergnügen. Besten Dank!

Ibsen

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 28. september 1886

München, den 28. September 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at meddele Dem at jeg igår fuldførte manuskriptet til mit nye skuespil. Idag læser jeg det endnu en gang igennem, og forhåbentlig kan det afsendes allerede imorgen, eller i alle fald i overmorgen.

Jeg tror, den trykte bog vil blive noget større, end af mig på forhånd beregnet. Dog ikke betydeligt.

Da jeg ikke besidder nogen kopi af de mange rettelser, som er foretagne under renskriften, så vilde jeg være Dem meget taknemmelig, om De med et par ord på et brevkort vilde underrette mig, så snart manuskriptet er i Deres hænder. Mere næste gang.

Mange hilsener til Dem og Deres kære.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 2. oktober 1886

München, den 2. Oktober 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

I onsdags afsendte jeg manuskriptet til mit nye stykke og håber at samme rigtig fremkommer.

Dette stykke er at betragte som en frugt af studier og iagttagelser, hvilke jeg forrige sommer under mit ophold i Norge havde anledning til at gøre.

Stykket vil, så vidt jeg indsér, ikke kunne give anledning til angreb fra nogen side. Derimod håber jeg, det vil fremkalde en livlig diskussion. Navnlig venter jeg en sådan i Sverig.

Heldigst vilde det formentlig være om manuskriptet ret snart kunde afgives til trykkeriet, således at bogen kunde foreligge færdig til udgivelse omkring den af Dem i et tidligere brev antydede tid, nemlig midt i November.

Forinden stykket kommer i handelen vil jeg nødig sende exemplarer til teatrene. Jeg har nemlig gentagende gange gjort den erfaring at hverken direktører eller andre funktionærer, trods afgivne taushedsløfter, tager i betænkning at lade bogen cirkulere blandt venner og bekendte. Derhos kan jeg ikke frigøre mig fra den tro at publikums forhåbning om ganske snart at få sé stykket opført, må virke hæmmende på bogsalget.

At gøre en undtagelse for det kgl: teaters vedkommende synes jeg ikke, jeg finder mig foranlediget til. Indstuderingen af «Kærlighedens komedie» er jo nemlig, så vidt jeg véd, endnu ikke begyndt. Og samtidigt at sætte i scene og opføre to nye stykker af en og samme forfatter vilde der vel ikke være synderlig god mening i, så meget mere i dette tilfælde, da de samme kunstnere, herrer som damer, vilde få hovedrollerne i begge stykker.

Skulde De imidlertid angående dette punkt nære andre anskuelser, beder jeg mig derom underrettet. Jeg vil gerne føje mig efter Deres gode skøn og nærmere kendskab til forholdene.

Jeg håber at trykningsarbejdet kommer til at foregå under den vanlige udmærkede korrektur, som jeg hidtil altid har kunnet glæde mig ved.

Deres telegram modtog jeg nu netop, og idet jeg takker for samme og sender Dem og Deres børn vore bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 16. oktober 1886

München, den 16. Oktober 1886.

Kære herr Larsen!

Jeg er Dem overordentlig taknemmelig for Deres venlige brev, hvori jeg ser et nyt vidnesbyrd om den samvittighedsfuldhed, hvormed korrekturen på mine arbejder besørges af Dem. Ordet spøge er en skrivfejl. Der skal stå spørge. Min hustru gjorde mig allerede her nede opmærksom på stedet, som jeg foresatte mig at rette. Men fejlen er altså dog alligevel bleven stående. Deres skrivemåde af ordet såmænd er utvilsomt den rigtigste. Den bør derfor benyttes. I anmærkningen foran madam Helseths indtrædelsesreplik, hvormed fjerde akt begynder, bedes ordene: og ser forbeholden ud – rettede til: og synes forbeholden.

Med de bedste taksigelser for al Deres omhu tegner jeg mig

Deres hjertelig forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 30. oktober 1886

München, den 30. Oktober 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg takker Dem meget for Deres venlige brev af 7. dennes, hvilket jeg hidtil har forsømt at besvare.

Mit nye stykke er altså nu under trykken og jeg regner på at det vil kunne udkomme omtrent i midten af næste måned.

De fornødne følgeskrivelser til teatrene skal i betimelig tid blive Dem tilsendt.

Den tyske oversættelse af stykket vil blive besørget af dr: Wilhelm Lange i Berlin og kommer til at indtages i Reclams «Universalbibliothek».

For på den ene side at hindre oversættelsen fra at gøre originaludgaven afbræk og på den anden side vanskeliggøre konkurrerende oversættelser, henstiller jeg til Dem godhedsfuldt at ville lade sende til dr: Lange de trykte ark til omtrent en akt af gangen, således at når 2. akt er færdigtrykt hos Dem, så erholder han arkene til 1. akt, o. s. v. Stykkets titel kender han ikke, og titelbladet bedes sendt ham allersidst. Foretrækker De en anden fremgangsmåde, så beder jeg Dem at benytte den. Dr: Wilhelm Langes adresse er: Neuenburger-Strasse, 2. A. – Berlin. S. W. –

Skønt det måske er overflødigt, beder jeg herr Larsen meddelt at det ikke er nogen skrivfejl når der et par steder i madam Helseths replikker står: små barn. Barn istedetfor børn er almindeligt i det lavere norske talesprog. Dette kender sikkert herr Larsen til. Men det er sætteren, jeg er lidt bange for.

Jeg synes ikke det er rigtig hensynsfuldt af kammerherre Fallesen, hvis han tilsidesætter det kgl: teaters reglement ved at stille «Kærlighedens komedie» tilbage for det langt senere indleverede og antagne nye stykke af A. Kielland. Og efter bladenes meddelelser må jeg antage at så vil ske. Ligeledes ser jeg af det kgl: teaters 10-års-beretning at den 25. opførelse af «Samfundets støtter» forlængst har fundet sted. Men de 400 kroner, som derefter skulde tilfalde mig, lader fremdeles vente på sig. – For øvrigt ønsker jeg naturligvis ikke at slige småting skal bringe nogen misstemning ind i det gode forhold mellem det kgl: teater og mig. Jeg beder derfor at disse udgydelser ikke må komme videre.

For ganske nylig havde jeg den glæde at modtage nogle venlige ord fra professor Molbech, hvis datter besøgte os på gennemrejsen til Rom. Det er mit forsæt ret snart at skrive ham til. Skulde De i mellemtiden se ham, beder jeg Dem hilse og takke ham for hans kort.

Ligeledes sender jeg Dem og Deres børn vore bedste hilsener idet jeg tegner mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 4. november 1886

München, den 4. November 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg takker Dem særdeles meget for Deres meddelelse angående den yttring, som kammerherre Fallesen har ladet falde under samtalen med Deres herr søn.

Yttringen foranlediger imidlertid ingen forandrede dispositioner fra min side.

Da jeg ifjor stillede teaterchefen i udsigt som en mulighed at mit nye stykke skulde blive ham tilsendt forinden det kom i handelen, så skete det under den forudsætning at stykket vilde blive færdigt tidligt på sommeren, altså på en tid, da mine nye bøger ikke udgives.

Men denne forudsætning indtraf jo ikke. Og hvor kan herr Fallesen blot et øjeblik tænke sig at jeg af hensyn til ham eller hans ønsker skulde være villig til at stille mit nye skuespil udenfor det forestående literære julemarked?

Jeg beder Dem om godhedsfuldt at ville tilstille ham et exemplar så snart et sådant måtte blive færdigt og derhos underrette ham om udgivelsestiden, således, som denne imellem os er aftalt. Frafalder han så sin underlige beslutning, skal jeg officielt indlevere stykket til det kgl: teater.

Jeg kan imidlertid ikke tænke mig, at han, efter at have lært dette arbejde at kende, skulde ville unddrage sine bedste kunstnere de lønnende opgaver, som her bydes dem. Også nærer jeg den tro at herr kammerherren ved nærmere overvejelse vil komme til en rigtigere erkendelse af, hvad han skylder det københavnske teaterpublikum. –

Jeg takker Dem forbindtligst for Deres igår modtagne telegram samt for den ulejlighed, De forøvrigt har havt i anledning af Dagmarteatrets antagelse af «Gildet på Solhaug».

Og så må jeg sluttelig anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 1000 kroner, enten i tyske sedler eller ved veksel.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres kære børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. S. Mangfoldig tak for Kiellands nye bog! Jeg er nu i færd med at læse den.

H. I.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 6. november 1886

München, den 6. November 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg skynder mig at besvare Deres venlige brev af 2. dennes, hvilket jeg igår modtog.

Når jeg før bad Dem om at sende herr Lange trykarkene til en akt så snart den påfølgende akt hos Dem var færdigtrykt, så skete dette under forudsætning af at bogen vilde komme i handelen strax efter at den var færdig fra trykkeriet. Jeg tog ikke med i beregningen den tid, som behøves til indheftning, indbinding o. s. v.

Af Deres næstforrige brev ser jeg at bogen ikke kommer i handelen før henimod slutningen af denne måned eller omtrent 14 dage efter at den er færdig fra trykkeriet.

Som følge heraf beder jeg Dem udhale forsendelsen af arkene til herr Lange således at hele sidste akt og derefter titelbladet ikke tilsendes ham forinden stykket er udkommet og forsendt i København.

Denne forsigtighed kan jo ikke skade. Men jeg anser det rigtignok for utænkeligt at oversættelsen skulde kunne udkomme før den 1. Februar næste år. Allerede fra først af har jeg pålagt dr: Lange ikke at sende nogen del af sit manuskript til Reclam forinden han har hele sin oversættelse færdig, gennemsét og rettet. Reclam har desuden meget andet under forberedelse i denne tid.

Jeg har her nede ingen interesse af at den tyske oversættelse påskyndes. Thi jeg kan ikke gøre regning på at få dette vanskelige stykke opført på de bedre tyske teatre allerede i indeværende vinter. Jeg skal for øvrigt sørge for at dr: Langes oversættelse bliver bebudet i tyske blade. –

Antagelsen af «Kærlighedens komedie» meddeltes mig af chefen for det kgl. teater og kapel i officiel skrivelse dateret 16. Marts dette år. Gennem skrivelse af 20. Februar havde jeg indleveret stykket. Jeg kan neppe tro at Kiellands skuespil allerede dengang skulde være indsendt.

At der ved antagelsen af «Samfundets støtter» blev tilsikkret mig et slutningshonorar af 400 kroner er udenfor al tvil. I øjeblikket har jeg imidlertid ikke vedkommende breve ved hånden. Men oplysninger om sagen, for det tilfælde den skulde være glemt i løbet af de mellemliggende 9 år, måtte jo kunne tilvejebringes i teatrets bureau. –

Jeg er meget spændt på at få se mit nye stykke på tryk. Så snart De har et hæftet exemplar færdigt, håber jeg De sender mig det. Ligeledes beder jeg Dem om godhedsfuldt samtidigt at ville sende et lignende exemplar til min søn. Hans adresse er: Legation for Sweden and Norway. – Washington. D. C. – America.

I dette øjeblik modtog jeg Deres brev af 4. dennes. Blanketterne skal i udfyldt stand blive herr Andersen tilstillet.

Med tak for al Deres ulejlighed og med de bedste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, MÜNCHEN 10. november 1886

München, den 10. November 1886.

Kære Brandes!

Jeg ved næsten ikke om jeg tør regne på at De vil modtage et brev fra mig nu, da der er hengåt mere end år og dag uden at jeg har ladet høre direkte fra mig. Men jeg stoler på Deres gode hjerte og på vort gamle venskab, hvilket jeg aldrig kan tænke mig skulde kunne gå alvorligt i stykker. Fra min side vil det i alle fald være en umulighed.

Sammenhængen med min ihærdige taushed er den at jeg mere og mere henfalder til at sysle med en eneste ting af gangen, kredse om en eneste forestillingsrække, og imedens dette står på, skyde alt andet til side. Lige siden min tilbagekomst hid har jeg været plaget af et nyt skuespil, som absolut vilde frem og først i begyndelsen af forrige måned fik jeg det fra halsen. Det vil sige, da fik jeg manuskriptet ud af huset. Men så kom alt det uundgåelige skriveri, som jo følger med udgivelsen og oversættelsen af en ny bog. Sent kom jeg også til at arbejde på dette stykke. Først inde i Juni måned begyndte jeg for alvor at sætte pennen på papiret. Indtrykkene, erfaringerne og iagttagelserne fra min rejse i Norge ifjor sommer virkede længe forstyrrende på mig. Og først efter at jeg var kommen til fuld klarhed over det oplevede og havde uddraget følgeslutningerne deraf kunde jeg tænke på at omsætte udbyttet i en digtning. Også Deres rejse til Kristiania og Deres oplevelser dersteds gav mig meget at tænke på; de gav mig et værdifuldt bidrag til vore fremskridtsmænds karakteristik. Aldrig har jeg følt mig mere fremmed lige over for mine norske landsmænds Thun und Treiben end efter de lektioner, det sidst forløbne år har givet mig. Aldrig mere frastødt. Aldrig mere ubehagelig berørt. Men jeg opgiver alligevel ikke håbet om at al denne rå midlertidighed engang kan klarne sig til et virkeligt kulturindhold i en virkelig kulturform. Men den mulighed interesserer for øjeblikket ingen deroppe. Jeg tror heller ikke at de for hånden værende aktive kræfter hos os vilde formå at bære frem dybere og inderligere opgaver, end dem, som nu står på dagsordenen. Og kanské knapt nok dem engang. Det var en ulykkelig stund for fremskridtets sag i Norge, den stund, da Johan Sverdrup kom til «magten», – og fik mundkurv og håndjern på.

Så vidt har jeg dog i dette år fulgt med udenverdenens begivenheder at jeg ved, De i foråret igen var i Warschau og holdt en række forelæsninger. Vi havde så halvt om halvt håbet at De vilde tage hjemvejen over München. Men det blev der da ikke noget af. De ved for resten visst ikke, hvor mange varme beundrere, De har i de literært interesserede kredse også hersteds.

For Deres to tilsendte afhandlinger om polske tilstande og om Luthers udtalelser vedkommende cølibatet, takker vi Dem hjerteligst. Den første gjorde et dybt og blivende indtryk på os, og over den anden har vi moret os kosteligt. – Deres frue beder vi Dem takke fra os for det så venligt tilsendte anbefalingsbrev for Sigurd. Han vil rimeligvis i løbet af vinteren få anledning til at benytte det.

Vi taler ofte om vort besøg i Deres lune, hyggelige hjem. Hils fra os både Deres hustru og småpigerne! Næste sommer kommer vi kanske til Danmark. Vi har begge stor lyst til at tilbringe nogle måneder oppe ved Skagen. Da håber jeg vi mødes i Kbh. Lev vel så længe. – Deres hengivne og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til GEORG 2., MÜNCHEN 13. november 1886

Gnädigster Herzog!

Mit grosser Freude habe ich die Mittheilung Eurer Hoheit über die bevorstehende Aufführung meines Schauspieles «Gespenster» empfangen.

Es sei mir gestattet Eurer Hoheit nebst hoher Frau Gemahlin meinen tiefinnigsten Dank für die gnädige Einladung auszusprechen. Ich werde gewiss nicht verfehlen, mich rechtzeitig zur Vorstellung in Meiningen einzufinden. –

Die innere Einrichtung der norwegischen Landhäuser zeigt gewöhnlich heutzutage keinen besonders ausgeprägten, nationalen Character. Die Wohnzimmer der ältesten Familienhäuser dieser Gattung sind zuweilen mit bunten, dunkelen Tapeten überzogen. Unten sind die Wände mit einfach getäfeltem Holze bekleidet. Die Zimmerdecke sowie die Thüre und die Fenstereinfassungen sind in ähnlicher Weise ausgestattet. Die Oefen sind gross, schwerfällig und meistens von gegossenem Eisen. Das Meublement ist häufig im Style des ersten französischen Kaiserreiches gehalten; doch sind die Farben durchgehends dunkeler.

Ungefähr wie hier angedeutet habe ich mir die Wohnstube im Hause der Frau Alving gedacht. Sollten nähere oder andere Mittheilungen den betreffenden Beamten des Hoftheaters erwünscht sein, stehe ich jederzeit zu Verfügung.

In ehrfurchtsvoller Dankbarkeit

Henrik Ibsen.

München, den 13. November 1886.

Til FRANZ WALLNER, MÜNCHEN 15. november 1886

München, den 15. November 1886

Sehr geehrter Herr!

Es thut mir außerordentlich leid, mittheilen zu müssen daß ich nicht im Stande bin, irgend eine Auskunft über den Agenten des Übersetzers von «Gespenster» geben zu können. Ich bezweifle übrigens, daß das Stück einer Agentur übergeben worden ist Mir ist der Übersetzer M. von Borch persönlich ganz unbekannt; die Übersetzung ist aber eine sehr gelungene, und es würde mir eine große Freude bereiten, wenn Sie das Stück im «Residenz-Theater» zur Aufführung bringen wollten.

Mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen

Herrn Franz Wallner in Berlin

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 18. november 1886

München, den 18. November 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

I al hast takker jeg Dem for Deres venlige meddelelser af 15. dennes, som nu netop indløb.

Exemplarer bedes sendte til følgende: kammerherre Fallesen, etatsrådinde Heiberg, fru Thoresen, professor Molbech, G. Brandes og Edv. Brandes. – Til direktionen for de kgl: teatre i Stockholm og til professor G. Retzius sammesteds. Til kaptejn U. v. Feilitzen i Linköping og til prof: dr: Valfrid Vasenius i Helsingfors. Til teaterdirektionen i Bergen og til Nordahl Rolfsen sammesteds.

Følgeskrivelser sender jeg ikke og til Kristiania teater indleveres intet exemplar.

Nogle udenlandske literater finder jeg det også hensigtsmæssigt at sende stykket. Listen over disse skal jeg senere meddele. Den blir ikke lang.

Herr bureauchef Hauchs skrivelse tilbagesendes hermed.

Det glæder mig meget at vide at bogen om nogle få dage vil være i handelen.

For Deres venlige skrivelser af 8. og 12. dennes samt for den modtagne pengeforsendelse aflægger jeg min forbindtligste tak og med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 29. november 1886

München, den 29. November 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

Jeg takker Dem forbindtligst for de tilsendte exemplarer af «Rosmersholm» samt for Kiellands lystspil.

I mit nye stykke har jeg ikke kunnet opdage en eneste trykfejl og beder om at måtte bringe herr fuldmægtig Larsen min bedste taksigelse for den udmærkede korrekturlæsning.

Idag skriver jeg hovedsagelig for at bede Dem bevise mig den tjeneste under adresse: Legation for Sweden and Norway. Washington. at ville sende min søn enten en veksel eller postanvisninger for et beløb af 600 kroner. Jeg har underrettet ham om at pengene er i vente. En følgeskrivelse behøves altså ikke. Men da jeg gerne vilde at sendelsen skulde komme ham i hænde en uges tid før jul er det at jeg beder om at den må blive expederet direkte fra København.

Derhos anmoder jeg om at der må blive sendt mig hid 1000 kroner i tyske sedler eller anvisning. Men hermed har det ingen hast.

Jeg skriver snart igen om et og andet; idag må jeg indskrænke mig til disse linjer.

Med mange hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 6. desember 1886

Maximilians-Strasse, 32. München, den 6. December 1886.

Herr teaterchef Schrøder. Kristiania.

Justitsråd Hegel har oversendt mig Deres til ham rettede skrivelse af 30. November, og idet jeg herved besvarer samme skal jeg for en anden gangs skyld bemærke at breve til mig her i Tyskland altid vil komme mig i hænde selv om ingen nærmere adresse opgives.

Af flere grunde indleverede jeg ikke mit nye skuespil til Kristiania teater. Jeg havde og har fremdeles mine betænkeligheder med hensyn til Deres publikums smagsretning, således som denne gennem teatrets repertoire i den senere tid formentlig åbenbarer sig.

Derhos nærer jeg adskillig tvil om, hvor vidt det for øjeblikket vil være muligt at få stykket på alle punkter tilfredsstillende besat ved Kristiania teater. Jeg må i alle fald forbeholde mig adgang til at foreslå eller godkende rollebesætningen forinden denne endelig vedtages.

Hvad honoreringsmåden angår da er det meget muligt at systemet med procenter af bruttoindtægten stiller sig bekvemmest for teatret og måske også i længden fordelagtigst for forfatteren. Men af flere årsager ønsker jeg alligevel helst, ligesom hidtil, efter første gangs opførelse at modtage en bestemt sum en gang for alle.

I betragtning af de økonomiske vanskeligheder, teatret siges at kæmpe med, skal jeg dog ved denne lejlighed være villig til at nedsætte min sædvanlige fordring til 2000 kroner.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til JULIUS PETERSEN, MÜNCHEN 8. desember 1886

München, den 8. December 1886.

Herr teaterdirektør Julius Petersen.

Som svar på Deres ærede skrivelse af 4. dennes skal jeg meddele at ret til at opføre mit skuespil «Rosmersholm» i de danske provinsbyer vil blive Dem indrømmet imod et honorar af 300 – tre hundrede kroner, såfremt dette beløb straks indbetales til justitsråd Hegel, Gyldendalske boghandel i København .

Deres forslag om at erhverve opførelsesret til alle mine ældre dramatiske arbejder imod et bestemt årligt honorar skal jeg gerne gå ind på. Dog må jeg udbede mig nærmere meddelelse om enkelthederne og måden, hvorpå De mener at denne sag bedst kan ordnes.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 8. desember 1886

Bin sehr beschäftigt. – Kann deshalb nur diese paar Worte als Probe meiner Handschrift schicken.

München, 8.12.86.

Ergebenst

Henrik Ibsen.

Til GEORG 2., MÜNCHEN 14. desember 1886

München, 14. December 1886.

An das Herzogl: Hofmarschallamt. Meiningen.

Als Antwort der mir durch das Herzogl: Hofmarschallamt zugegangenen gnädigen Einladung Seiner Hoheit des Herzogs erlaube ich mir dankschuldigst mitzutheilen, dass ich rechtzeitig von hier abreisen werde, um am 20. ds. Mts 4 Uhr Nachmittags in Meiningen eintreffen zu können.

Ehrerbietigst

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, MÜNCHEN 15. desember 1886

München, den 15. December 1886.

Kære herr Lindberg!

Jeg takker Dem hjerteligst for Deres venskabelige brev af 26. f. md., hvilket en mængde uopsættelige forretninger hidtil har forhindret mig fra at besvare.

Det skulde være mig overordentlig kært om det kunde lykkes Dem at realisere den plan, De i Deres brev omtaler. Både fremstillingen af Johannes Rosmer og indstuderingen og iscenesættelsen af «Rosmersholm» overhovedet kan jeg ikke tænke eller ønske mig i bedre hænder end Deres.

Honorarbetingelserne vil vi visselig senere kunne blive enige om. Derimod er jeg ikke viss på om De vil kunne erholde aldeles udesluttende ret til opførelse af stykket i de svenske provinser. Direktør Lorentz Lundgren har nemlig henvendt sig til mig angående stykket og jeg har indrømmet ham ret til med sit teaterpersonale at spille «Rosmersholm» på Stora teatern i Göteborg og ligeledes på andre steder i Sverig, naturligvis med undtagelse af Stockholm. Hvor vidt han indgår på mine betingelser, ved jeg ikke; men jeg har grund til at tro at han gør det.

I Bergen har jeg betinget mig at der ikke må lægges Dem hindringer i vejen for det tilfælde at De med Deres eventuelle selskab kommer did. For Kristianias vedkommende skal jeg sørge for at arrangere sagen på lignende måde. Trondhjem, Stavanger, o. s. v. står Dem naturligvis åbne. De teaterselskaber, som nu gæster Norge , tænker visst ikke på at opføre «Rosmersholm». –

Jeg rejser i disse dage til Meiningen for efter indbydelse af hertugen at overvære opførelsen af «Gengangere» dersteds. «Rosmersholm» udkommer om kort tid i tysk oversættelse. Alt dette bidrager sit til at lægge beslag på min tid så at jeg i brevskrivning må indskrænke mig til det mindst mulige. Lev derfor vel for denne gang! Lad mig snart høre fra Dem igen, hvis Deres rejseplan skulde vinde fremgang.

Med de bedste hilsener til Deres hustru og til Dem selv tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til LUDWIG PASSARGE, MÜNCHEN 16. desember 1886

München, den 16. December 1886.

Kære ven!

Det var med bedrøvelse og under bittre selvbebrejdelser at jeg læste Deres brev.

Min lange taushed har i virkeligheden ikke været andet end et udslag af den utilbøjelighed til at udtale mig i brevform, som i den senere tid mere og mere har taget overhånd hos mig, men som jeg herefter vil forsøge at bekæmpe.

Men De havde fuld grund til at vente en undtagelse for Deres vedkommende. De har desværre havt altfor megen grund til at føle det som en krænkelse, når jeg har ladet så lang tid hengå uden at give livstegn fra mig. Deres brev vakte mig så levende til erkendelse om at jeg har gjort mig skyldig i en stor uret imod Dem, og jeg skal visselig ikke forsøge på at fremkomme med undskyldninger. Jeg kan kun bede Dem: tilgiv mig!

Da Deres store kritisk-biografiske værk kom mig ihænde og jeg deraf erfarede at De havde hentet væsentlige oplysninger hos de to mænd, der blandt alle mine literære norske venner og bekendte måské mindst har forstået at trænge ind i det, som jeg selv betragter som kernen i min digteriske livsgerning, – da følte jeg mig unægtelig noget betænkelig tilmode. Hist og her får også fremstillingen sit præg af de kilder, hvorfra oplysningerne er øste. Og ligeledes fandt jeg i digtene, i Deres oversættelse, et og andet, der forekom mig ikke helt ud at gengive originalens ånd eller grundstemning.

Men hvad betydning har vel slige småting i sammenligning med det kærlige sind, det varme venskab, der ånder gennem disse Deres skrifter! Så taus, jeg end har været, så tro ikke at jeg nogensinde har miskendt dette! Den store taknemmelighedsgæld, jeg står i til Dem, ikke blot for Deres skrifter mig vedkommende, men også for Deres sindelag, – den vil jeg altid bevare en levende følelse af, hvor lidet det end ligger i min natur at udtale mig derom.

Og bring så Deres ædle varmhjertede hustru mine bedste hilsener og sig hende at jeg altid bevarer mindet om iltogsmødet i Gossensass.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 16. desember 1886

München, 16.12.86.

Sehr geehrter Herr!

Gestatten Sie mir hierduch meinen herzlichsten Dank für die Zusendung Ihrer tiefsinnigen und phantasievollen Randzeichnung überzubringen. Sie haben mir wahrhaftig eine grosse Freude bereitet! Hoffentlich werde ich nachher Gelegenheit finden, meine Danksagung persönlich auszusprechen.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 18. desember 1886

München, den 18. December 1886.

Herr teaterchef Schrøder!

Som svar på Deres meget ærede skrivelse af 14. dennes tillader jeg mig at meddele at jeg indgår på Deres forslag om at fastsætte honoraret for «Rosmersholm» til 10 procent af bruttoindtægten.

Jeg er overlæsset med brevskrivning og står derhos netop på rejse til Meiningen, hvor «Gengangere» skal opføres på tirsdag. Derfor idag kun disse få linjer.

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 19. desember 1886

München, den 19. December 1886.

Kære herr justitsråd Hegel!

I det jeg forbindtligst takker for de seneste pengesendelser til mig og min søn må jeg indstændig bede Dem undskylde det bryderi, som jeg frygter at have forvoldt Dem ved ikke at sende følgeskrivelser med exemplarerne af «Rosmersholm». Jeg tænkte mig ikke at undladelsen skulde have den virkning at vedkommende henvendte sig til Dem.

Med Kristiania teater er sagen i orden. Ligeså med Bergens og Göteborgs. Direktør Julius Petersen har henvendt sig til mig om opførelsesret i de danske provinsbyer og direktør Lundgren ligeledes for de svenskes vedkommende. Også med August Lindberg har jeg truffet aftale. Han agter at danne et selskab specielt for at spille «Rosmersholm» på en rundrejse i Sverig, Norge og Finland; måske også i Danmark. Fra kgl. teatern i Stockholm har jeg intet hørt, men oversættelsen skal være under arbejde.

Herr Fallesen agter jo efter sigende at gøre alvor af sin trusel. Eller er det af andre grunde at han agter ikke at spille stykket? I sin tid får jeg vel oplysning herom.

Det har gjort et pinligt indtryk på mig i forskellige blade at finde vidnesbyrd om den råhed, som er kommen ind i sindene under de senere års partistridigheder i Danmark og Norge. Jeg takker for det tilsendte, men beder Dem om herefter ikke at sende mig noget, der er præget af den slags ånd.

I aften afrejser jeg til Meiningen, hvorhen jeg er indbuden som hertugens gæst i anledning af opførelsen af «Gengangere», der skal finde sted på tirsdag. Den 23. rejser jeg tilbage til München.

Og så vil jeg benytte anledningen til at ønske Dem og Deres kære familjekreds en glad og lykkelig juletid!

Med de bedste hilsener, også fra min hustru, tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, MEININGEN 21. desember 1886

Meiningen, tirsdag, 21. Dcbr. 86.

Kære Suzannah!

I al korthed skriver jeg dig til. Jeg kom om natten 1½ til Würzburg. Rejste derfra næste middag kl: 1¼. Kom hid 4¼ og blev på banegården modtagen af hofmarschallen med hofekvipage og kørt til residensslottet og her på det hjerteligste og elskværdigste hilset af hertugen og hans hustru, hvilke begge fulgte mig til den for mig bestemte pragtfulde og festligt belyste bolig, bestående af 4 kolossale saloner med alle mulige bekvemmeligheder. En hoflakej er beordret til udelukkende tjeneste hos mig. P. Lindau, R. Voss og Hans Hopfen er også her som gæster, men de bor nedenunder og langtfra så pragtfuldt som jeg. Kl: 5 var middagen serveret. Prins Ernst var kommen fra München med et andet tog. Midt under spisningen overraskedes alle ved at et ungt par i rejseklæder kom ind. Det var arveprinsen og prinsessen af Meiningen som var rejst fra Berlin for at se «Gespenster». De blev da placeret ved bordet. Jeg fik prinsessen ved siden og hun talte med stor begejstring om turen til Nordkap. Hun er ganske utrolig nøje inde i vor nyere literatur. Efter taffelet var der teaterforestilling. P. Lindaus oversættelse af et spansk stykke gaves. Dette var en almindelig forestilling for betaling og det samme blir Voss’s Alexandra, som skal gå imorgen. Det er kun «Gespenster», der gives for en udvalgt kreds iaften. Der er i den anledning strømmet en mængde interesserede hid fra alle kanter, navnlig fra Berlin. Efter forestillingen gives stor soire her i slottet. Forestillingen iaften begynder derfor iaften kl: 6 og som følge deraf er middagen idag sat til kl: 2. Jeg befinder mig udmærket vel her. Tonen er den utvungneste man kan tænke sig, og hertugen og hans hustru ved ikke hvorledes de skal vise mig opmærksomhed nok. Torsdag vil jeg være tilbage i München igen.

Kl: 12½ middag.

Jeg blev afbrudt. Hertugen kom ind til mig og blev længe. Jeg må derfor skynde mig at få brevet færdigt, hvis det skal komme afsted med toget.

Indlagt sender jeg koncept til telegrammet til Sigurd, hvilket du må lade Lina afgive torsdags morgen. Måské telegraferer jeg også herfra til ham.

Og hvorledes går det så med dit øje. Jeg vil dog håbe, det ikke er værre? Vær endelig ikke ængstelig. Farligt er det under ingen omstændigheder. Men ubehageligt naturligvis. Jeg vil se at komme afsted med morgentoget på torsdag, hvis det er muligt. Stødet på munden håber jeg du ikke nu længer har nogen smerte eller ulempe af; men det var dobbelt ubehageligt at det skulde komme under min fraværelse. Men jeg håber dog at du ellers i det hele har det godt? Her er et stærkt snefald. Jeg går ikke ud skønt jeg har vogn til min rådighed. Hofmarschallen har sendt sit kort og jeg har sendt mine til hoffunktionærerne. Personlige visitter behøves ikke.

Ja, hermed vil jeg da slutte for idag. Måske får jeg brev fra dig. Jeg synes allerede, jeg har været længe borte. Udmærket har jeg det jo; men i længden passer det sig dog bedst for mig at være hjemme.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 30. desember 1886

München, 30.12.86.

Kære herr justitsråd Hegel!

Med tak for alt godt i det forløbne år sender min hustru og jeg Dem alle vore bedste ønsker om et lykkeligt og glædeligt nytår.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 30. desember 1886

München, den 30. December 1886.

Herr teaterchef Schrøder,

Jeg har siden jeg sidst skrev Dem til været så optagen af andre ting at jeg ikke har fundet tid til at tænke på opførelsen af «Rosmersholm» i Kristiania.

Idag vil jeg dog fremsætte det af mig bebudede forslag til rollebesætning. Jeg tænker mig denne således: Johannes Rosmer – Herr Hammer. Rebekka West – frøken Constance Bruun. Rektor Kroll – herr Reimers. Madam Helseth – frøken Parelius.

Hvad Ulrik Brendel angår da befinder jeg mig i nogen uvisshed. Jeg tænker nærmest på herr Hansson eller herr Klausen. Vælges førstnævnte, så kunde vel herr Klausen overtage Mortensgårds parti. I modsat fald kunde dette kanské gives til herr Selmer??

Men under alle omstændigheder må jeg betinge mig at den skrækkelige Isachsen holdes udenfor. Jeg ved fra sikker kilde at han ved sin ravgale opfatning og desperate gengivelse af doktor Relling i «Vildanden» fordærvede totalindtrykket af dette stykke. Det havde været vedkommende sceneinstruktørs ubetingede pligt at fratage ham rollen så snart det på prøverne viste sig at han ikke kunde spille den. Den dengang udviste ligegyldighed lige over for et nyt stykke af mig har givet mig adskilligt at tænke på, og jeg berører denne gamle historie her fordi jeg vil have udtalt den bestemte forventning at der bliver holdt ret alvorligt øje med indstuderingen af «Rosmersholm».

I håb om ret snart at få høre Deres mening om det af mig fremsatte forslag til rollebesætning tegner jeg mig

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til HELENE FREIFRAU VON HELDBURG, MÜNCHEN 31. desember 1886

München, den 31. December 1886.

Gnädige Frau Baronin!

Am ersten Tage des Jahres wird voraussichtlich Seine Hoheit der Herzog mit Empfang der offiziellen Welt und ähnlichen Obliegenheiten so sehr in Anspruch genommen sein, dass ich befürchten muss, es wäre von meiner Seite nicht recht schicklich mich am diesen Tage directe an Höchstdenselben brieflich zu wenden.

Weil es mir aber ein dringendes Bedürfniss ist, Seiner Hoheit meine tiefinnigste Danksagung für alle mir erwiesene Güte, Gnade und Ehre noch einmal zu wiederholen und daneben meine ehrfurchtsvollste Neujahrsgratulation vorzubringen, ersuche ich Sie, gnädige Frau Baronin, gütigst gelegentlich solches vermittelen zu wollen.

Einen ähnlichen Ausdruck meiner Dankbarkeit sowie meinen ehrerbietigsten Glückwunsch zum neuen Jahre ersuche ich auch Sie, Frau Baronin, empfangen zu geruhen.

Ich lebe fort in meinen schönen, beglückenden Erinnerungen aus Meiningen und verharre,

gnädige Frau Baronin, in Verehrung und ehrerbietigster Ergebenheit.

Henrik Ibsen.

1887

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 2. januar 1887

München, den 2. Januar 1887.

Herr teaterchef Schrøder,

Deres brev omhandlende rollebesætningen i «Rosmersholm» modtog jeg dagen efter at min skrivelse angående samme genstand var afgået herfra.

Jeg vil ikke dølge for Dem at Deres udtalelser i denne sag har gjort mig endnu uroligere for mit stykkes skæbne ved Kristiania teater end jeg allerede i forvejen var. Det er umuligt andet end at bogen kun er bleven læst højst overfladisk igennem, og derhos læst uden plastisk fantasi. Havde De set personerne levende for Dem i deres indbyrdes forhold til hverandre, så vilde et forslag som Deres ikke kunne fremsættes.

De tror at fru Gundersen er selvskreven til at spille «Rebekka». Dette er ikke tilfældet. Fru G: har sin styrke i den store deklamatoriske replik, og den forekommer ikke i mit stykke. Hvorledes skulde hun kunne klare de tilsyneladende lette men overdækkede samtaler? Og derhos, – dobbeltnaturer, sammensatte karakterer, ligger ikke for hende. – Så vil De have Gundersen til at spille «Rosmer». Jeg tillader mig at spørge, hvorledes det vil tage sig ud når Rebekka fortæller at hun har været betagen af «et vildt sansedrukkent begær» efter ham? Eller når Brendel kalder ham «min gut» o. s. v? Eller når rektor Kroll imponerer og dominerer ham? Er Gs personlighed forenlig med dette og meget andet? Til Rosmer må De tage den fineste og sarteste skikkelse, teatret har at råde over. – Ulrik Brendel har jeg naturligvis aldrig ønsket at se i Johannes Bruns hænder. Det vilde være den rene galskab. Derimod er jeg efter nøjere overvejelse kommen til det resultat at Brendel helst bør spilles af herr Reimers, forudsat at denne kan undværes i Krolls rolle. Og jeg tror at han det kan, i det jeg går ud fra at rektoren må kunne gives tilfredsstillende af herr Hansson. – At fremstillingen af rektor Kroll, denne myndige skolemonark, skulde kunne betroes til herr Bjørnson er forhåbentlig kun en spøg, som jeg ikke videre skal opholde mig ved. – Er derimod denne monstrøse tanke virkelig tænkt for alvor, – råder der altså en så total mangel på kritik og selvkritik hos teatrets artistiske ledelse, så kan jeg desværre kun med fuldt berettiget mistillid imødesé indstuderingen. Hvem skal forklare stykkets grundstemning for de rollehavende og med interesse, iver og god vilje våge over at denne gengives? Nu, teatret om den sag! – Mit endelige forslag til rollebesætning er altså følgende:

Johannes Rosmer | herr Hammer
Rektor Kroll | herr Hansson.
Rebekka West | frøken C. Bruun.
Ulrik Brendel | herr Reimers.
Peder Mortensgård | herr Klausen.
Madam Helseth | frøken Parelius.

Jeg beder Dem tage dette forslag under nærmere overvejelse og tegner mig

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, MÜNCHEN 4. januar 1887

München, den 4. Januar 1887.

Kære herr Grønvold,

Jeg ved ikke, hvad De og Deres frue måtte tænke om os, som under Deres venlige besøg ikke takkede for nytårskortet. Men sagen er at dette først igår aftes klokken 7 blev afleveret af postbudet. Grunden til forsinkelsen ligger rimeligvis deri, at mit husnummer er angivet som 35 istedet for 32. Under almindelige omstændigheder vilde dette have været ligegyldigt; selv uden adresse kommer mine breve rigtig frem. Men netop i jule- og nytårsugen benyttedes fremmede postbud til hjælp og disse har vel ikke vidst rigtig besked. – Modtag altså herved, De og Deres hustru, vor hjerteligste tak for kortet!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 5. januar 1887

München, den 5. Januar 1887.

Kære herr justitsråd Hegel!

Tillad mig herved at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig et tusend kroner enten i tyske sedler eller i veksel.

Jeg fører i denne tid et for mig usædvanlig omflakkende liv. Neppe var jeg kommen nogenlunde til ro efter festugen i Meiningen, så må jeg nu afsted igen. Jeg rejser i overmorgen, og denne gang går turen til Berlin, hvor «Gengangere» søndagen, den 9. dennes skal opføres i Residensteatret. Helst var jeg bleven hjemme; men efter de mange opfordringer, jeg har modtaget, kan jeg ikke godt undslå mig for at møde frem, især da «Gengangere» er blevet et brændende literært og dramatisk spørsmål i Tyskland.

I Berlin er jeg forberedt på at møde adskillig modstand hos den konservative presse. Men også dette er for mig en medvirkende grund til at være tilstede.

I Meiningen viste hertugen mig en næsten demonstrativ udmærkelse, i det han, dagen efter forestillingen, – som det heder i diplomet «als Zeichen seiner Verehrung und Bewunderung», – tildelte mig den sachsiske Ernestiner-ordens insignier som kommandør af første klasse med stjernen.

De må ikke tro at jeg omtaler dette af forfængelighed. Men jeg nægter ikke at det glæder mig når jeg tænker tilbage på den dumme forkættrelse, som stykket i lang tid var genstand for i vore hjemlande.

Med forbindtligst tak for de tilsendte bøger og med vore bedste hilsener til Dem og Deres børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til OTTO BRAHM, MÜNCHEN 6. januar 1887

otto brahm

allen betheiligten herzlichsten dank! nehme einladung hocherfreut an. ankunft sonnabend frueh. einkehre hotel du nord

jbsen.

Til CARL SNOILSKY, MÜNCHEN 7. januar 1887

München, 7. Januar 87.

Hjertelig tak for nytårskortet! Min hustru og jeg sender vore bedste ønsker tilbage. Tilgiv at dette fremkommer så sent; men jeg har været stærkt optaget i denne tid. Jeg er nylig vendt tilbage fra Meiningen og rejser i dag til Berlin. Må derfor indskrænke mig til disse få linjer i min hustrus og eget navn.

Eders hengivne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 16. januar 1887

München, den 16. Januar 1887.

Herr teaterchef Schrøder,

Jeg har i hele den forløbne uge været fraværende og kom først tilbage igår. Dette er grunden til at svaret på Deres ærede skrivelse af 6. dennes fremkommer så sent.

Jeg finder mig ikke foranlediget til på noget punkt at fravige mit forslag til rollebesætning, således, som dette i ændret form blev fremsat i mit forrige brev. Den formening må jeg fremdeles fastholde, at herr Hammer som Rosmer bedre end herr Gundersen vil svare til mine intentioner. Fru Gundersen vilde kunne give en i de fleste henseender ypperlig fru Alving. Som Rebekka West derimod kan jeg ikke tro at hun vilde være ret på sin plads. Frøken Bruuns ungdom og angivelige mangel på personlige erfaringer eller oplevelser gør mig ikke betænkelig. Iagttagelser kan i fornødent fald træde i oplevelsens sted, og desuden, – nye opgaver vækker og udvikler til alle sider.

Af Deres sidste brev tror jeg at få bekræftelse på, hvad jeg straks frygtede, nemlig at herr Bjørnson nærmest ønskede at spille rektor Kroll for at få anledning til at levere en portrætfigur. Dette må undgåes. Der må intet uvedkommende og altså forstyrrende gennem fremstillingen trækkes ind i stykket. Deres egen opfatning af Krolls karakter er aldeles korrekt. Men jeg begriber aldeles ikke med hvilken grund De kan sige at mine udtalelser har gjort Dem tvilende i så henseende! Om Krolls karakter ligger vidt udenfor og langt borte fra herr Hanssons, så forhindrer vel ikke dette i og for sig at han kunstnerisk kan fremstille personen.

Lad os altså, om De så vil kalde det, experimentere. Lad os holde fast ved mit forslag. Det indebærer i sig et, som det synes, nyt princip ved Kristiania teater. Men jeg tror, at hvis det befølges i større omfang, så vil det føre trivsel og fremskridt med sig. Vi må vænne os af med ængstelsen for at betro de unge de tunge ting.

Om jeg her nede vilde eller kunde indlade mig på at lede indstuderingen ved vink og anvisninger, så blev det nok snarere til skade end til gavn. Sligt kan kun ske på stedet, under selve prøverne. De rollehavende må få tid og anledning til at begå sine fejl forinden disse kan rettes.

Jeg takker Dem for Deres tilsagn om personligt at ville passe godt på i alle henseender.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 26. januar 1887

München, den 26. januar 1887.

Kære herr justitsråd Hegel!

Herved beder jeg Dem modtage min bedste tak såvel for det tilsendte årsregnskab som for Deres venlige brev af 8. dennes med deri indlagte pengebeløb.

Jeg vilde være Dem meget takskyldig om der for min regning måtte blive indkøbt utvilsomt sikkre værdipapirer til et pålydende beløb af 5000 kroner. Men hvilke disse papirer helst burde være, véd jeg ikke at angive da jeg ikke har tilstrækkeligt kendskab til forholdene. Jeg beder Dem derfor om godhedsfuldt at handle efter bedste skøn.

Jeg forudsætter at De intet har hørt fra kammerherre Fallesen angående «Rosmersholm». Og da jeg selv heller ikke har modtaget nogen meddelelse fra ham, så ser det jo ud, som om hans til Deres herr søn udtalte trusel altså dog virkelig var alvorlig ment. Men da forekommer det mig besynderligt og selvmodsigende at han nu netop opfører Drachmanns eventyrkomedie, som jo allerede længe har været trykt.

Heller ikke om «Kærlighedens komedie» har jeg i bladene kunnet erfare noget. Jeg er derfor forberedt på at stykket ikke kommer til opførelse. Dette vilde unægtelig være ret karakteristisk. Da herr Fallesen underhandlede med mig om antagelsen og jeg gjorde ham opmærksom på at Folketeatret agtede at spille stykket, lod han mig vide at dette, i henhold til det kgl: teaters privilegier, vilde blive forbudt.

Men jeg er i denne tid så optagen af andre anliggender at disse hjemlige ejendommeligheder anfægter mig mindre end de ellers vilde gøre. Sandsynligvis allerede idag udkommer i Berlin en tysk oversættelse af «Rosmersholm», besørget af M. v. Borch, der i sin tid oversatte «Gengangere». W. Lange har nølet så længe med at aflevere sit manuskript til Reclam at hans konkurrent nu kommer ham i forkøbet. For mig medfører sagen intet pekuniært tab, da jeg har samme betingelser hos begge oversættere.

«En folkefiende» skal spilles i Ostend-teatret i Berlin og «Rosmersholm» kommer rimeligvis op i Deutsches Theater sammesteds. I næste måned kommer Meiningerne did og vil da spille «Gengangere».

I håb om at alt står vel til i Deres kære familjekreds sender vi Dem alle vore bedste hilsener.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JONAS LIE, MÜNCHEN 27. januar 1887

Konvolutt

Monsieur Jonas Lie.

Avenue de la Grande-Armée, 7.

Paris.

München, den 27. Januar 1887.

Kære Jonas Lie!

Dag for dag har jeg tænkt på at skrive dig til. Men, som sædvanligt med mig, er der altid kommet noget i vejen. Nu vil jeg imidlertid skubbe alt andet til side og sende dig nogle linjer.

Først og fremst vil jeg da i min hustrus og mit eget navn bede dig modtage en hjertelig lykønskning i anledning af «Kommandørens døttre». Du kan vel selv tænke dig, hvilken glæde det var for os to ensomme herude at modtage dette talende budskab fra hjemmet. Ingen af os har nogensinde været i land på de kanter, hvor det meste af begivenhederne foregår; men lige fra begyndelsen af bogen syntes vi at vi var ligesom fuldt lokaliserte der. Og så menneskene fremfor alt! Vi ser dem og vi kender dem. Det er for os nu, som om vi havde kendt dem lange, lange tider i forvejen. Jan og Marte har vor dybeste medfølelse. Og således, som det er gået os ved læsningen af denne digtning, således synes jeg det må gå enhver læser, der ejer spor af plastisk fantasi og syn.

Og så vil jeg dernæst takke dig for det venlige brev, som du for et par måneder siden glædede mig med. I denne mellemtid har jeg været svært opkavet, og tildéls fraværende på rejser. Men efterdønningerne heraf gør sig endnu gældende i skikkelse af en hel hob brevskrivning, som jo til og med næsten udelukkende må føres på tysk, hvilket jo altid forøger arbejdet en del. At jeg under disse omstændigheder skulde få tid og sindsro nok til alvorligt at gi’ mig i kast med nogle nye dramatiske galskaber er ikke til at tænke på. Men jeg føler adskillige sådanne rumstére inde i mit hode, og henover våren håber jeg nok at få sat dem i system.

Vi tænker stærkt på, hvis alt går efter ønske, at tilbringe den kommende sommer oppe ved Skagen. Stedet har jo længe været søgt af malere og det store åbne hav drager os mægtigt. Helt op til Norge går i hvert fald jeg ikke. Forholdene, ånden og tonen deroppe, synes jeg, har lidet tiltrækkende ved sig. Det er højst pinligt at se med hvilken glubsk ivrighed de kaster sig over alskens småting, ret som om det var højvigtige sager.

Vi har her en passelig mild vinter med klart vejr og befinder os vel i enhver henseende. Forhåbentlig er det samme tilfældet i din kreds. Når du får anledning til at se Bjørnson, beder jeg dig hilse og takke ham for det brev, han sidst sendte mig og som jeg nu skal se til at besvare. Men først og fremst, hils din hustru og børnene på det hjerteligste fra os begge. Lev vel alle sammen!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 4. februar 1887

München, den 4. Februar 1887.

Kære herr professor!

Siden min tilbagekomst fra Berlin har jeg næsten daglig tænkt på at skrive Dem til. Men stedse er der indtrådt en eller anden forhindring og nu til sidst kom De mig i forkøbet med Deres venlige brev, for hvilket jeg beder Dem modtage min hjerteligste Tak.

Til fru v. Borch skrev jeg igår og meddelte hende at jeg under et par nærmere angivne betingelser vedkommende korrekturlæsningen intet har at indvende imod at hendes oversættelse af «Vildanden» udkommer på herr Fischers forlag i stedet for hos Reclam.

Hvad derimod «Fru Inger» angår, så er jo dette et gammelt stykke, der allerede for omtrent ti år siden udkom i tysk oversættelse af Emma Klingenfeld på forlag af Theodor Ackermann her i München. Oplaget er endnu ikke udsolgt og under disse omstændigheder bør der vel ikke for tiden tænkes på nogen ny oversættelse af dette skuespil.

Det glædede mig overordentlig meget også gennem Dem at erfare at den tyske udgave af «Rosmersholm» har fundet en så god modtagelse i Berlin.

Deres opsats om «Gengangere» imødeser jeg med levende forventning og bringer Dem på forhånd min tak derfor.

Mit besøg i Berlin, og alt, hvad dermed står i forbindelse, betragter jeg som en sand og stor lykke for mig. Det har virket vidunderlig forfriskende og foryngende på mit sind og vil også ganske sikkert afsætte sine mærker i min fremtidige digtning.

Jeg beder Dem, kære herr professor, modtage min hjerteligste tak for den store og væsentlige andél, De har havt i alt dette og anmoder Dem om at overbringe en lignende tak og hilsen til dr: Brahm og til dr: Schlenther og for øvrigt til så mange som muligt af alle de elskværdige mennesker, jeg havde den lykke og glæde at komme i berørelse med.

Deres udnævnelse til professor har jeg læst i danske blade og jeg bringer Dem i denne anledning min bedste lykønskning. De er altså fra nu af knyttet til et andet statssamfund. Men jeg forudsætter at Deres videnskab i mange henseender vil medføre en fortsat forbindelse mellem Dem og de nordiske lande.

Og hermed siger jeg farvel for denne gang og tegner mig

Deres takskyldige og hengivne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 5. februar 1887

München, den 5. Februar 1887.

Herr teaterchef Schrøder,

Jeg håber De godhedsfuldt undskylder at jeg endnu en gang ulejliger Dem med nogle ord i anledning af «Rosmersholm».

Det er navnlig rektor Kroll, det gælder. Efter hvad aviserne beretter må jeg antage at denne karakter er bleven misforstået eller urigtig gengivet ved opførelsen på Bergens teater.

Nu frygter jeg visstnok ikke egentlig for noget lignende i Kristiania. Men det kan jo ikke skade at jeg kortelig antyder, hvorledes jeg har sét denne skikkelse.

Rektor Kroll er en myndig natur med en stærkt udviklet herskelyst, således, som en skolebestyrers stilling gerne fører det med sig. Naturligvis er han af god familje. Major Rosmers søn blir jo gift med Krolls søster. Rektoren har altså den belevne embedsmands manérer. Til trods for nogen ilterhed, der nu og da kommer til udbrud, er hans omgangstone behagelig og forekommende. Han kan være elskværdig når han lægger an på det eller han er sammen med mennesker, som han synes godt om. Men det må vel lægges mærke til at han kun synes godt om dem, der er hans meningsfæller. De andre irriterer ham og mod dem blir han da let hensynsløs og et drag af ondskab kommer frem hos ham. Hans ydre er distingveret. Han er fint antrukken, i sort. Frakken nåer ned til knæerne men heller ikke længere. Han bærer hvidt halstørklæde af de store efter den ældre mode, der går to gange om halsen. Altså ikke slips. Hans antræk forklarer at Ulrik Brendel først tar ham for pastor Rosmer og derefter for en «embedsbroder» af denne.

I første akt bærer Rosmer også sort frakke men grå benklæder og slips eller kravatte af samme farve. I tredje og altså også i fjerde akt er han derimod helt sortklædt.

Rebekka må endelig ikke i sit væsen bære præg af noget bydende eller mandhaftigt. Hun tvinger ikke Rosmer fremad. Hun lokker ham. Noget behersket, en stille bestemthed, hører hendes karaktér til.

De øvrige personer i stykket kan vel neppe tages fejl af. Jeg skal derfor ikke udtale mig nærmere om dem her men er for resten gerne beredt til at besvare enhver forespørgsel, der måtte blive rettet til mig om et eller andet, der kunde synes tvilsomt.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

P. S. Jeg tillader mig at anmode om at mine bemærkninger må blive ordret meddelt vedkommende rollehavende.

– H. I.

Til BJØRN KRISTENSEN, MÜNCHEN 13. februar 1887

Konvolutt

Herr stud. art.

Bjørn Kristensen.

Pilestrædet 8a

Kristiania.

Norwegen.

Abs: Dr: Henrik Ibsen.

Maximilianstrasse 32.

München.

München, den 13. Februar 1887.

Herr stud. art. Bjørn Kristensen.

Jeg beder Dem herved modtage og overbringe til samtalelaget min hjerteligste tak for dets venlige brev af 4. December forrige år.

Når jeg hidtil ikke har svaret, så er grunden den, at jeg i mellemtiden dels har været fraværende på rejser og dels overlæsset med uopsættelige forretninger.

Kravet på arbejde går ganske visst igennem «Rosmersholm».

Men foruden dette handler stykket om den kamp, som ethvert alvorligt menneske har at bestå med sig selv for at bringe sin livsførelse i samklang med sin erkendelse.

De forskellige åndsfunktioner udvikler sig nemlig ikke jævnsides og ikke ligeligt i et og samme individ. Tilegnelsesdriften jager fremad fra vinding til vinding.

Moralbevidstheden, «samvittigheden», er derimod meget konservativ. Den har sine dybe rødder i traditionerne og i det fortidige overhovedet.

Heraf kommer den individuelle konflikt.

Men først og fremst er stykket naturligvis en digtning om mennesker og om menneskeskæbner.

Med min beste hilsen til hver især af samtalelagets medlemmer tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHLYTTER, MÜNCHEN 28. februar 1887

München, Maximilianstrasse 32. den 28. Februar 1887.

Herr kabinetskammerherre H. Schlytter.

Da jeg ikke er sikker på ad hvilken vej indlagte ansøgning formrigtigst bør fremsendes, tillader jeg mig at tilstille herr kabinetskammerherren samme med anmodning om godhedsfuld videre besørgelse og tegner mig

med udmærket højagtelse

herr kabinetskammerherrens ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til OSCAR 2., MÜNCHEN 28. februar 1887

Til kongen.

Undertegnede ansøger herved om nådigst tilladelse til at modtage og bære de mig af hans højhed hertugen af Sachsen-Meiningen ifølge diplom af 22. December forrige år tildelte dekorationer som kommandør af første klasse af den sachsisk-ernstinske husorden.

München, den 28. Februar 1887.

Underdanigst

Henrik Ibsen.

Til DAGBLADET, MÜNCHEN [februar 1887]

Frøkenerne Natalie og Emma Hansch i Dresden har anmodet mig om at henlede nordiske Forældres Opmærksomhed paa deres gjennem en Række af Aar bestaaende Familjepensjonat med dertil hørende Opdragelses- og Uddannelsesanstalt for unge Piger.

Anstalten har allerede tidligere fra og til været besøgt af skandinaviske Pensjonærer, og Bestyrerinderne ønsker særlig gjerne at modtage flere fra vore Lande.

Min Hustru og jeg har et mangeaarigt Bekjendtskab til de to nævnte Damer, og kan, hvad Karakter, Dannelse og Kundskaber angaar, overhovedet i alle Henseender, anbefale dem paa det bedste. Enhver Familje vil med fuldkommen Tryghed kunne betro dem sine unge Døttre.

Pensjonatet har sit eget Hus i Querallé Nr. 2, et af Villakvartererne i den sundeste og behageligste Del af Dresdens Neustadt.

Nærmere Oplysninger vil skriftlig kunne indhentes dersteds.

Andre skandinaviske Blade, som maatte antage, at de kanske kunde gjøre en eller anden Familje en Tjeneste dermed, anmodes om velvilligst at indtage disse Linjer.

München i Februar 1887.

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 4. mars 1887

München, den 4. Marts 1887.

Herr boghandler Lund!

Siden nytår har jeg mange gange stået i begreb med at lade Dem høre et par ord fra mig, men stadig er der kommet noget ivejen. Jeg har jo også tildels ført et bevæget rejseliv i denne vinter og har derhos været og er fremdeles overlæsset med en hel del extraordinær brevskrivning. Af disse grunde håber jeg De undskylder min lange taushed.

Jeg beder Dem modtage min hustrus og min egen bedste tak for Deres ulejlighed ved anskaffelsen af de ifjor høst omskrevne oste. Disse kom i rette tid og i god behold hertil og befandtes at være af den aller fortrinligste beskaffenhed. Vi har endnu en stor del i behold. Men næste gang skal jeg henvende mig til firmaet direkte. Jeg har mærket mig adressen.

Ligeledes takker jeg for den i Deres venlige skrivelse af 14. Januar tilsendte veksel.

Jeg antager at der fra Bergens teater er indbetalt til Dem 400 kroner for første gangs opførelse af «Rosmersholm» samt at forrige års udbytte af mine aktier i Bergens kreditbank er disponibelt. I så fald beder jeg mig beløbet godhedsfuldt tilsendt, – naturligvis med fradrag af muligens havte udbetalinger.

Derhos vilde jeg gerne have et exemplar af Garborgs fortælling «Mannfolk». Jeg har hørt denne bog rosende omtalt i flere henseender, og skønt den er på målet bør jeg vel altså læse den.

Det er nok ellers en tækkelig literatur, man er i færd med at grundlægge i Kristiania! Hans Jægers rå bog har man i sin tid sendt mig og jeg gennemlæste den så nogenlunde. «Albertine» kender jeg ikke og bryder mig heller ikke om at stifte bekendtskab med den. For resten er det umuligt andet end at alt dette literære pøbelvæsen kun er en forbigående forvildelse. Men det viser i hvert fald klarlig nok at vort folk endnu ikke på langt nær er modent for frihedens idéer.

Her nede begynder nu våren så småt at bebude sig med mildt solskinsvejr. Hjemme har vel vinteren sin magt endnu.

Med vore bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMMA KLINGENFELD, BERGEN 20. mars 1887

München, 20. Marts 1887.

Kære frøken Klingenfeld,

modtag herved forsikkringen om min hjerteligste deltagelse.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til SOPHIE REIMERS, MÜNCHEN 25. mars 1887

Konvolutt

Frøken Sofie Reimers,

skuespillerinde ved Kristiania teater.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 25. Marts 1887.

Højstærede frøken,

Deres forespørgsel, der er stillet sådan ganske i almindelighed og uden at visse bestemte punkter nævnes, ser jeg mig ikke hernede i stand til at besvare.

For at kunne yde Dem nogen vejledning måtte jeg være tilstede og se hvorledes De havde anlagt rollen.

Det eneste råd jeg kan give Dem er at læse hele stykket gentagende gange grundigt igennem og nøje lægge mærke til hvad de andre personer siger om Rebekka. Vore skuespillere begik i alle fald i tidligere tider ofte den store fejl at studere sine roller isoleret og uden at se tilbørligt hen til personens stilling i og sammenhæng med det hele værk.

Jeg har engang i et brev til teaterchefen udtalt mig i korthed om Rebekka og beder ham meddele Dem disse mine antydninger, hvis han ikke har gjort det.

Og for øvrigt må De tage Deres studier og iagttagelser fra det virkelige liv til hjælp.

Ingen deklamation. Ingen teaterbetoninger. Ingen højtideligheder i det hele taget! Giv hver stemning troværdigt, livsnaturligt udtryk. Tænk aldrig på denne eller hin skuespillerinde, som De har set. Men hold Dem til det liv, som rører sig ude rundt omkring Dem og fremstil et levende, virkeligt menneske.

Rebekkas karakter synes jeg ikke det er vanskeligt at trænge ind i og forstå.

Men det har sine vanskeligheder at fremstille og gengive denne karakter fordi den er så sammensat.

Jeg tviler dog ikke på at De nok får bugt med disse vanskeligheder, dersom De blot tager virkelighedslivet, og dette ene og alene, til grundlag og udgangspunkt for udformningen af Rebekkas personlighed.

Og i håbet om et godt udfald tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til MAX LESSER, MÜNCHEN 29. mars 1887

Konvolutt

Herrn Max Lesser.

Bernburgerstrasse. 7. I.

Berlin.

München, den 29. März 1887.

Sehr geehrter Herr!

Verzeihen Sie mir gütigst, dass ich Ihnen erst heute meinen herzlichsten Dank für Ihre so überaus liebenswürdige Besprechung meines Schauspieles «Ein Volksfeind» darbringen konnte.

Die mir zugesandte Nummer des Neuen Wiener Tageblattes werde ich stets als ein werthvolles und geschätztes Zeichen Ihrer freundlichen Gesinnung aufbewahren.

Mit vorzüglicher Hochachtung verbleibe ich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til BERGENS NATIONALE SCENE, MÜNCHEN 12. april 1887

Konvolutt

Direktionen

for Bergens teater.

Bergen

in Norwegen.

München, Maximilianstrasse 32, den 12. April 1887.

Til direktionen for det norske teater. Bergen.

Det var mig en særdeles ubehagelig overraskelse nu nylig gennem min komissionær, boghandler Nils Lund i Kristiania, at blive underrettet om at direktionen endnu ikke til ham har indbetalt honoraret, 400 kroner, for første gangs opførelse af « Rosmersholm ».

Da jeg havde gjort sikker regning på disse penge og i øjeblikket behøver dem, så må jeg anmode om at beløbet uopholdelig sendes mig direkte hid til München enten i veksel på den herværende «Bayerische Vereinsbank» eller i postanvisning.

Jeg tillader mig at henvise til bestemmelserne i den mellem teatret og mig under 28. Oktober 1876 afsluttede kontrakt.

Denne har jeg altid holdt mig efterrettelig og jeg tror at teaterdirektionen vil være bedst tjent med at gøre det samme.

I forbindelse med ovenstående ønskede jeg mig velvilligst oplyst om, hvor vidt ikke teatret i forrige sæson har opført noget af mine tidligere skuespil. Det foresvæver mig at så har været tilfældet. Men de mig i følge kontrakten tilkommende beløb for gentagne opførelser er ikke bleven indbetalte, hverken til herr Lund eller til mig selv.

Også dette anliggende må jeg nu udbede mig bragt på det rene.

I forventning om uopholdelig tilsendelse af mit tilgodehavende tegner jeg mig

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til NORDAHL ROLFSEN, MÜNCHEN 14. april 1887

München, den 14. April 1887.

Kære herr Nordahl Rolfsen,

Deres venlige skrivelse modtog jeg igår. Mit brev af 12. dennes, som nu vil være i Deres hænder, var egentlig rettet til den nu aftrådte bestyrelse. Jeg vidste jo nok at der var valgt en ny; men jeg trode at denne først skulde træde i funktion til næste sæson.

Havde den tidligere direktion blot med et par ord oplyst herr Lund eller mig om forholdene, så havde alt været godt og vel. Men dette er ikke sket. Herr Lund trode derfor lige til for nylig at honoraret var sendt mig direkte og jeg forudsatte som givet at beløbet henlå hos ham og vilde blive mig sendt ved det sædvanlige kvartalsopgør. – Deres oplysninger tilfredsstiller mig fuldkommen og med tilsendelsen har det nu ikke noget overvættes hastværk.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til BJØRN BJØRNSON, MÜNCHEN 15. april 1887

Konvolutt

Herr sceneinstruktør

Bjørn Bjørnson.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 15. April 1887.

Kære herr Bjørnson,

Deres brev modtog jeg i dette øjeblik, og da De ønsker svar straks, sender jeg Dem disse linjer.

Spil De altså « Gengangere » på Deres benefice med den af Dem foreslåede rollebesætning. Og gid så Deres valg må bringe et for Dem i enhver henseende tilfredsstillende resultat.

Jeg takker Dem for alt det arbejde, De har anvendt på indstuderingen af «Rosmersholm». Af teaterchefens telegram tør jeg jo også slutte at det har båret sine gode frugter.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres ærede hustru tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 19. april 1887

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 19. April 1887.

Herr teaterchef Schrøder!

Tillad mig herved at takke for telegrammet og de nærmere meddelelser i brev af 13. dennes.

Hvad «honoraret» angår, bedes dette indbetalt til boghandler Nils Lund.

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til NORDAHL ROLFSEN, MÜNCHEN 19. april 1887

Nordahl Rolfsen Bergen

Antwort kommt. Alles gut.

Jbsen

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 21. april 1887

München, den 21. April 1887.

Hochgeehrter Herr Doctor,

Ich bitte Sie gütigst verzeihen zu wollen, dass ich bis jetzt versäumt habe Ihren sehr werthen Brief zu beantworten.

Leider bin ich mit der französischen Sprache nicht vertraut genug, um Ihre Uebersetzung beurtheilen zu können, bezweifele doch nicht, dass sie als eine gelungene zu bezeichnen sei.

Es ist mir aber mitgetheilt worden, dass eine andere Uebersetzung desselben Stückes, von einem französischen Schriftsteller in Paris, schon seit langem in Vorbereitung sei, und dürfte es vielleicht Schwierigkeiten darbieten, mit diesem eingebornen Herrn zu konkurriren.

Das Manuscript schicke ich morgen zurück, und mit dem herzlichsten Danke für Ihre freundliche Gesinnung zeichne ich mich

mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til THEODOR ACKERMANN, MÜNCHEN 21. april 1887

München, den 21.4.87.

Geehrter Herr Ackermann,

Ein Drama von mir unter dem erwähnten oder unter einem ähnlichen Titel existirt nicht.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til MARIE VON BORCH, MÜNCHEN 22. april 1887

I must ask you to kindly forgive me that up till to-day I have omitted to send you my heartiest thanks for your translation of «The Wild Duck» and for the copy of same which you sent me.

This translation must undoubtedly be described as especially successful. It is, of course, not easy for me to give any decisive judgment with regard to the language. But from many competent readers with whom I have discussed the matter I have received the definite and unanimous assurance that your work deserves all possible praise and acknowledgment.

With regard to the presentation of «Rosmersholm» in Augsburg, I take it for granted that you have read the reports in the newspapers. The storm of applause was wonderful, also, at the second presentation, on which day, however, I was not present.

You indicated in one of your letters that you would like to translate «Karlighedens Komedie» ( «Love’s Comedy»). But the carrying out of this would meet with great difficulties. This play is of course written right through in rhymed verse which it would not be easy to reproduce in a translation. In any circumstances this would have to be made with the abbreviations and condensation of the dialogue which I have already made for the use of the Royal Theatre in Copenhagen.

Til FANNY RIIS, MÜNCHEN 25. april 1887

Konvolutt

Signorina Fanny Riis

Via Condotti 21

Roma

Italia.

München, den 25. April 1887

Kære frøken Riis!

Jeg er nu for tiden så plaget med brevskrivning at det, indtil idag har været mig en umulighed at besvare Deres henvendelse.

De skriver at De agter at søge ansættelse i et af vore regeringskontorer og udbeder Dem i den anledning en anbefaling fra mig.

Jeg har imidlertid ingen klar forestilling om, hvilke kvalifikationer der kræves for at blive antaget i departementstjeneste.

Om Dem ved jeg af personlig erfaring at De i Deres forholdsvis lange funktionstid som bibliotekar, økonom, regnskabsfører og sekretær i den skandinaviske forening i Rom, stedse har lagt for dagen den mest exemplariske ordenssans og samvittighedsfuldhed.

Jeg ved at De besidder en ualmindelig stilistisk evne og mangeårig øvelse i at udtrykke Dem skriftligt.

Deres klare intelligents og nedarvede dannelse har jeg ofte havt anledning til at glæde mig over.

Derhos er De jo i besiddelse af grundige sprogkundskaber og af kendskab til livet og til forholdene overhovedet.

Bedst vilde det visst være om De rejste derop og personlig talte Deres sag.

Men hvis De ikke vover at foretage den lange rejse på det uvisse, så må De se at få nogen anden til at tale og virke for Dem.

Og hvis De tror at mine foranstående udtalelser kan gavne Deres sag, så må De gerne oversende dette brev samtidig med Deres ansøgning.

Med vore bedste ønsker om et godt udfald tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 26. april 1887

München, den 26. April 1887.

Kære herr Lund!

Tillad mig herved at frembære min forbindtligste tak for den i Deres venlige brev af 6. dennes fremsendte veksel.

Fra bestyrelsen for Bergens teater har jeg modtaget en skrivelse og håber nu at få mit honorar direkte tilstillet en af de nærmeste dage.

Mit eget såvelsom min søns abonnement på «Aftenposten», «Dagbladet» og «Verdens Gang» bedes betalt for så vidt sådant ikke er sket. Jeg frygter at jeg i sin tid glemte at underrette Dem om abonnementstegningen for min søn. Men jeg husker med bestemthed at jeg henviste avisexpeditionerne til at legitimere sig hos Dem ved forevisning af bestillingskortene. Denne anmodning er formentlig fra avisfolkenes side bleven forglemt eller forsømt.

Det var mig meget kært at erfare at dampskibet «Dronningen» nu endelig iår giver et lidet udbytte. Jeg håber De er så god at lade beløbet hæve.

Ligeledes beder jeg Dem modtage, hvad Kristiania teater indbetaler for «Rosmersholm». Betingelserne er denne gang 10 % af hver forestillings bruttoindtægt. –

Det var først gennem Deres skrivelse af 11. Marts at jeg erfarede at De var bleven ægtemand. Hvis det går an så lang tid bagefter, da beder jeg Dem og Deres ærede frue modtage vore hjerteligste lykønskninger.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 3. mai 1887

München, den 3. Maj 1887.

Kære herr justitsråd Hegel!

I lang tid har jeg nu ikke ladet høre fra mig, og når jeg skriver Dem til idag, så er det ikke i mine egne anliggender.

Sagen er nemlig den, at en kær veninde af vort hus, min tidligere oversætterinde, frøken Emma Klingenfeld, i disse dage afrejser til København, hvor hun agter at tilbringe et par måneder.

Nu ønsker hun særdeles gerne under sit ophold dersteds at måtte aflægge Dem en visit, og for at udvirke tilladelse hertil har hun anmodet mig om et par introducerende linjer.

Hensigten med at besøge Dem er ingenlunde den, at De «skal gøre noget for hende». Hun har før været i København, er naturligvis fortrolig med sproget og forstår godt at hjælpe sig selv.

Men hun vilde nok gerne af Dem ved tid og lejlighed anbefales som oversætterinde hos forfattere, som De kender eller står i forbindelse med.

Frøken Klingenfeld er en formuende dame og behøver ikke at søge oversætterarbejde som levevej. Men hun nærer den mest levende interesse for vor literatur og besidder ganske ualmindelige evner i oversætterfaget.

Når jeg i den senere tid ikke selv har benyttet hende, så er grunden den at jeg har været nødt til at søge alliance med driftige konkurrenter i Berlin for dog i det mindste at redde en del af det pekuniære udbytte.

Tidligere har hun for mig oversat «Hærmændene», «Fru Inger», «Samfundets støtter» og sidst «Gildet på Solhaug». For Bjørnson har hun oversat hans omarbejdede «En hanske» og har nu nylig fuldført oversættelsen af E. v. d. Reckes tekst til Lange-Müllers nye opera «Jeanne».

Som bekendt har hun derhos med held løst den kæmpeopgave at oversætte «Adam Homo». (Udkommet hos Schottländer i Breslau.) –

I håb om at De ikke tager mig denne henvendelse ilde op med vore bedste hilsener til Dem selv og til Deres kære børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, MÜNCHEN 10. mai 1887

München, den 10. Maj 1887.

Kære herr Lindberg!

I det jeg bringer Dem min bedste tak for Deres venlige brev skal jeg bemærke følgende:

Dagmarteatrets direktør har ikke henvendt sig til mig for at erholde rettighed til at opføre « Rosmersholm».

Derimod har frøken Aahlberg for nogen tid siden bedet mig om tilladelse til at måtte spille stykket ved sin benefice. Jeg forstod hende som om der kun tænktes på denne ene gangs opførelse og jeg afslog anmodningen da jeg af erfaring véd, hvor forhastet og mangelfuld indstuderingen blir under sådanne omstændigheder.

Herr Foghts forespørgsel imødekom jeg under forudsætning af at De fremdeles skulde medvirke ved opførelsen.

Men efter hvad De i Deres skrivelse antyder vil dette ikke blive tilfældet og jeg antager derfor at herr Foght har opgivet sin plan for Københavns vedkommende.

Under disse omstændigheder har jeg intet imod at De indtræder i hans rettigheder på de ham tilbudte betingelser. De har da frie hænder til at arrangere Dem med Dagmarteatret eller med Kasino uden at jeg får videre befatning med sagen.

Disse få ord for idag. Om Deres store plan med «Kejser og Galilæer» en anden gang. Hjertelig tak og hilsen!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NORDAHL ROLFSEN, MÜNCHEN 17. mai 1887

Konvolutt

Herr kand: fil:

Nordahl Rolfsen.

Bergen.

Norwegen.

München, den 17. Maj 1887.

Kære herr Nordahl Rolfsen,

tak for brevet og for Deres løfte om at mit tilgodehavende nu skal blive mig udbetalt. I Deres egenskab af bestyrelsens formand håber jeg at De godhedsfuldt har indseende med at hidsendelsen sker uden yderligere forhaling, således at beløbet kan være i mine hænder inden denne måneds udgang. Her nede har jeg nemlig i regelen aldrig flere penge end der behøves til husholdningen, og remisse fra Bergens teater havde jeg gjort sikker regning på og arrangerede mig derefter.

I Juni forlader vi München for at tage sommerophold et eller andet sted, – hvor, er endnu ikke bestemt.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til ERNST BRAUSEWETTER, MÜNCHEN 24. mai 1887

München, den 24. Maj 1887.

Herr Ernst Brausewetter. Stuttgart.

Som svar på Deres ærede skrivelse skal jeg bemærke at mit skuespil «Vildanden», oversat af M. v. Borch, allerede for flere måneder siden er udkommet hos S. Fischer i Berlin og på titelbladet betegnet som «einzige vom Verfasser autorisirte deutsche Ausgabe».

At jeg under disse omstændigheder ikke kan autorisere den af Dem forsøgte oversættelse er naturligvis en selvfølge.

Udgivelsen af Deres oversættelse på nærværende tidspunkt vilde desuden i høj grad, og dette i flere henseender, skade mine interesser.

Jeg må derfor anmode Dem om, i alle fald indtil videre, at holde den tilbage.

Derhos må jeg på det bestemteste frabede mig at De udgiver nogen oversættelse af «Kejser og Galilæer», så længe ikke samme er gennemlæst af mig selv. Dette værk egner sig ikke til at oversættes af en begynder og kræver derhos af vedkommende grundig filologisk dannelse, uden hvilken det græske anstrøg i dette dramas sprogtone ikke kan gengives.

Det strider desuden aldeles imod mine intentioner at lade dette store arbejde udkomme på tysk så kort tid efter oversættelserne af «Rosmersholm» og «Vildanden».

Jeg og mine faste, prøvede oversættere går nemlig frem efter en forud lagt og nøje prøvet plan og jeg vilde ikke uden skarpt og offentligt at protestere kunne tåle at se denne plan krydset af ukaldede og udenforstående.

Selvfølgelig er jeg Dem erkendtlig for den interesse, hvormed De omfatter min literære virksomhed. Men den bedste måde, hvorpå De vil kunne lægge denne interesse for dagen i gerning vil være ved at holde Deres oversættelse af «Kejser og Galilæer» tilbage indtil jeg underretter Dem om at den belejlige tid er kommen.

For bekvemheds skyld skriver jeg dette brev på norsk i det jeg forudsætter at sproget ikke foranlediger nogen vanskelighed for forståelsen. Og idet jeg føler mig forvisset om at De ved nærmere at tænke over sagen vil erkende gyldigheden af de grunde, som bevæger mig til ikke for tiden at modtage Deres velvillige tilbud om at virke som min oversætter tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 28. mai 1887

München, den 28. Mai 1887.

Sehr geehrter Herr!

Für Ihre freundliche und eingehende Besprechung meines neuen Schauspieles sowie für Ihren liebenswürdigen Brief bitte ich Sie meinen besten Dank empfangen zu wollen und zeichne mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 1. juni 1887

München, den 1. Juni 1887.

Kære herr justitsråd Hegel!

I lang tid har jeg nu ikke ladet høre fra mig og når det sker idag så kommer jeg desværre derved til at påbyrde Dem en ulejlighed.

Jeg har nemlig at indbetale til min søn et beløb af 120 dollar. Men denne sum har jeg ikke disponibel hernede og nødsages derfor til at bede Dem om godhedsfuldt at ville lade ham tilstille en veksel eller anvisning lydende på beløbet. Sigurds adresse er for nærværende tid: Consulate of Sweden and Norway, New-York. Dersteds har han nemlig at gøre tjeneste indtil udløbet af denne måned.

Vi har nu fattet den beslutning at tilbringe sommeren i Danmark, nærmest i Jylland, hvorhen vi begiver os i begyndelsen af Juli og hvor vi agter at slå os ned for det første, et eller andet sted ved kysten. Til København kommer vi ikke denne gang. Jeg må have ro og ensomhed, så at jeg kan komme til at arbejde for alvor. Dette har i vinter ikke været mig muligt da jeg har været optaget af så mangt og meget andet.

Med stor interesse har vi læst om den storartede måde, hvorpå De er bleven fejret og selv har fejret Deres fødselsdag iår. Gid vi kunde have været tilstede! Jeg håber dog at vort telegram kom frem i rette tid. Vi afsendte det tidligt om morgenen.

Jeg håber at herr Lindberg eller herr Foght til Dem har indbetalt honoraret for opførelsesretten til «Rosmersholm» i Sverig og Norge . Rimeligvis kommer førstnævnte til at opføre stykket udover efteråret på et af de københavnske teatre. Han tænker også på at bringe «Kejser og Galilæer» frem dersteds.

For Henrik Pontoppidans fortællinger «Fra Hytterne», som De havde den godhed at sende os, beder jeg Dem modtage vor bedste tak. Vi har læst dem med stor glæde.

Men nu tør jeg ikke længer lægge beslag på Deres tid. Min er også knap idag. Jeg beder derfor Dem og Deres kære børn modtage vore varmeste hilsener i det jeg tegner mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 12. juni 1887

München, den 12. Juni 1887.

Kære herr justitsråd Hegel.

Tillad mig herved at aflægge Dem min forbindtligste tak så vel for Deres ulejlighed med Sigurds veksel som for konverteringen af de omskrevne obligationer. At en sådan foranstaltning var i vente har jeg allerede i længere tid været forberedt på.

Hanfstängls nye fotografi i kabinetsformat, der er særdeles vellykket, skal det være mig en fornøjelse at sende Dem en af dagene. Ligeledes håber jeg at kunne opdrive et par ældre portrætter. Men disse ligger ikke mere end 12–14 år tilbage i tiden. Fra tidligere dage er jeg ikke i besiddelse af billeder og ved heller ikke, hvor sådanne skulde kunne opdrives.

Men nu det hele foretagende? Mangen gang er jeg bange for at det kanské egentlig er Henrik Jægers pågåenhed, som tvinger det frem. Og så erindrer jeg godt at jeg selv for et par år siden, da Jægers arbejde kom på tale, yttrede at det vilde være heldigere om udgivelsen udsattes til foråret 1888. Men jeg kan forsikkre Dem at dette fra min side meget mere var en udflugt, for at vinde tid, end et ønske, og at De aldeles ikke må fæste Dem derved eller føle Dem bunden deraf. Mig vilde det være det aller behageligste om den mærkedag i mit liv, som indtræffer i næste år, måtte i enhver henseende gå aldeles lydløst og sporløst forbi i de nordiske lande.

Jeg behøver vel ikke at forsikkre Dem om, at jeg varmt og oprigtigt påskønner dette nye vidnesbyrd om Deres venskab, som ligger deri at De er rede til at indlade Dem på et så lidet lokkende foretagende. Men jeg kender meget godt den stilling, som min kæmpende virksomhed foreløbig har sat mig i hjemme. Og derfor har jeg holdt det for min pligt og skyldighed at udtale disse mine betænkeligheder. –

For resten skriver jeg idag nærmest for at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 1000 kroner enten i veksel eller i tyske sedler.

Både min hustru og jeg glæder os overordentlig til at få sé havet igen. Vi taler ofte om at i grunden kunde vi jo meget godt slå os ned for alvor deroppe. Men det er dog vel kanské bedst for os at have, i alle fald indtil videre, et fast punkt, hvortil vi kan vende tilbage, udenfor de hjemlige grænsepæle.

Her nede har vi endnu ikke havt ordentlig sommer iår. At gå ud uden overtøj kan der næsten aldrig være tale om. Vi håber at finde solskinnet og varmen oppe ved vesterhavet. Og skulde end uvejret forfølge os did op, så er jo havet da desto pragtfuldere.

Og så beder jeg da Dem og Deres kære at modtage vore bedste hilsener idet jeg tegner mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til MICHAEL ANCHER, MÜNCHEN 13. juni 1887

München, Maximilianstrasse, 32, den 13. Juni 1887.

Højstærede herr Ancher!

Når jeg, uden at være personlig kendt af Dem, vover at besvære Dem med en forespørgsel, så kan jeg til min undskyldning kun anføre at jeg ikke véd nogen anden at henvende mig til.

Sagen er den at min hustru og jeg agter for nogen tid at tage ophold et eller andet sted ved havet, i det nordlige Jylland.

Vi begiver os derfor først og fremst til Fredrikshavn.

Skulde De godhedsfuldt ville anbefale mig et hotel dersteds?

Finder vi at stedet egner sig for os til et længere ophold, så slår vi os ned der for det første.

I modsat fald tænker vi på Skagen.

Men så frygter vi for at alle lejeboliger dersteds måské allerede er optagne.

Vi kunde godt hjælpe os med to–tre værelser.

Tror De at en sådan liden lejlighed kunde være at opdrive?

Vi afrejser herfra, direkte, omkring den 1ste Juli.

Skulde De inden den tid ville vise mig den velvilje med et par ord på et brevkort at besvare de fremsatte spørgsmål, så vilde jeg føle mig Dem overordentlig takskyldig.

I håb om snart at få anledning til at gøre Deres personlige bekendtskab og med gentagen undskyldning for den forvoldte ulejlighed tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 24. juni 1887

München, den 24. Juni 1887.

Kære herr justitsråd Hegel!

Idet jeg forbindtligst takker for det tilsendte pengebeløb vedlægger jeg herved to fotografier, hvoraf det største er ganske nyt. Andre ved jeg ikke at opdrive.

I slutningen af måneden rejser vi nordover. Jeg har henvendt mig til maleren Michael Ancher for at erholde nogle oplysninger angående Skagen og egnene der omkring og har fra ham modtaget et overordentlig elskværdigt brev, så vi nu er ganske sikkre på at finde en god og venlig modtagelse. Vi glæder os derfor nu dobbelt til rejsen.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til AFTENPOSTEN, MÜNCHEN 26. juni 1887

Mit exemplar af bladet bedes tilbageholdt indtil nærmere meddelelse skér.

München, den 26. Juni 1887.

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 26. juni 1887

München, den 26. Juni 1887.

Herr boghandler Lund!

Da vi om nogle dage tiltræder vor sommerrejse, anmoder jeg Dem herved om ikke at sende nogen remisse forinden nærmere meddelelse sker.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, SÆBY 7. august 1887

Sæby, den 7. August 1887.

Kære herr Lund,

Det sted, hvorfra jeg daterer disse linjer er visst Dem lige så ubekendt som det var mig indtil få dage forinden vi kom hid. Det er en liden venlig by et par mil fra Fredrikshavn ved det åbne hav og med prægtige skove omkring. Jernbanen fører ikke hid og som følge deraf er her kun få rejsende, men desto mere fred og stilhed.

Her har vi nu tilbragt 3–4 uger og tænker nu på snart at bryde op og drage andet steds hen. Hvor vor næste station blir, er endnu ikke afgjort.

Jeg vil i den nærmeste tid komme til at behøve pengeforstærkning, og beder Dem derfor om godhedsfuldt at ville sende mig, hvad jeg måtte have indestående, enten i sedler eller i anvisning på et eller andet hus i Frederikshavn, hvis kreditkassen har forbindelse med noget sådant. Deres brev bedes også adresseret til Frederikshavn. Det vil derfra sikkrest og hurtigst komme mig i hænde, hvor jeg end måtte opholde mig.

Hele sommeren har her nede været og er fremdeles overordentlig smuk, – en fuldstændig modsætning til den skrækkelige sommer, som vi for to år siden oplevede i Norge. –

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, SÆBY 13. august 1887

Sæby, den 13. August 1887.

Kære herr justitsråd Hegel!

I halvanden måned har min hustru og jeg nu levet her oppe i det nordligste Jylland, hvor vi den hele tid har befundet os og fremdeles befinder os udmærket vel tilfreds i alle henseender.

Jylland er et dejligt land at tilbringe sommeren i. Menneskene er venlige og elskværdige; det åbne hav har vi daglig for øje i umiddelbar nærhed og vejret er i år det smukkeste, man kan ønske sig. Her i Sæby har vi nu boet i fire uger og agter at blive her nogen tid endnu. Hvor vidt vi så senere drager op til Skagen er endnu ikke afgjort. –

Når jeg idag lader høre fra mig, så er det, som sædvanlig, for at lægge beslag på Deres tjenestvillighed i et par anliggender.

M. v. Borch i Berlin er nemlig i begreb med at oversætte «Kærlighedens komedie» og vil efter mit råd tage hensyn til de forkortelser og sammendragninger, som jeg har foretaget i det af mig i sin tid til det kongelige teater indleverede exemplar af stykket. Af nærliggende grunde vilde jeg imidlertid meget nødig sætte mig i nogen ny direkte forbindelse med teatrets embedsmænd og tillader mig derfor at bede Dem om på en eller anden måde og for min regning at få forkortelserne overførte i et andet exemplar, hvilket derefter bedes godhedsfuldt sendt under korsbånd med adresse: Frau Baronin M. v. Borch. – Potsdamerstrasse, 123.b. Berlin.

Det andet anliggende gælder indlagte veksel. Jeg har ikke tidligere havt forbindelse med huset Salomonsen & comp. og tænker mig muligheden af at man, hvis jeg indsendte vekselen direkte, måské kunde gøre vanskeligheder, kræve ægtheden af min navnepåtegning attesteret eller lignende. Derfor vilde jeg være Dem særdeles takskyldig om De godhedsfuldt vilde lade beløbet hæve og derefter ved tid og lejlighed sende mig samme hid til Sæby. –

Fra Henrik Jæger har jeg intet hørt. Han ved jo nok at jeg opholder mig her; men det er vel tvilsomt om han kan foretage den ikke så ganske korte rejse. For øvrigt er der jo god tid endnu, og det er vel muligt at jeg senere hen på sommeren kommer ham noget nærmere. Jeg tænker nemlig undertiden på at tage en afstikker over til Marstrand eller Strømstad. Men dette er rigtignok endnu kun løse muligheder.

Vi henlever i det håb at alt hos Dem står vel til og beder Dem alle modtage vore bedste hilsener

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, SÆBY 22. august 1887

Konvolutt

Herrn Dr. Julius Elias.

Homburg v. d. Höhe.

(bei Frankfurt a. M.)

Sæby, Danmark, 22. 8. 87.

Kære herr Elias,

Deres venskabelige meddelelse havde jeg den glæde at modtage hersteds igår. Tillad mig herved at sende Dem min hjerteligste lykønskning og en ærbødigst anbefaling til Deres brud.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til POLITIKEN, [FREDRIKSHAVN 8. september 1887]

Konvolutt

«Politiken»s expedition.

København.

Fra nu af bedes bladet sendt til Stockholm, poste restante.

Forb:

Henrik Ibsen.

Til KARL WARBURG, GÖTEBORG [9. september 1887]

Dr. Karl Warburg. Nygatan 13. St:

Netop ankommen til Göta Källare. Tænker at rejse imorgen. Kan De, så kom iaften i hotellet. Jeg ikke antrukken til visit.

Til GUSTAF FREDRIKSON, GÖTEBORG 12. september 1887

Kære Fredrikson,

da du ønsker et par ord fra min hånd, så lad mig få udtale for dig min tak for mangeårig kunstnerisk samvirken og håbet om fortsættelse af samme i fremtiden. –

Göteborg, den 12. September 1887.

Henrik Ibsen.

Til URBAN VON FEILITZEN, VÄNERSBORG 14. september 1887

Gangbud Feilitzen Löfvingsborg Linköping

Ibsen, fru Edgren passera Matala med Ceres torsdag e m 5, föreslå Robinson att möta

Ibsen

Til FREDRIKA LIMNELL, STOCKHOLM 26. september 1887

den 26. September 1887.

Kære veninde,

hjertelig tak for fotografiet, for brevet og frem for alt for dit trofaste venskab. Det har været mig umuligt at komme ud til Lyran og idag rejser jeg. Tusende hilsninger og gode ønsker. –

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FERDINAND STOCKENBERG, STOCKHOLM 26. september 1887

Konvolutt

Til Stud. Ferdinand Stockenberg

Järnbrogatan 14.

Uppsala.

Stockholm, den 26. Septbr 1887.

Herr student Ferdinand Stockenberg. Uppsala.

De har yttret det venlige ønske at erholde en prøve på min håndskrift.

Jeg sender Dem derfor disse linjer med en forbindtligst hilsen.

Henrik Ibsen.

Til STUDENTERFORENINGENS SENIORAT, KØBENHAVN 1. oktober 1887

København, den 1. Oktober 1887.

Til Studenterforeningens Seniorat.

For den modtagne indbydelse aflægger jeg min forbindtligste tak og skal have den ære at gøre brug af samme.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS FIBIGER, KØBENHAVN [2. oktober 1887]

Kære herr Fibiger,

Jeg står midt oppe i forberedelserne til afrejsen og må derfor indskrænke mig til at sende Dem en venlig hilsen.

Deres

Henrik Ibsen

Til JOHAN SVERDRUP, KØBENHAVN 3. oktober 1887

Konvolutt

Rekommanderet.

Hs: excellence

herr statsminister Sverdrup

storkors af St: Olafs orden etc. etc.

Kristiania.

København, 3. Oktober 1887.

Deres excellence!

Min eneste genlevende broder, Ole Paus Ibsen, bosat på Tjømø, søger en fyrvogterpost og beder mig om i denne sag at være hans talsmand hos Deres excellence.

Tør jeg i den anledning anholde om Deres excellences velvillige gennemlæsning af indlagte brev og attester? Selv har jeg intet yderligere at anføre.

Med udmærket højagtelse

Deres excellences ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til MARIUS GODSKESEN, KØBENHAVN 6. oktober 1887

København, 6. 10. 87.

Herr kand: Godskesen,

Tillad mig herved at bringe Dem min bedste tak for besøget. Jeg kan desværre ikke gøre gengæld, da jeg netop står i begreb med at afrejse.

Det gør mig ondt at min nærværelse i Studenterforeningen ved festen i lørdags har fremkaldt bemærkninger i pressen.

At jeg ikke på nogen måde har foranlediget disse, håber jeg det er overflødigt at forsikkre Dem om.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 8. november 1887

München, den 8. November 1887.

Kære herr professor!

Deres så overordentlig venlige og elskværdige brev vil jeg ikke et øjeblik lade ubesvaret.

At få et omfattende literær-historisk værk tilegnet mig her i det store kulturland er for mig en udmærkelse, som jeg aldrig før havde tænkt mig muligheden af, og jeg véd ikke nogen anden hædersbevisning, jeg vilde skatte højere.

Tillad mig derfor at frembære for Dem og herr doktor Schlenther min hjerteligste taksigelse for dette nye vidnesbyrd om Deres venskab og velvilje og for den mig tiltænkte æresbevisning, hvilken jeg naturligvis med den største glæde modtager. –

Selv om jeg ikke idag havde modtaget brev fra Dem, havde jeg foresat mig i denne uge at skrive Dem til. Jeg har nemlig lige indtil nu været så forsømmelig ikke at takke Dem for den paket, De i afvigte sommer havde den godhed at sende mig. Deres fine karakteristik og fremstilling af Wilhelm Scherer har jeg læst med den højeste interesse. Det var for mig en sand berigelse at stifte bekendtskab med denne tiltalende personlighed, der træder så klart og levende frem gennem Deres skildring. Afhandlingen om Voluspå bragte også meget og mangt, som jeg hidtil ikke havde vidst besked om eller havt rede på. –

Af aviserne erfarer jeg med beklagelse at min tidligere oversætter, Wilhelm Lange, er bleven sindssyg. Meddelelsen herom kom mig for resten ikke overraskende. I forrige måned sendte han mig nemlig et par breve, der syntes at tyde hen på en abnorm sindstilstand. Jeg håber dog at hans sygdom kun er forbigående. For øvrigt agter jeg ikke herefter, så vidt det står til mig, at benytte ham som oversætter. Nogen bedre, pålideligere og mere forstående end baronesse v: Borch kan jeg ikke ønske mig.

Jeg hører at dr: Brahm for tiden befinder sig i Italien og håber at træffe ham hersteds på tilbagerejsen. Til alle fælles venner og bekendte i Berlin beder jeg Dem, når lejlighed gives, at frembære min hilsen. Til Dem selv og doktor Schlenther en gentagen hjerteligst tak!

Deres hengivne og venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS ÖSTERLING, MÜNCHEN 15. november 1887

München, den 15. November 1887.

Herr boghandler H: Österling. Helsingborg.

Under mit ophold i Stockholm i afvigte September måned havde De den godhed at sende mig et exemplar af Strindbergs dengang nys udkomne sørgespil «Fadren» og jeg beder Dem herved modtage min forbindtligste tak for denne værdifulde gave.

Et nyt værk af en digter som Strindberg læser man jo imidlertid ikke gerne midt under en rejses uro og skiftende stemninger.

Jeg har derfor opsat læsningen og studiet af denne digtning indtil nu da jeg er kommen tilbage til hjemmet og til stilheden.

Strindbergs iagttagelser og erfaringer på det område, som «Fadren» nærmest behandler, stemmer ikke overens med mine. Men dette hindrer mig ikke i også i dette nye digterværk at erkende og gribes af forfatterens voldsomme styrke.

«Fadren» skal jo nu snart opføres i København. Blir det spillet som det skal, med ubønhørligt virkelighedspræg, så kommer det til at øve en rystende virkning.

Med en gentagen taksigelse tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 17. november 1887

München, den 17. November 1887.

Kære herr etatsråd Hegel!

Nu er jeg da for længe siden kommen til ro igen efter det omflakkende liv i sommer. Men en hel del ubesvarede breve og andet lignende havde dog ophobet sig under rejsen, så at jeg efter vor tilbagekomst daglig har havt fuldt op at gøre.

I modsat fald skulde jeg visselig ikke have ventet så længe med at frembære min hustrus og min egen hjerteligste tak for al udvist venlighed imod os under opholdet i København. Lad det da imidlertid ske herved! Vi skal aldrig glemme samværet med Dem og Deres kreds.

Min hustru har desværre ikke befundet sig ganske vel siden hjemkomsten. Hun har nemlig lidt af rheumatiske smerter i benene, hvilket har gjort hende det besværligt at gå ud og navnlig at stige op eller ned af trapper.

Nu er jo heldigvis dette ildebefindende omtrent hævet; men det har dog bevirket at optagelsen af det i København omtalte fotografi er bleven forsinket. Det følger nu endelig hermed indlagt og jeg håber at det endnu fremkommer i betimelig tid og at det vil findes vel anvendeligt til gengivelse i træsnit eller lignende.

Et par skrevne ark af en for nogle år siden påbegyndt selvbiografi har jeg, efter megen søgen, nu endelig fundet. Jeg omtalte dette brudstykke for Henrik Jæger i sommer og han ønskede meget at komme i besiddelse deraf. Om et par dage sender jeg ham det.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til IDA AALBERG, MÜNCHEN 22. november 1887

IDA AALBERG HELSINGFORS

MODTAG VORE HJERTELIGSTE OENSKER I ANLEDNING DAGEN

IBSEN

Til CARL SNOILSKY, MÜNCHEN 25. november 1887

München, den 25. November 1887.

Kære ven!

Hjertelig tak for dit brev! Indlagt følger en billet til Chronegk. Det var mig ganske ubekendt at «Gespenster» påtænktes opført i Dresden og det skal interessere mig meget at erfare hvorledes det dersteds bliver modtaget, – forudsat at opførelsen virkelig kommer i stand. At denne i så fald vil være tilgængelig også for damer kan jeg ikke tvile på. Således har i det mindste hidtil været tilfældet overalt, hvor stykket har været spillet.

Opholdet i Sverig i sommer vil altid blive mig uforglemmeligt. Jeg havde så halvvejs håbet at vi skulde kunne mødes deroppe, men det blev der da intet af. Din nye digtsamling imødesés naturligvis med stor længsel og forventning.

Hvad mig angår så har jeg i år intet at byde til jul. Under rejsen fandt jeg hverken tid eller sindsro til at arbejde og efter tilbagekomsten har jeg været helt optagen af uopsættelig brevskrivning angående forretninger af forskellig slags.

Dette er desværre tilfældet også i dag. Jeg må derfor afbryde idet jeg beder Dig og din kære højt ærede hustru modtage vore hjerteligste hilsener.

Din altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 2. desember 1887

München, den 2. December 1887.

Kære herr etatsråd Hegel!

Tag mig endelig ikke ilde op at jeg i denne for Dem visstnok meget travle tid kommer med en henvendelse, som medfører ulejlighed.

Jeg nødes nemlig til at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig hid 1000 kroner, enten i tyske sedler eller i veksel samt til Sigurd en anvisning modsvarende et beløb af 500 kroner. Hans adresse er fremdeles: Legation of Sweden and Norway. Washington. D. C. – America.

Hvor vidt jeg hos Dem for tiden kan disponere over så store summer ved jeg jo rigtignok ikke. Men jeg stoler under alle omstændigheder på Deres sædvanlige tjenstvillighed.

Af aviserne ser jeg at «Rosmersholm» nu er opført på Dagmarteatret. Aftalen med herr Lindberg var at han som honorar for stykket skulde forud indbetale til Dem 600 kroner. Hvis dette ikke er sket, vil det sikkert ské i den nærmeste fremtid. Herr Lindberg er fuldt ud pålidelig og vederhæftig. Med teatret har jeg ingen forhandlinger ført om opførelsen.

Jeg håber at min hustrus fotografi er kommet Dem rigtig i hænde og at det er befundet brugbart for øjemedet. Skulde brevet, hvori det sendtes, – hvad jeg siden har fåt grund til at befrygte, – have været utilstrækkelig frankeret, beder jeg Dem meget om undskyldning. –

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres kære børn tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK HEGEL, MÜNCHEN 22. desember 1887

München, den 22. December 1887.

Kære herr etatsråd Hegel!

Just som jeg sad i begreb med at sende Dem et par ord for at udtale vore bedste ønsker om en glædelig jul efter Deres overståede sygdom, erfarer vi med beklagelse at De igen befinder Dem på sygelejet.

Vær forvisset om at vi med oprigtig og levende deltagelse tænker på Deres befindende.

Vi føler os dog forvissede om at De ret snart kommer på fode igen, og med dette håb sender vi Dem vor varmeste tak for alt godt og for al udvist venlighed i det nu snart forløbne år.

Og gid så det nye år må i enhver henseende bringe lykke og glæde for Dem og for Deres kære familjekreds.

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 28. desember 1887

Jacob Hegel Kbhv

Budskabet modtaget med dyb Sorg og inderlig Deltagelse. Den Bortgangne uforglemmelig og uerstattelig paa store Omraader.

Henrik Ibsen.

Til GÖSTA MITTAG-LEFFLER, MÜNCHEN 29. desember 1887

Konvolutt

Herr prof: Mittag-Leffler

Østermalmsgatan, 13.

Stockholm.

Schweden.

München, den 29. December 1887.

Kære herr professor!

Nu, da dette for mig så indholdsrige år er i færd med at gå til ende, er det naturligt at mine tanker i øget grad vender sig mod de dage i Stockholm, fra hvilke jeg medbragte så rige erindringer.

For det meget heraf, som jeg skylder Dem og Deres ærede frue beder jeg om at måtte sende en hjertelig tak i det jeg frembærer mine bedste ønsker om alt godt i det nye året.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ANNE CHARLOTTE LEFFLER (EDGREN), MÜNCHEN 29. desember 1887

München, den 29. December 1887.

Kære fru Edgren,

Hjertelig tak for samværet i Sverig! Den herlige kanalrejse glemmer jeg aldrig, og heller ikke de lyse og lykkelige dage i Göteborg og Stockholm.

Siden min tilbagekomst har jeg med levende interesse læst «Sommerdrømme», det eneste af Deres forfatterskab, som jeg hidtil ikke kendte.

Og så takker jeg Dem hjerteligst for Deres paraleldramaer, som De har været så venlig at sende mig. Den bog skal jeg nu til at studere. Det er en mærkelig tanke, som ligger til grund for den. Men kan man egentlig tænke sig muligheden af to forskellige skæbner for et og samme menneske? Ja, hvis man kunde få leve sit liv om igen på grundlag af sine indvundne erfaringer! – Med forbindtligst hilsen til herr Edgren ønsker jeg Dem et godt og glædeligt nytår.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

1888

Til MAX BERNSTEIN, MÜNCHEN 2. januar 1888

Konvolutt

Herrn Rechtsanwalt

Max Bernstein

Quaistrasse 7.

München.

Herzlichsten Dank und Gruss!

Ihr ergebenster

Henrik Ibsen.

Til PETER NICOLAI ARBO, MÜNCHEN 8. januar 1888

Konvolutt

Herr historiemaler P. N. Arbo.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 8. Januar 1888.

Kære herr Arbo,

hjertelig tak for nytårskortene og for det lille kunstværk, der ledsagede dem. Jeg skal altid bevare det som en værdifuld erindring.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ZACHARIAS TOPELIUS, MÜNCHEN 14. januar 1888

Hjertlig hilsen og lykönskning i mange gode aar endnu med digtning till heder for Finland og gläde for hele norden.

Henrik Ibsen.

Til ANNE CHARLOTTE LEFFLER (EDGREN), MÜNCHEN 16. januar 1888

Konvolutt

Frau A. Ch. Edgren-Leffler.

Hotel du Nord.

Unter den Linden.

Berlin.

München – Maximilianstrasse 32 – 16. Januar 1888.

Kære fru Edgren!

I al hast har jeg den fornøjelse at sende Dem indlagte kort til Paul Lindau.

Når De kommer til Dresden beder vi Dem om at hilse grev Snoilskys på det hjerteligste fra os. Ligeledes herr og fru v. Vollmar.

Min hustru og jeg glæder os overordentlig til at få se Dem her i den nærmeste fremtid!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 30. januar 1888

München, den 30. Januar 1888.

Kære herr boghandler Hegel.

Når jeg efter Deres kære faders, min uforglemmelige vens bortgang ikke har skrevet Dem til, så er grunden den at jeg har troet at vise Dem den bedste tjeneste ved så meget som muligt at lade Dem i ro i disse sorgens og savnets første tunge uger. Vær forvisset om at vore tanker og vor deltagelse daglig har været hos Dem og hos Deres nærmeste. –

I forgårs og igår modtog jeg Deres to breve, hvilke jeg herved skal besvare.

Hvad angår de værdipapirer, som Deres fader har opbevaret for mig, vilde jeg være Dem meget takskyldig om disse måtte få bero i Deres værge på samme måde som hidtil.

Hvis ikke dette brev skulde findes brugeligt til forelæggelse for exekutorerne i Deres faders bo, skal jeg til dette øjemed sende Dem en særlig erklæring.

Det omskrevne fotografi, hvilket herved tilbagesendes, ønsker jeg gerne reproduceret i Henrik Jægers bog, forudsat at tiden tillader det.

Derimod tror jeg ikke det er nødvendigt at tilstille mig korrekturarkene til gennemsyn. Under samværet med Henrik Jæger i afvigte sommer forelagde han mig og fik besvaret samtlige de spørgsmål, angående hvilke han befandt sig i tvil. Og hvad fremstillingsformen betræffer tør vi vel stole på hans literære taktfølelse.

Skulde der imidlertid i arkene forekomme et eller andet, som De specielt ønskede at forelægge mig, skal sagen fra min side blive expederet med al mulig hurtighed. Jeg glæder mig nu meget til udgivelsen af denne bog.

Med vore hjerteligste hilsener til Dem, Deres frue og børnene tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 9. februar 1888

München, den 9. Februar 1888.

Kære herr professor!

Igår erholdt jeg tilsendt fra Berlin korrekturaftryk af 1ste akt af «Kaiser und Galiläer» og remitterer samme idag til boghandler S. Fischer, der forudsættes at være afsenderen skønt intet skriftligt medfulgte.

Jeg kan ikke noksom bevidne Dem og herr Herrmann min hjerteligste tak og glæde! Det tilsendte har jeg læst flere gange igennem og jeg finder oversættelsen exempelløst vellykket; mesterlig i enhver henseende. Originalens sprogtone er fuldstændigt gengivet; tankevendingerne ligeså og det med den fineste forståelse af stemningerne og nuancerne. Hjertelig tak! –

De i korrekturarkene forekommende trykfejl har jeg ikke rettet; men jeg antager heller ikke at dette var hensigten med tilsendelsen. Den nye tyske retskrivning er jeg ikke ganske sikker i og andre muligens indkomne fejl står det endnu mindre i min magt at gøre noget ved.

Med vore bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til MAXIMILIAN SCHMIDT, MÜNCHEN 25. februar 1888

Konvolutt

Herrn Hofrath Maximilian Schmidt.

Amalienstrasse 79.

München, den 25. Februar 1888.

Hochgeehrter Herr Hofrath!

Gestatten Sie mir meinen herzlichsten Glückwunsch zum Jubiläumstage Ihrer ruhmvollen dichterischen Thätigkeit hiermit zu übersenden.

Indem ich lebhaft bedauere, dass unaufschiebbare Geschäfte mich verhinderen persönlich bei Ihnen zu erscheinen um meine Gratulation darzubringen zeichne ich mich,

mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 26. februar 1888

München, den 26. Februar 1888.

Kære herr professor!

Jeg takker Dem hjerteligst for Deres to breve, som jeg herved skal besvare.

Brausewetters oversættelse har jeg længe frygtet for, da jeg havde hørt et rygte om at en sådan skulde være under forberedelse; men jeg håbede lige til det sidste at udgivelsestiden ikke skulde være så nær. Både han og herr Reclam har forholdt sig fuldstændig tause lige over for mig.

Dobbelt kært er det mig under disse omstændigheder at erfare at Berlinerudgaven vil påskyndes så meget som muligt. Jeg føler mig også herr Fischer overordentlig forbunden herfor og håber at hans konkurrent ikke vil komme til at forvolde ham så synderlig stor skade dersom han allerede nu straks bebuder sin egen retmæssige og autoriserede udgave som nær forestående.

Af det nyeste fotografiportræt, hvilket jeg ansér for det bedste, men som her har været udsolgt, har jeg nu fået løfte om et par exemplarer til imorgen og skal da uopholdelig tillade mig at sende Dem samme.

Mine breve beder jeg Dem benytte på hvilken som helst måde, De måtte finde tjenligst for sagen, og frem for alt er jeg Dem hjertelig taknemmelig for den orienterende indledning, som De har glædet mig ved at stille i udsigt. –

«Kejser og Galilæer» er ikke det første arbejde, jeg har skrevet i Tyskland men vel det første jeg har skrevet under påvirkning af det tyske åndsliv. Da jeg om høsten 1868 ankom fra Italien og tog ophold i Dresden medbragte jeg planen til «De unges forbund» og skrev dette stykke samme vinter. Til «K. og G» havde jeg under mit 4-årige ophold i Rom gjort mangehånde historiske studier og adskillige optegnelser men ikke lagt nogen klar plan for udførelsen og altså endnu mindre skrevet noget af stykket. Mit livssyn var dengang endnu nationalt skandinavisk og jeg kunde derfor ikke komme til rette med det fremmede stof. Så oplevede jeg den store tid i Tyskland, krigsåret og udviklingen bagefter. Alt dette bar for mig på mange punkter en forvandlende magt i sig. Mit syn på verdenshistorien og på menneskelivet havde hidtil været et national-syn. Nu udvidede det sig til et stamme-syn, og så kunde jeg skrive «Kejser og Galilæer». Det blev fuldført i foråret 1873. –

Hvad De fortæller om den for mig fremdeles så velvillige stemning i Berlin glæder mig af ganske hjerte, og ikke mindre at jeg kanske nu har udsigt til at få et eller flere af mine stykker opført i Schauspielhaus. Mit næste arbejde, når et sådant foreligger, skal med stor fornøjelse blive indleveret.

Hjertelig tak for alt Deres opofrende venskab og ligeså til de øvrige, der alle så trofast og utrætteligt tager sig af mine sager! Hvor langt vilde jeg vel være kommet, ifald jeg havde været henvist til at hjælpe mig selv? Vær forvisset om at jeg i taknemmelighed dybt erkender dette.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 28. februar 1888

München, den 28. Februar 1888.

Kære herr Elias!

Jeg vil ikke længere udsætte med at sende Dem en meddelelse angående «Kejser og Galilæer». – Jeg har fået underretning om at Brausewetters oversættelse ligger færdig hos Reclam og måské nu allerede er kommet i boghandelen. Det rygte, De for nogen tid siden omtalte for mig, forholdt sig altså ganske rigtig. – End videre kan jeg meddele at en anden oversættelse af stykket er under trykning hos S. Fischer i Berlin og ligeledes vil udkomme i den nærmeste fremtid, antagelig i den første uge af næste måned. Denne oversættelse er besørget af herr Paul Herrmann i Berlin med bistand af professor Hoffory og vil af mig blive autoriseret. – Da De har havt den venlighed selv at stille mig en oversættelse i udsigt skylder jeg at meddele Dem disse oplysninger, hvilke De allerede før skulde have erholdt, hvis jeg personlig havde truffet Dem; men jeg har forgæves spejdet efter Dem både på gaden og i kaféen. Nærmere mundtligt når lejlighed gives.

Deres venskabeligt forbundne

Henrik Ibsen

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 2. mars 1888

München, den 2. Marts 1888.

Kære herr boghandler Hegel,

Straks jeg igår havde modtaget Deres meddelelse tilskrev jeg herr Jæger et brev i den form, som De havde foreslået og som også jeg fandt at være den rigtigste. Jeg kan dog umulig tro at han skulde have været letsindig og samvittighedsløs nok til at sende de fem første ark i trykkeriet uden at have det øvrige af manuskriptet i orden. Skulde værket ikke udkomme til den fastsatte tid, vilde det unægtelig være en skuffelse for mig. Men aldrig vilde det, selv om jeg ikke var bleven oplyst om sammenhængen, kunnet falde mig ind at lægge Dem eller herr Bagge noget til last i den anledning. Dog, forhåbentlig kan endnu alt gå i orden.

Jeg benytter anledningen til at takke Dem for det modtagne årsregnskab og for fortegnelsen over obligationerne og tillader mig at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 600 kroner, som sædvanlig, enten i tyske sedler eller i en anvisning på Bayerische Vereinsbank.

Også her har vinteren tildels været stræng, men nu er dog det værste over. På søndag opføres «En folkefiende» i Meiningen; min hustru og jeg er indbudne af hertugen, men rejser dog neppe.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til PAUL SCHLENTHER, MÜNCHEN 5. mars 1888

dr schlenther vossische zeitung redaktion

mittheilung hocherfreut erhalten. ihnen und uebrigen absendern herzlichsten dank und gruss

henrik jbsen

Til ANNA HIERTA-RETZIUS, MÜNCHEN 11. mars 1888

Konvolutt

Fru prof: Anna Hierta-Retzius

Drottninggatan 110.

Stockholm.

(Schweden.)

München, den 11. Marts 1888.

Kære fru prof: Retzius!

De ansér mig visst for meget utaknemmelig, og har al grund til det, når jeg lige til idag ikke har sendt Dem og Deres mand et takkens ord for al udvist venlighed under mit ophold i Stockholm og heller ikke besvaret nytårskortet. – Men en endeløs række af forretninger har lige siden min hjemkomst lagt beslag på min arbejdstid og forledet mig til at opsætte enhver privat og personlig brevskrivning. – Tro imidlertid ikke at De og de øvrige venner i Sv erig nogen eneste dag har været ude af mine tanker. Vær forvisset om at jeg altid skal erkende at jeg ikke ejer lysere og kærere erindringer at leve på, end dem jeg bragte med fra Stockholm. – Der er kun én omstændighed, som for mig kaster skygge over mindet om de glade dage deroppe. Og det er at jeg ikke fik hilse på og tale med fru Limnell, ikke fik se Lyran igen! Men det var mig jo den gang en umulighed at rejse did ud da jeg på forhånd for hele tiden var bunden til staden ved andre løfter og forpligtelser. Jeg beder Dem hilse hende på det hjerteligste fra mig. Ligeledes friherrinde Adlersparre, som jeg desværre heller ikke fik se. Og endelig selskabet «Heimdal», der beredte mig så megen glæde og ære, og hvis indbydelseskort jeg fremdeles har liggende på mit bord – Og så, med en bøn til Dem og professor Retzius om at bevare mig i venlig erindring, tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER HANSEN, MÜNCHEN 12. mars 1888

Konvolutt

Literaturhistorikeren

herr professor P. Hansen.

R. af Dbg.

Kopenhagen.

(Dänemark.)

Abs: Henrik Ibsen.

München.

München, den 12. Marts 1888.

Kære P. Hansen!

Allerede for længe siden skulde jeg have bragt Dig min tak for det bevis på gammelt venskab, hvormed Du glædede mig ved at sende mig din oversættelse af Goethes «Faust». Men jeg har i de to sidste måneder i den grad været overlæsset af forretninger at jeg har været nødt til midlertidig at lægge al privat brevskrivning til side. Dette får tjene mig til undskyldning.

Og når jeg nu idag frembærer min taksigelse, så gælder denne ikke blot tilsendelsen af bogen men også den nydelse som læsningen af samme har beredt mig. Og så beder jeg Dig modtage min oprigtigste lykønskning tillige. Thi det er vel utvilsomt at det er lykkedes Dig at få istand den ypperligste oversættelse af «Faust», der overhovedet existerer. De romanske sprog egner sig jo ikke til gengivelse af dette digt. Fr. Gjertsens norske forsøg er et dilettantarbejde. Rydbergs oversættelse er jo både nobel og korrekt; men jeg synes ikke at originalens gothiske sprogtone hos ham kommer tilbørligt frem. Det svenske sprog har jo også i sig et akademisk drag, som kanské gør overførelsen vanskeligere. – Altså, hjertelig tak for den værdifulde gave! – Med de forbindtligste hilsener til din elskværdige hustru tegner jeg mig

din gamle ven og medegypter

Henrik Ibsen.

Til FRIEDERIKE GOßMANN, MÜNCHEN [19. mars 1888]

Vi er med alle vore Hjærters Ønsker hos Dem.

Til AMANDUS SCHIBSTED, MÜNCHEN 27. mars 1888

München, den 27. Marts 1888.

Herr redaktør Schibsted!

Tillad mig herved at bede Dem om i venlighed at modtage min bedste og forbindtligste tak for den opmærksomhed, De har havt den godhed at vise mig ved i Deres ærede blad for 20de dennes at optage en række af velvillige artikler i anledning af min 60de fødselsdag.

Jeg beder Dem være forvisset om at jeg altid vil føle mig erkendtlig for den glæde, De derved har beredt mig. Og denne glæde var så meget større, som den kom mig uventet.

Noget af det, der i mit literære forhold til hjemlandet har pint mig mest er den kendsgerning at jeg gennem en række af år, lige siden «De unges forbund» kom frem, stadig har været taget til indtægt af det ene eller det andet politiske parti. Jeg, der aldrig i mit liv har befattet mig med politik men kun med samfundsspørsmål! Og så formentlige modstanderes ulyst til at ville forstå! Det er ikke lovprisninger eller tilslutning, jeg tørster efter. Men forståelse. Forståelse. – Den hånd, De i venlighed har rakt mig modtager jeg hjertelig gerne og tegner mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS HOPFEN, MÜNCHEN 27. mars 1888

München, den 27. März 1888.

Lieber, hochverehrter Herr Kollega!

Empfangen Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank für Ihre freundliche Gratulation zu meinem sechzigsten Geburtstag.

Mit den besten Grüssen und Empfehlungen an Ihre hochverehrte Frau Gemahlin sowie an die Kinder des Hauses zeichne ich mich

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

Til OLA THOMMESSEN, MÜNCHEN 27. mars 1888

München, den 27. Marts 1888.

Herr redaktør Thommessen!

Jeg beder Dem herved modtage min bedste tak for Deres og herr Vullums telegram og ligeså for de varme og velvillige udtalelser, som Deres blad har indeholdt i anledning af min sextiende fødselsdag.

Af de i disse dage hidkomne norske aviser erfarer jeg at Kristiania teater har fejret dagen ved en festforestilling. Jeg synes rigtignok at direktionen gerne kunde med et par ord have underrettet mig derom. Men med teatrets nuværende ledelse for øje turde sådant kanske være for meget forlangt. I ethvert fald er det da heller ikke sket.

De demonstrationer, hvormed jeg ser at forestillingen sluttede, kan jeg naturligvis kun tyde som et tegn på velvilje for mig og min digtning. Men jeg tror rigtignok at man heller burde have valgt en anden anledning, – hvis der overhovedet endelig skulde demonstreres. Nå, jeg tør ikke komme ind på vidtløftigheder idag. Altså, lev vel for denne gang og hjertelig tak!

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 27. mars 1888

München, den 27. März 1888.

Hochgeehrter Herr!

Empfangen Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank für Ihre freundliche Gratulation zu meinem sechzigsten Geburtstag.

Mit den besten Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til KRISTIAN ANASTAS WINTERHJELM, MÜNCHEN 28. mars 1888

München, den 28. Marts 1888.

Kære herr Winterhjelm!

Tillad mig herved at aflægge Dem min hjerteligste tak for telegrammet og fordi De var så venlig at have dagen i erindring.

Og så må jeg få benytte anledningen til at gøre god igen en forsømmelse, som jeg desværre gjorde mig skyldig i under mit ophold i Stockholm . Da jeg dersteds havde den fornøjelse at besøge Dem og Deres hustru i Deres hjem, var det min hensigt at takke Dem for det i sin tid tilsendte exemplar af «Til Statsrådstaburetten». Men samtalen tog en anden vending og sagen blev således ikke berørt.

Nu vil jeg derfor i al korthed indhente det forsømte i det jeg beder Dem modtage min varmeste taksigelse ikke blot for det smukke exemplar af bogen men også for den fornøjelse som læsningen af samme beredte mig. Det samme gælder også Frits Randel, hvilken jeg forskaffede mig straks efter udkomsten. Slutningsoptrinet i denne vil altid bevare sig uudsletteligt i min erindring og jeg husker godt at jeg længe brød mit hode med at udfinde hvem der havde digtet denne fortræffelige levende virkelighedsskildring.

Og så vil jeg sluttelig bede Dem frembære min bedste og forbindtligste hilsen til Deres højt ærede hustru, hvem jeg skylder så meget og godt samarbejde på kunstens område. – Lev begge hermed hjertelig vel!

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHANNES STEEN, MÜNCHEN 29. mars 1888

München den 29de Marts 1888.

Hr. Stortingspræsident Steen!

Tillad mig herved i Ærbødighed at frembære min hjerteligste Tak for det af Dem og 53 andre Medlemmer af Stortinget underskrevne Telegram, hvilket jeg på min sextiende Fødselsdag havde den store Glæde og Ære at modtage.

Det var det norske Storting, som, ved i Året 1866 at bevilge mig et årligt Bidrag af Statskassen, ydede mig den første offentlige Anerkendelse for min Digtergerning.

Og denne Bevilgning har i væsentlig Grad bidraget til at lette mig min Livsvej og min Virksomhed gennem den Række af År, som ligger imellem.

Taknemmeligheden herfor har stedse været og vil fremdeles vedblive at være levende i mig.

Det Forhold, hvori jeg ved Stortingets Bevilgning i Året 1866 indtrådte, har for mig været et Bånd, som gennem Påmindelsen har knyttet mig end fastere til det fjerne Fædreland.

Men i fuld Tillid til Stortingets Højsind har det aldrig faldet mig ind at betragte eller føle dette Bånd som bindende eller indsnørende med Hensyn til min fri digteriske Aktion.

Med gentagen hjerteligst Taksigelse tegner jeg mig i Ærbødighed

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til KRISTIANIA VESTRE ARBEIDERSAMFUND, MÜNCHEN 29. mars 1888

München den 29de Marts 1888.

Tillad mig herved at frembære min hjerteligste taksigelse for det lykønskningstelegram, hvormed Kristiania vestre arbejdersamfund glædede og hædrede mig på min sextiende fødselsdag.

Med de varmeste ønsker om, at en velfærdsrig fremtid må være arbejderstanden beskåret tegner jeg mig i ærbødighed

Henrik Ibsen.

Til OSCAR NISSEN, MÜNCHEN 29. mars 1888

München, den 29. Marts 1888.

Herr dr: Oscar Nissen!

Det var med særlig glæde at jeg på min sextiende fødselsdag modtog Deres hilsningstelegram fra Kristiania arbejdersamfund og jeg frembærer herved min hjerteligste tak for samme.

Desværre ligger det ikke indenfor min evne at kunne på ligefrem måde virke for arbejderstandens vel.

Men jeg beder Dem udtale for samfundets medlemmer at af alle stænder i vort land er det arbejderstanden, som står mit hjerte nærmest, og jeg beder Dem tilføje at i den fremtid, som jeg tror på og håber på, vil der være forbeholdt arbejderen livsvilkår og en samfundstilstand, som jeg med levende glæde ønsker velkommen.

Med de forbindtligste hilsener tegner jeg mig

Deres ærbødige

Henrik Ibsen

Til DIDERIK THOMAS JOHANNES SCHNITLER, MÜNCHEN [mars 1888]

Kjære Schnitler!

Hjertelig hilsen fra det fjerne! Jeg har aldrig glemt vort samliv i Bergen med dertil hørende eventyr og historier. Behold ogsaa du mig i venlig erindring.

Til CHRISTIAN HOSTRUP, MÜNCHEN 2. april 1888

München, den 2den April 1888.

Hr. Pastor Hostrup!

Tilgiv godhedsfuldt, at jeg først idag frembærer min hjertelige tak for telegrammet, hvormed De og Deres ærede frue glædede mig paa min fødselsdag.

Ikke mindre taknemmelig er jeg Dem for det tilsendte exemplar af «Under Snefog». Det har været mig en sand hjertens glæde og nydelse at læse og leve med i denne elskværdige digtning. Jylland, som øver en dragende magt over mig, siden jeg lærte det at kende, blev under læsningen saa forunderlig nærværende i min forestilling, skønt jeg jo aldrig har været der ved vintertid. I teatret går jeg her næsten aldrig, men jeg læser gerne et skuespil en gang imellem om aftenen, og da jeg har en stærk indbildningskraft for det dramatiske, så kan jeg se alt det, der er rigtig sandt, troværdigt og pålideligt, lys levende for mig; læsningen virker næsten som en opførelse. Derfor har læsningen af Deres nye stykke været mig en så stor nydelse.

Med min hustrus og mine egne bedste hilsener til Dem og Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN TØNSBERG, MÜNCHEN 3. april 1888

München, den 3. April 1888.

Herr generalkonsul Tønsberg!

Modtag herved min hjerteligste tak for telegrammet, som De på min fødselsdag havde den godhed at sende mig.

Gerne vilde jeg idag have benyttet anledningen til at skrive noget udførligere; men jeg er netop i denne tid så overlæsset med brevskrivning at jeg nødes til i hvert enkelt tilfælde at fatte mig i den størst mulige korthed.

Jeg indskrænker mig derfor til i min hustrus og eget navn at sende Dem vore bedste ønsker og hilsener idet jeg tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 3. april 1888

München, den 3. April 1888.

Kære herr Elias!

Tillad mig herved at sende Dem min hjerteligste tak for telegrammet i anledning af min fødselsdag og ikke mindre for den pragtfulde og velsmagende gave, hvormed De havde den godhed at glæde og overraske os.

Til deltagerne i festen i Kaiserhof sendte jeg en kollektiv taksigelse gennem et telegram til dr: Brahm og jeg håber at denne på en eller anden måde er kommet til samtlige vedkommendes kundskab. At skrive til enhver især vilde have været næsten uoverkommeligt for mig, og en offentlig taksigelse i bladene forekom mig ikke at være ganske på sin plads ved en så privat anledning.

Forhåbentlig vil jeg nu snart have den fornøjelse at se Dem igen i München og få tale med Dem om vennerne i Berlin og om alt det meget andet, som det så levende interesserer mig at erfare derfra.

Med en ærbødigst kompliment til Deres brud tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD GRIEG, MÜNCHEN 4. april 1888

München, den 4. April 1888.

Kære Edvard Grieg!

Modtag min hjerteligste tak for telegrammet samt min hustrus og min forbindtligste og venskabeligste hilsen til Dem og Deres kære, ærede frue. – Jeg sidder i brevskrivning til op over ørene. Derfor kun disse linjer.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til OTTO BRAUN, MÜNCHEN 4. april 1888

Konvolutt

Herrn Dr: Otto Braun,

Chefredakteur der «Allgemeinen Zeitung».

München.

München den 4. April 1888.

Hochverehrter Herr Doktor!

Verzeihen Sie gütigst, dass ich erst heute meinen herzlichsten Dank ausspreche für das freundliche und liebenswürdige Schreiben, womit Sie mich an meinem 60. Geburtstag gefreut und geehrt haben.

Mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til LAURA GUNDERSEN, MÜNCHEN [mars/april 1888]

Kjære Fru Gundersen!

Tillad mig herved at frembære min bedste og forbindtligste Tak for det Telegram, som De og de øvrige Medlemmer af Kristiania Theaters Skuespillerpersonale havde den Godhed at sende mig i Anledning af min sextiende Fødselsdag.

Jeg beder Dem alle være forvissede om, at jeg stedse med vaagen Interesse følger Kristiania Theaters Virksomhed.

Theatret i sin Almindelighed har, ligesom Digtningen og Kunsten overhovedet, en modificeret Opgave gjennem de vexlende Tider.

Nu til Dags er Theatrets Opgave den: ikke blot at virke som Kunstanstalt, men ogsaa at tjene som en Institution, der ejer en samlende Magt og Evne i sig.

Gid dette maatte blive erkjendt af Almenheden og af de styrende i Stat og Kommune!

Med mange gode Hilsener til Personalet tegner jeg mig

Deres hengivne og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til FRANCIS HAGERUP, MÜNCHEN 5. april 1888

München, den 5. April 1888.

Herr professor Hagerup!

Jeg beder Dem herved modtage min bedste og forbindtligste tak for telegrammet, hvormed De glædede mig på min fødselsdag.

I det jeg håber De godhedsfuldt undskylder at disse linjer fremkommer så sent tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CARL SNOILSKY, MÜNCHEN 6. april 1888

München, den 6. April 1888.

Kære ven!

Modtag herved, Du og din ærede hustru, min hjerteligste tak for telegrammet, som jeg havde den glæde at modtage på min fødselsdag.

Det var med levende tilfredsstillelse at jeg for et par dage siden læste afhandlingen om Dig i «Magazin für die Litteratur». Jeg har så ofte tænkt på, hvor ønskeligt det vilde være for en alsidigere forståelse af den skandinaviske poesi her i Tyskland om dine digte i større omfang kunde blive oversatte. Det er ganske rigtigt, hvad Adolf Stern antyder, at Du repræsenterer en ejendommelig side af totalbilledet, som nødvendigvis bør og må tages med. Nu håber jeg at det vil komme. Hvad det gælder om er at finde en oversætter, med hvem Du personlig kunde konferere. De i «Das Magazin» meddelte prøver klinger meget godt på tysk. Helt og i sin inderste kerne at gengive originaldigtene på alle punkter er vel i de fleste tilfælde ikke at opnå. Redaktøren af tidsskriftet, Wolfgang Kirchbach, kender jeg personlig og jeg er viss på at han med største glæde stiller sit blad til din tjeneste, ifald Du ønsker det. Han er selv en meget begavet forfatter. Flere af hans romaner er oversatte på dansk. Hans mærkelige skuespil «Waiblinger» vil jeg anbefale Dig at læse. –

Med vore hjerteligste hilsener til Dig og din højt ærede hustru tegner jeg mig

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til OTTOMAR BETA, MÜNCHEN 11. april 1888

München, den 11. April 1888.

Hochgeehrter Herr!

Gestatten Sie mir hierdurch meinen herzlichsten Dank für Ihren freundlichen Brief sowie für den liebenswürdigen Artikel im «Bazar» auszusprechen und verzeihen Sie gütigst, dass diese Zeilen Ihnen erst heute zugestellt werden.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til HENRIK JÆGER, MÜNCHEN 13. april 1888

München, den 13. April 1888.

Kære herr Henrik Jæger!

Først og fremst, for kronologisk ordens skyld, beder jeg Dem modtage min bedste og forbindtligste tak for telegrammerne, som De fra København og Deres frue fra Kristiania havde den godhed at sende mig på min fødselsdag.

Og så takker jeg Dem hjerteligst for Deres store biografiske værk, hvoraf de to prægtige exemplarer iforgårs kom os i hænde.

Jeg tror at jeg til min tak også trygt tør føje en lykønskning; thi jeg synes ikke der kan være tvil om at De vil få glæde af den bog. Den indeholder jo en stor mangfoldighed af nyt stof og er, synes jeg, gennemåndet af en fin og forstående tilegnelse af mine literære arbejder og af de vedkommende tidsforholde.

Bogens indhold var os forøvrigt bekendt forinden den endnu forelå færdig. I et tidligere brev til Dem tror jeg, jeg nævnte at korrekturarkene blev mig tilsendte. Dette har kanske, og med rette, forekommet Dem påfaldende og jeg skylder Dem derfor en forklaring. Samtidigt med at jeg sendte Dem det lille biografiske brudstykke skrev jeg til Hegel og bad ham om i sin tid at måtte få læse korrektur på samme, såsom jeg denne gang imod sædvane havde givet fra mig til trykning et løst henkastet og utydelig skrevet koncept. Således skete også. Men fra bogtrykkeriet vedblev man, formodentlig grundet på misforståelse, at sende mig også de følgende ark. At vi med levende interesse læste disse et for et vil De finde naturligt. Men jeg gjorde herr Bagge udtrykkelig opmærksom på at hvis bogens udgivelse derved skulde forsinkes, så måtte enhver yderligere tilsendelse heller ophøre. Denne vedblev dog alligevel idet herr Bagge oplyste at derved ingen tidsspilde forvoldtes.

Dersom jeg ikke havde været så overlæsset med brevskrivning, som jeg i denne tid virkelig er, skulde jeg gerne have udtalt mig omstændeligere. Men det får nu være til en anden gang, kanske når jeg igen får den fornøjelse at træffe Dem personlig. Idag må jeg indskrænke mig til at sende Dem og Deres frue vore hjerteligste hilsener og tegne mig

Deres takskyldige og venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til I. WINCKEL, MÜNCHEN 13. april 1888

Konvolutt

Herrn Dr. jur. I. Winckel.

Castell

bei Würzburg.

München, den 13. April 1888.

Hochgeehrter Herr!

Gestatten Sie mir hierdurch meinen besten und verbindlichsten Dank für die freundliche Zusendung auszusprechen.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til KRISTIAN ANASTAS WINTERHJELM, MÜNCHEN 13. april 1888

München, den 13. April 1888.

Herr Kr: Winterhjelm!

Jeg har ikke det mindste imod at det betræffende sted i mit brev på en eller anden måde benyttes til offentliggørelse, ifald sådant ønskes. Hvad jeg skrev om Deres bog var min fulde hjertens mening og den har jeg ingen grund til at lægge skjul på.

I stort hastværk tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til BERNT GRØNVOLD, MÜNCHEN 14. april 1888

Konvolutt

Dem Maler

Herrn Bernt Grønvold.

Hotel Roth.

München.

München, den 14. April 1888.

Kære herr Bernt Grønvold!

Jeg kan ikke finde ord for at udtrykke hvor takskyldig jeg føler mig for det prægtige billede, som De i Deres altfor store godhed har glædet og beriget mig med.

De ved ikke og kan ikke vide, hvilket værd dette billede, – ganske bortsét fra det kunstneriske, – har for mig netop nu, da jeg går og tumler i tankerne med et nyt skuespil. I Deres friluftsbillede er der hav og sollys og sommerstemning. At disse magter kom til mig anskuelige og levendegjorte tager jeg for et godt varsel; thi de kommer på sin vis til at spille med i det, som jeg nu forbereder.

Modtag derfor min hjerteligste tak!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FERDINAND VETTER, MÜNCHEN 14. april 1888

Konvolutt

Herrn Universitätsprofessor Ferd. Vetter.

Bern.

Schweiz.

München, den 14. April 1888.

Hochgeehrter Herr Professor!

Gestatten Sie mir hierdurch Ihnen und Ihrer Frau Gemahlin meinen herzlichsten Dank für den freundlichen und liebenswürdigen Brief vom 16. März auszusprechen, und verzeihen Sie gütigst, dass ich erst heute Zeit gefunden habe Ihnen diese Zeilen zugehen zu lassen.

Mit den besten und verbindlichsten Grüssen zeichne ich mich in vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til LEO STIEGLITZ, MÜNCHEN 16. april 1888

Konvolutt

Herrn Leo Stieglitz,

Anlage 54

Heidelberg,

Baden.

München, den 16. April 1888.

Geehrter Herr!

Meine Zeit ist sehr stark in Anspruch genommen; ich muss mich deshalb darauf beschränken, zu bemerken, dass ich gewöhnlich meine dramatischen Arbeiten während der Sommerzeit schreibe. Geplant und vorbereitet sind sie dann in dem vorangegangenen Winter geworden.

Hochachtungsvollst

Henrik Ibsen.

Til GUNNAR HEIBERG, MÜNCHEN 18. april 1888

Konvolutt

Herr teaterdirektør

Gunnar Heiberg

Bergen

in Norwegen.

München, den 18. April 1888.

Herr Gunnar Heiberg!

Næst efter at takke for telegrammet, som De og Deres hustru havde den godhed at sende i anledning af min fødselsdag skal jeg herved besvare Deres brev af 27de Marts. Men jeg er nødt til at fatte mig i yderste korthed da brevskrivning optager min tid i en udstrækning, som næsten bringer mig til fortvilelse.

Hvad den omskrevne anbefaling angår, da ser jeg mig ikke i stand til at meddele nogen sådan, da jeg jo ikke ved andet at fremføre til fordel for Dem og Deres hustru, end hvad jeg allerede for længere tid siden har udtalt i et par breve til Dem. Disse må De naturligvis gerne benytte, hvis De så synes.

Mit råd til Dem er at De rejser til Kristiania og der personlig undersøger, hvilke stipendier eller legater det for Dem og Deres hustru vilde være hensigtsmæssigst at melde sig til.

De siger i Deres brev at ansøgningstiden snart udløber; men dette er formentlig en fejltagelse. De forskellige stipendier uddeles til indbyrdes forskellige tider, – statsstipendierne ofte først hen i September måned og om indleveringsfristen for ansøgningerne har jeg endnu ikke set nogen bekendtgørelse.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 18. april 1888

München, den 18. April 1888.

Herr boghandler Lund!

Tillad mig herved at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig en anvisning for det beløb, De for tiden måtte have indestående for mig.

Skulde der senerehen fra tidsskriftet «Nylænde» blive Dem præsenteret en liden regning, bedes denne lejlighedsvis betalt.

Jeg er overlæsset med brevskrivning i denne tid og må derfor indskrænke mig til disse få linjer.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til IDA AALBERG, MÜNCHEN 20. april 1888

Konvolutt

Fru Ida Aalberg-Kivekäs.

Helsingfors.

Finland.

München, den 20. April 1888.

Fru Ida Aalberg-Kivekäs!

Tillad mig herved at bringe Dem og herr doktoren min hjerteligste og forbindtligste tak for telegrammet i anledning af min 60de fødselsdag.

Ligeledes beder jeg om gennem Dem at måtte få fremføre min taksigelse til de rollehavende i «Hærmændene på Helgeland» for den venlige hilsen, jeg fra dem havde den glæde på samme dag at modtage.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KARL BOMHOFF, MÜNCHEN 20. april 1888

Konvolutt

Herr bankadministrator K. Bomhoff.

Trondhjem.

Norwegen.

München, den 20. April 1888.

Kære herr Bomhoff!

Modtag herved min hjerteligste tak for telegrammet i anledning af min fødselsdag, og undskyld at disse linjer fremkommer så sent.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres hustru tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til KAARLO BERGBOM, MÜNCHEN 20. april 1888

München, den 20. April 1888.

Herr dr: K. Bergbom!

Det var mig en stor glæde på min 60de fødselsdag gennem Dem at modtage det finske teaters venlige hilsen og lykønskning og jeg tillader mig herved til alle vedkommende at frembære min hjerteligste tak for samme.

Med de bedste hilsener og med tak for det behagelige skønt altfor korte samvær i Sæby forrige sommer tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KARL WARBURG, MÜNCHEN 20. april 1888

München, den 20. April 1888.

Kære herr dr: Warburg!

Tillad mig herved at bringe Dem, herr Henrik Hedlund og herr Rubensson min hjerteligste tak for telegrammet i anledning af min fødselsdag!

Og så beder jeg Dem undskylde at disse linjer fremkommer så sent. Men jeg har været overlæsset af brevskrivning i denne tid, og så er det gerne de nærmeste venner som får vente til sidst. – Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til OTTO BORCHSENIUS, MÜNCHEN 21. april 1888

München, den 21. April 1888.

Herr Otto Borchsenius!

Tillad mig herved først og fremst at bringe Dem min forbindtligste tak for det venlige telegram, hvormed De glædede mig på min fødselsdag.

Ligeledes benytter jeg anledningen til på det bedste at takke Dem for de til forskellige tider modtagne nummere af «Morgenbladet». I dem alle har jeg fundet noget, som for mig var nyt og af interesse.

Deres brev af 18de dennes kom mig nu netop i hænde og jeg vil ikke opsætte med i al korthed at besvare samme.

Jeg har været opmærksom på at Hostrup førstkommende 20de Maj fylder sit 70de år, og det har været og er fremdeles min hensigt at sende ham under en eller anden form en hilsen i dagens anledning.

Men dette vil ské privat, gennem telegram eller brev. Hvad jeg kan have at sige ham egner sig ikke som indhold for en artikel i pressen. Det gør mig derfor ondt at meddele at jeg ikke ser mig i stand til at sende «Morgenbladet» noget bidrag ved den omhandlede lejlighed.

Jeg vilde gerne have skrevet udførligere idag; men jeg er overlæsset med brevskrivning i denne tid og må derfor indskrænke mig til en takskyldig hilsen i det jeg tegner mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK FERDINAND FALKENSTJERNE, MÜNCHEN 25. april 1888

München, den 25. April 1888.

Herr folkehøjskoleforstander Falkenstjerne!

Som svar på Deres venlige henvendelse skal jeg meddele at jeg længe har været opmærksom på at Hostrup fylder sit 70de år førstkommende 20de Maj og at det er min hensigt ved den anledning at sende ham en privat hilsen.

Nogen sang til den påtænkte fest ser jeg mig derimod ikke i stand til at skrive, da jeg allerede for mange år siden er kommet bort fra det slags forfatterskab.

Med beklagelse over således ikke at kunne imødekomme Deres ønske tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 26. april 1888

München, den 26. April 1888.

Kære herr boghandler Hegel!

Tillad mig herved først og fremst, skønt rigtignok lovlig sent, at sende Dem min hjerteligste tak for det telegram, hvormed De og Deres kære frue glædede mig på min fødselsdag.

Dernæst takker jeg Dem ikke mindre for de to tilsendte pragtexemplarer af Henrik Jægers festskrift. Om dettes indhold tilkommer det jo ikke mig at afsige nogen dom; men så meget er vel i alle fald sikkert at det indeholder nyt biografisk stof i stor mængde. Nu vil jeg blot ønske at De må have ret megen tilfredsstillelse af dette kostbare foretagende, der for mig altid vil være et kært vidnesbyrd om al den venlighed og velvilje, hvormed jeg nu i en lang række af år har været omfattet af den Gyldendalske boghandels indehavere.

Med vore bedste hilsener til Dem, Deres frue og børn tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ALBERT CAMMERMEYER, MÜNCHEN 28. april 1888

Hr. Boghandler Cammermeyer, Kristiania.

Uagtet Deres ærede skrivelse af 16de dennes ikke egentlig foranlediger noget svar fra min side, vil jeg dog ikke tilbageholde et par bemærkninger.

De honorarer, jeg nu pr. ark pr. 1000 modtager fra min forlægger, er betydelig større end de var i 1874. For et enkelt digt er jeg desuden vant til at lade mig honorere efter en særlig målestok.

De synes at have tænkt Dem som honorar for «Terje Vigen» 50 kroner pr. 1000. Jeg forlanger 100 kroner. Derved fordyres hvert exemplar og det påtænkte illustrerede pragtverk med et beløb af 5 – fem øre. Og som følge af denne fordyrelse kan foretagendet ikke komme istand. Jeg tror også, det er bedst således.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMMA KLINGENFELD, MÜNCHEN [april 1888]

Kære frøken Klingenfeld!

Undskyld telegramstil på grund af tidsmangel. «Das Fest auf Solhaug» er Deres udelukkende ejendom. Indrømmer De komponisten ⅓ af honorarerne, så beholder De selv, i Deres dobbelte egenskab af forfatter og oversætter, de øvrige to tredjedele. – Hjertelige hilsener fra min hustru og mig!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER ERASMUS LANGE-MÜLLER, MÜNCHEN 2. mai 1888

Konvolutt

Komponisten

herr P. E. Lange-Müller.

Ørsteds-vej 20. A.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 2. Maj 1888.

Herr P. E. Lange-Müller!

Tillad mig herved at frembære min hjerteligste og forbindtligste tak for det på min fødselsdag modtagne klavérudtog af musiken til «Gildet på Solhaug». Det skulde glæde mig meget om Deres komposition ret snart kunde komme til opførelse i Meiningen, hvor stykket, i frøken Klingenfelds fortrinlige oversættelse, for længe siden er antaget.

Kanské vi da kunde få anledning til at fornye bekendtskapet fra Rom. For mig vilde dette være en sand glæde.

I det jeg beder Dem godhedsfuldt undskylde at disse linjer fremkommer så sent tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NY JORD, MÜNCHEN 4. mai 1888

Konvolutt

Til

Redaktionen af tidsskriftet «Ny jord».

Hovedvagtsgade 2. 2. sal.

Kopenhagen.

Dänemark.

Abs: Dr: Henrik Ibsen.

München.

München, den 4. Maj 1888.

Til redaktionen af tidsskriftet «Ny jord». København.

Tillad mig herved at frembære min hjerteligste taksigelse for det tilsendte hæfte af Deres tidsskrift og for de to venlige og velvillige stykker i samme, med hvilke De har glædet og hædret mig i anledning af min 60-årige fødselsdag.

Med de bedste ønsker om trivsel og fremgang for Deres unge foretagende tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN KNUD FREDERIK MOLBECH, MÜNCHEN 7. mai 1888

München, den 7. Maj 1888.

Kære Molbech!

Med stor glæde har min hustru og jeg læst avisernes beretninger om den triumf Du har fejret og fremdeles fejrer ved opførelsen af «Dante» på det kgl: teater.

Så kom da endelig den sejr, Du skulde have vundet allerede for mange år siden. Og når jeg nu gennem bladreferaternes oversigt opfrisker i erindringen din digtnings indhold, så bliver det mig aldeles uforklarligt, hvad der egentlig kan have bevirket at opførelsen så uforsvarlig længe har ladet vente på sig. Jeg synes at teatret med begge hænder skulde have grebet dette værk medens det endnu var nyt, så meget mere som man jo dengang havde de fortrinligste kræfter til at besætte hovedpartierne med.

Men, som sagt, vi glædede os dog på dine vegne over at «Dante» endelig engang kom frem. Med hjertelig deltagelse erfarede vi imidlertid for et par dage siden at Du i længere tid har været syg og at du nu opholder dig på et hospital i København. Under disse omstændigheder har du kanské endnu ikke havt anledning til at overvære opførelsen af dit stykke og dette gør os inderlig ondt at tænke på. Den glæde skulde Du dog have havt.

Men når nu din sygdom, hvad vi håber, snart er overstået, tænker Du så ikke på at foretage en liden udenlandsrejse? Om Du f. ex. kom her ned til München? Forberedelserne til opførelsen af dit stykke hersteds er, så vidt jeg ved, stillet i bero; men jeg tror ikke at tanken er endelig opgivet. Jeg mener derfor at din personlige nærværelse vilde kunne øve en gavnlig indflydelse og påskynde foretagendet. Intendanten, baron Perfall, er nemlig en meget ængstelig herre og derhos uden synderlig handlekraft. Han trænger til at drives frem gennem et påtryk udenfra. Dette skulde Du dog tænke på når Du er kommen til kræfter igen.

At min hustru og jeg vilde glæde os overordentlig ved at se Dig hernede, behøver jeg vel ikke at forsikkre Dig om. Under alle omstændigheder ønsker vi Dig en god og snarlig bedring og sender Dig, din frue og børnene vore hjerteligste hilsener.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til ZACHARIAS TOPELIUS, MÜNCHEN 9. mai 1888

München, den 9. Maj 1888.

Herr statsråd Z. Topelius!

Må det herved være mig tilladt at frembære min hjerteligste tak for det telegram, hvormed herr statsråden hædrede og glædede mig i anledning af min 60-årige fødselsdag. Og må jeg derhos anholde om godhedsfuld tilgivelse for at denne min taksigelse fremkommer så sent.

Med hilsning og alle gode ønsker tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JENSEN & CO., MÜNCHEN 10. mai 1888

München, Maximilianstrasse 32. II. den 10. Maj 1888.

Herrer Jensen & comp: Kristiania.

Herved tillader jeg mig at anmode Dem om snarest muligt at ville sende mig en stor gammelost af allerbedste kvalitet. Regningen for samme vil som sædvanlig blive betalt af herr boghandler Nils Lund.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til BJØRN BJØRNSON, MÜNCHEN 12. mai 1888

München, den 12. Maj 1888.

Herr sceneinstruktør Bjørnson!

Nærværende genpart, der kom mig i hænde imorges, tilbagesendes herved i det jeg beder Dem om på mine vegne at forsyne originaldokumentet med min underskrift.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 14. mai 1888

München, den 14. Maj 1888.

Kære herr professor!

Tillad mig herved hjerteligst at takke Dem for Deres venskabelige brev, som jeg herved skal besvare.

At Henrik Jæger vilde sende Dem sit festskrift, vidste jeg på forhånd. I modsat fald skulde jeg selv have sørget for at bogen var kommet Dem i hænde. For det tilfælde at bogen skulde udkomme på tysk er jeg aldeles enig med Dem angående nødvendigheden af de ændringer, som De i Deres brev påpeger. Frøken Klingenfeld rejser til Berlin og vil opsøge Dem for personlig at forhandle om sagen.

Herr Julius Elias har berettet udførligt angående Deres plan at udgive et stort nordisk bibliotek i fortrinlige oversættelser og jeg glæder mig overordentlig ved tanken om dette foretagende.

Det meste af bladenes beretninger om opførelsen af «Vildanden» har jeg for længe siden læst, – altså, hjertelig tak, nogen tilsendelse behøves ikke. Hvad De i Deres brev meddeler om Deres personlige iagttagelser under forestillingerne interesserede mig levende.

Fotografiet har jeg herved den fornøjelse at tilbagesende forsynet med min underskrift.

Samtidigt beder jeg Dem modtage min beste taksigelse for brevet, hvormed De glædede mig på min fødselsdag og med mange hilsener til vennerne tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til FINANTS- OG TOLDDEPARTEMENTET, KRISTIANIA/MÜNCHEN [14. mai 1888]

Til Den kongelige norske Regjerings Finants- og Tolddepartement.

I Januar Maaned 1877 udstedte endel Borgere af Kristiania Indbydelse til at tegne Bidrag til Opførelse af en ny Theaterbygning for Hovedstaden. Efterat der i kort Tid var tegnet Bidrag til et samlet Beløb af ca 320,000 Kr., konstituerede Bidragsyderne sig i Mai Maaned s. A. som et Aktieselskab og valgte en Komité til at indkassere Bidragene m. v. samt til at søge erhvervet en hensigtsmæssig Byggetomt for det nye Theater.

Efterat forskjellige Undersøgelser vare anstillede om Erhvervelse af en saadan Tomt, uden noget tilfredsstillende Resultat, bestemte man sig til at ansøge om Afstaaelse af den sydvestlige Del af den Staten tilhørende saakaldte Studenterlund til Tomt for Theatret, og i Januar Maaned 1880 indgaves et af en Flerhed af de oprindelige Indbydere undertegnet Andragende til det kongelige Departement om at der for førstkommende Storthing maatte blive fremsat kongelig Proposition herom. Efterat der om Sagen var indhentet Erklæringer bl. a. fra Kristiania Kommunebestyrelse og det akademiske Collegium, blev der ved kgl. Resol. af 23de April 1881 afgivet følgende Bestemmelse:

«At ingen Forføining bliver at træffe i Anledning af det fra en Del Indvaanere af Kristiania indkomne Andragende om at en Del af Studenterlunden bevirkes afgivet til Tomt for en ny Theaterbygning.»

Man tillader sig at vedlægge det ovennævnte Andragende tilligemed de over samme afgivne Erklæringer fra det akademiske Collegium og Kristiania Reguleringskommission, hvilken sidste ligger til Grund for de kommunale Autoriteters Udtalelser.

Idet undertegnede for Theaterselskabet nu fungerende Arbeidskomité, der har Selskabets Bemyndigelse til at erhverve en passende Tomt for den paatænkte Theaterbygning, herved tillader sig at gjentage det tidligere Andragende om Afstaaelse af en Del af Studenterlunden, skulle vi ledsage vort Andragende med følgende Oplysninger.

Af den oprindelig til Theaterbygningen subskriberede Kapital er ialt indkommet ca. 227,000 Kr. Da der til Tegningen var knyttet den Betingelse at Theaterbygningen skulde være paabegyndt inden Udgangen af Aaret 1884, søgte man henimod denne Tid Aktieeiernes Samtykke til en Forlængelse af Fristen til Udgangen af Aaret 1892; Samtykke blev meddelt for en større Del af Aktiebeløbet, men adskillige krævede sine Bidrag tilbagebetalte, og herved reduceredes Kapitalen saaledes at den nu med Tillæg af en Del indvundne Renter kun udgjør ca 233,000 Kr. Om at søge Bidragstegningen fortsat har der i de forløbne Aar ikke kunnet være Tale, dels paa Grund af den mindre gunstige økonomiske Tilstand, som har hersket her i Byen ligesaavel som i de øvrige Dele af Landet, dels fordi man har kunnet forudse at der vilde være liden Villighed til at tegne Bidrag, saalænge der ikke var skaffet en hensigtsmæssig Tomt for Theatret, og der saaledes ingen Udsigt havdes til at Byggeplanen i nogen nær Fremtid vilde kunne realiseres.

De Arbeidskomiteer som succesivt have virket for denne Sag have derfor hovedsagelig maattet indskrænke sine Bestræbelser til at tilveiebringe Tomten, og en Mangfoldighed af forskjellige Projekter have til den Ende været gjorte til Gjenstand for Undersøgelse og Overveielse, saavel bygget paa Indkjøb af private Eiendomme som paa Muligheden af at en offentlig Grund kunde ventes overladt gratis. I Henseende til Tilveiebringelse af en Tomt ved Indkjøb af private Eiendomme har det vist sig, at en saadan Tomt paa Grund af de Fordringer, som nødvendigvis maa stilles til dens Størrelse og Beliggenhed, vilde falde saa kostbar, at ikke langt fra det hele Beløb, som man for Tiden har til sin Raadighed, nødvendigvis vilde medgaa til Indkjøbet, og hvad angaar Udsigten til at erholde overladt en offentlig Tomt, er Resultatet blevet, at man igjen maa vende tilbage til den tidligere forfulgte Plan om Theatrets Henlæggelse til Studenterlunden som den eneste Mulighed, hvorved saadan Støtte kunde ventes opnaaet.

Den Sum som vil udkræves til en nogenlunde tidsmæssig ny Theaterbygnings Opførelse er saa betydelig, at der under de nuværende Tidsforholde er overmaade liden Sandsynlighed for at de fornødne private Bidrag ville kunne opdrives inden den Frist som er sat for Vedstaalesen af de hidtil tegnede Bidrag naar disse omtrent helt skulde opsluges af Udgifterne til Tomtens Erhvervelse. Skulde dette mislykkes, saa at man ikke til den fastsatte Tid drister sig til at gaa i Vei med Byggearbeidet, er det at befrygte at den forhaandenværende Kapital end yderligere vil smelte sammen ved Opsigelser og hele Foretagendet derved gaa over Styr. Det har derfor staaet for os som tvivlsomt om det ikke efter Sagens Stilling vilde være det retteste at opgive den hele Plan med Anskaffelse af en ny Theaterbygning som for Tiden ugjennemførlig. Forinden vi imidlertid kunne tage nogen afgjørende Bestemmelse om hvorvidt vi bør tilraade Selskabet at vælge denne beklagelige Udvei, have vi troet at burde gjøre et fornyet Forsøg paa at erholde gratis overladt en offentlig Tomt, og som saadan kan der efter de Undersøgelser vi have anstillet, efter vor Opfatning alene blive Spørgsmaal om Studenterlunden. I det Haab at en fornyet Overveielse af Sagen nu maaske kunde lede til et gunstigere Resultat, efter at det har vist sig at Theaterselskabet ikke har været istand til at tilveiebringe nogen anden Tomt, have vi troet at Muligheden af at erholde Tomt i Studenterlunden endnu ikke bør betragtes som endelig udelukket.

Idet vi angaaende Betydningen af en tidsmæssig og heldigt beliggende Theaterbygning for den sceniske Virksomheds Trivsel i Hovedstaden og derigjennem for hele vor literære Udvikling og nationale Kultur, tillade os at henvise til Udtalelserne i det tidligere til det kongelige Departement indsendte Andragende, skulle vi alene tillade os nogle korte Bemærkninger med Hensyn til de Indvendinger, som er anførte mod Theatrets Henlæggelse til Studenterlunden. Som det vil sees af det akademiske Collegiums og Kristiania Reguleringskommissions Erklæringer, ere disse Autoriteters Indvendinger mod Planen ikke egentlig byggede paa at den skulde volde enten Universitetets eller Kommunens Interesser nogen direkte Skade, hvorimod de hovedsagelig grundes dels paa endel fra æsthetiske Hensyn hentede Betragtninger, om hvis Værd der vistnok tør være forskjellige Meninger, dels paa et mere almindeligt Indtryk, at det vilde være heldigere om Studenterlunden for stedse kunde vedblive at henligge som en aaben, ubebygget Plads. Selv om man er enig i denne Opfatning, følger deraf efter vor Mening ikke med Nødvendighed, at Theaterbygningens Interesser ubetinget maa vige. Hvis den Opfatning af Theaterbygningens Betydning for Hovedstadens og det hele Lands Kulturliv er rigtig, som ligger til Grund for den Deltagelse og pekuniære Opofrelse som Sagen har fremkaldt hos Kristiania Byes Borgere, saa er Theatersagen selv en offentlig Interesse, som fortjener at tages i Betragtning ligesaavel som Universitetets og de kommunale Interesser, og man bør her ligesom i andre Tilfælde, hvor forskjellige Samfundsinteresser komme i delvis Kollision afgjøre Sagen med billigt Hensyn til at den ene faar lempe sig og slaa lidt af i sine Fordringer for at ikke de øvrige skulle lide Fortrængsel. Et Lands Nationaltheater pleier i andre Lande ikke at betragtes som en Sag der er Staten ligegyldig, hvorimod det almindelige er at Landets første Scene nyder betydelige Tilskud af offentlige Midler; naar man hos os ikke gaar videre end til at begjære overdraget en offentlig Tomt, som Staten saavidt os bekjendt ikke har eller kan forudsættes at ville faa Brug for til noget offentligt Bygværk, og som kan overlades uden at vigtigere offentlige Interesser tilsidesættes, da forekommer det os at man stiller en meget beskeden Begjæring. Vi skulle tilføie at det akademiske Collegium ikke sees at have gjort nogen Indvending mod Planen af den Grund at Theatrets Anbringelse i Studenterlunden skulde medføre nogen Ildsfare for Universitetets Bygninger eller Samlinger, og man tør vel derfor gaa ud fra at nogen saadan Frygt, der efter vor Mening ogsaa vilde være ganske ubegrundet, ikke næres af Universitetets Vedkommende. Det tør vel maaske ogsaa antages at de ovenomhandlede Erklæringer vilde have faldt noget anderledes ud, hvis man ikke havde tænkt sig det som sandsynligt, at Theatret for en rimelig Sum maatte kunne skaffe sig en anden Tomt, en Forudsætning som efter de fortsatte Undersøgelser, som Selskabet har anstillet, nu maa betragtes som uholdbar.

Angaaende det nærmere Valg af Theatrets Beliggenhed, er man selvfølgelig i Tilfælde villig til ganske at rette sig efter Statsmyndighedernes Bestemmelse, idet hvilkensomhelst Del af Studenterlunden vil kunne være tjenlig for Theatret. I det forrige Andragende antydedes Pladsens sydvestlige Del nærmest Storthingsgaden, midt imod den aabne Plads foran Universitetets Midtbygning som det Emplacement, man nærmest havde tænkt sig, men saavel den øverste som den nederste Del vil fyldestgjøre Theatrets Behov. Den eventuelle Theaterbygning har man tænkt sig skulde gives saadan Størrelse, at den afgiver Siddepladse for 1200 Tilskuere, og i saa Fald vil til selve Bygningen antagelig tiltrænges en Tomt af ca 2,500 m2 (40 m. Bredde og ca 63 m. Længde). Man tillader sig at vedlægge en Situationsplan som viser hvilken Plads en Bygning af saadanne Dimentioner vilde optage idet man som Alternativ lader følge et Rids, som viser Theatret lagt enten i den øvre eller i den nedre Ende af Studenterlunden. Nogen Tegning af selve Bygningen er ikke istandbragt; derimod tillade vi os at vedlægge en af Stadskonduktør Bull udarbeidet og som Bilag til det ældre Andragende indsendt, perspektivisk Facadetegning for en noget større Theaterbygning, beregnet paa 1500 Tilskuere.

Sluttelig skulle undertegnede Medlemmer af Theatrets Arbeidskomité bemærke, at naar DHrr. Bjørnstierne Bjørnson og Henrik Ibsen paa vor Anmodning have sluttet sig til os i denne Henvendelse, da bede vi denne Tilslutning af de tvende ypperste Repræsentanter for vor dramatiske Digtning betragtet som et Vidnesbyrd om Sagens store Betydning for Norges dramatiske Literatur og dets sceniske Kunst.

I Henhold til hvad vi have anført tillade vi os saaledes at andrage om at det kongelige Departement vil bevirke fremsat for det nu forsamlede Storthing kgl. Proposition om Samtykke til at der overlades et passende Areal af Studenterlunden til Tomt for et nyt Theater for Kristiania, idet vi derhos tør nære Haab om at Storthingets Beslutning om Sagen i ethvert Fald maa blive erhvervet.

Kristiania den

( Arbeidskomitéens Underskrifter)

(Foranstaaende Andragende tiltrædes af o. s. v.)

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN [1887/88]

Henrik Ibsen.

War gestern Abend von halb sieben in Café Maximilian. Bedauere lebhaft Sie nicht getroffen zu haben. Befürchte irgend ein Missverständniss bei unserer Verabredung.

Ihr ganz ergebener

H. I.

Ich komme jeden Abend in Café Maximilian.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 15. mai 1888

München, den 15. Maj 1888.

Kære herr boghandler Lund!

Jeg takker Dem forbindtligst for meddelelsen angående dampskibet «Dronningen». Men jeg agter ikke at afgive stemme i det foreliggende spørsmål da jeg ikke er sagkyndig. Man får håbe at de aktionærer, som er inde i forholdene, vil forstå at træffe den fornuftigste beslutning. – Med tak også for remissen i Deres næstforrige brev tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FERDINAND LOCHMANN, MÜNCHEN 17. mai 1888

München, den 17. Maj 1888.

Herr professor Lochmann!

De har vist mig den ære at sende mig et exemplar af Deres afhandling om «den nyere naturanskuelse», og jeg beder Dem herved modtage min hjerteligste tak for denne Deres venlighed, på hvilken jeg sætter overmåde megen pris.

Bogen har jeg læst med stor interesse, så meget mere, som jeg i længere tid har beskæftiget mig adskilligt med de herhen hørende emner. Men intet af de resultater, videnskaben hidtil synes at være kommen til, har kunnet tilfredsstille mig. Jeg har derfor dannet mig min egen personlige og uafhængige naturanskuelse. Jeg tror at både teologerne og naturforskerne stikker dybt i ensidighed. «Naturen» er ikke noget så materielt, som mange synes at ville gøre den til. Men hvad der stikker bagved, – det er den store gåde, den foreløbige hemmelighed.

Foreløbig, efter min mening. For jeg lever på håbet om at udviklingen skal kunne mægte lidt efter lidt at omsætte den store hemmelighed i helt frigørende erkendelse.

Jeg beder Dem undskylde disse hastværksantydninger og tegner mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN HOSTRUP, MÜNCHEN 18. mai 1888

München den 18de Maj 1888.

Hr. Pastor Hostrup!

I Anledning af den Mærkedag i Deres Liv, som indtræffer første Pintsedag, sender jeg Dem herved en hjertelig Lykønskning, hvilken jeg beder Dem i venlighed modtage.

Og saa en Tak for det Skjær af Livslyst og Ungdomsglæde, som Deres Digtning bar en Afglans af op til mig og til mine samtidige i det overskyede Norge.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til LAURA GUNDERSEN, MÜNCHEN 21. mai 1888

München, den 21. Maj 1888.

Kære fru Gundersen!

Min hustru beder mig herved at sende Dem sin hjerteligste tak for Deres venlige brev, hvilket hun nu netop havde den fornøjelse at modtage.

Selvfølgelig har jeg intet imod at 4de akt af «Brand» bringes til opførelse ved herr Gundersens jubilæums-forestilling. Tvertimod er det mig en glæde derved på en måde at kunne medvirke ved den forestående festlige anledning, til hvilken min hustru og jeg herved frembærer vore bedste ønsker om et glædeligt udfald i enhver henseende.

Med vore venskabeligste og forbindtligste hilsener til Dem og herr Gundersen tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, MÜNCHEN 24. mai 1888

Nej, kære Bjørnson, jeg vil ikke være med på ovenstående. Der kommer så intet ud af hele sagen alligevel. Jeg fortryder også at jeg gav mit samtykke til at underskrive teaterkomitéens ansøgning. Det ser nemlig derved ud som om jeg omfattede de kristianiensiske teatersager med en interesse, hvilken jeg i virkeligheden ikke føler og ikke kan føle.

Din hengivne

Henrik Ibsen

München, den 24. Maj 1888.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 1. juni 1888

München, den 1. Juni 1888.

Kære herr boghandler Hegel!

Herved tillader jeg mig at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 1000 kroner i tyske sedler.

Rigtignok har jeg ikke for øjeblikket et så stort beløb stående disponibelt hos Dem; men jeg håber at De nu som før viser mig den venskabstjeneste at forstrække mig med det manglende indtil resten af mine halvårsrenter forfalder.

De tyske blade er fulde af beretninger om udstillingen i København. Den lader jo til at være overordentlig storartet og jeg skulde have megen lyst til at få se den. Men det lader sig nu ikke gøre. Denne sommer må jeg tilbringe i ro hersteds for at få mit nye arbejde færdig.

Det gjorde mig meget ondt at erfare min gamle ven Molbechs død. Det glæder mig dog at jeg fik sendt ham et brev, som han modtog i sine sidste levedage. Jeg anede ikke dengang at enden var så nær.

For det exemplar af Henrik Jægers bog, som jeg erfarer at De har havt den godhed at sende til min søn og ligeledes for de til forskellige udenlandske literære venner sendte exemplarer beder jeg Dem modtage min forbindtligste tak.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres familje tegner jeg mig

Deres venskabeligst hengivne

Henrik Ibsen.

Til STORTINGET, KRISTIANIA/MÜNCHEN 13. juni 1888

Til Norges Storthing.

Den rige litterære Skat, som Asbjørnsen og Moe har skjænket os i Eventyrene, har i Illustrationerne til disse folkelige Digtninge affødt en kunstnerisk Skat, der af Mange betragtes som en af de betydningsfuldeste Frembringelser indenfor den nyere norske Kunsts Omraade.

Originaltegningerne til disse Illustrationer bleve af Asbjørnsen samlede i et «Eventyr-Album», der indeholder 220 Blade af Gude, Kittelsen, Schneider, Sinding, Werenskiold og Flere.

Eventyr-Albumet tilhører Asbjørnsens Bo og blev, ved dettes Vurdering, værdsat til Kr. 3 000,00.

I Anledning af en Forespørgsel fra Udlandet, om hvorvidt Boet vilde være villig til, i Tilfælde, at sælge Eventyr-Albumet for Vurderingssummen, erfaredes det, at Boets Bestyrelse ikke ønskede at lade Samlingen gaa til Udlandet, men nærede et levende Ønske om Samlingens Bevarelse for Norge. Paa Henvendelse til Boets Bestyrelse, med Forespørgsel om, paa hvilke Betingelser Boet, i Tilfælde, vilde overdrage Staten Eventyr-Albumet, modtoges vedlagte Svarskrivelse, der stiller Eventyr-Albumet til Disposition for Vurderingssummen Kr. 3 000,00.

Vi Undertegnede have den Overbevisning, at Samlingen af Eventyrtegningerne er af en saa stor national og kunstnerisk Interesse og tillige et saa betydeligt Monument i vor Kunsts Udviklingshistorie, at den burde bevares for Landet i en offentlig Samling og helst i Nationalgalleriet.

Vi henvende os derfor herved til det Norske Storthing med Anmodning om, at den nævnte Sum, Kr. 3 000,00 maa blive bevilget til Indkjøb af Asbjørnsens Eventyr-Album og at dette derefter maa blive indlemmet i Nationalgalleriet.

Christiania i Juni 1888.

J. Aars. | Arbo. | Sofus Arctander.
Dr. A. Chr. Bang. | B. Bergslien.
Johannes Brun. | Frantz Bull. | Fr. Gjertsen.
O. A. Grøndahl. | A. Grønvold.
J. B. Halvorsen. | Dr. Elling Holst.
S. Larpent. | H. Lassen. | V. A. Maribo.
M. J. Monrad. | Bredo Morgenstierne.
Gerh. Munthe. | Erika Nissen. | Hans Ross.
Evald Rygh. | J. E. Sars. | Adolf Schirmer.
P. Simonsen. | Per Sivle. | M. Skeibrok.
Olaf Skavlan. | Gustav Storm. | Fritz Thaulow.
Karl Uchermann. | C. R. Unger.

(Senere tilkommet).

O. Thommessen. | Ingvald Undset.
Jacob Dybwad. | J. Chr. Skredsvig.
A. W. Holter. | L. Holst. | Ernst Motzfeldt.
Arne Garborg. | Karl Hals. | L. Dietrichson.
Christopher Brun. | Henrik Ibsen. | Eilif Petersen.

Oversendes Storthinget

13de Juni 1888.

B. E. Bendixen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 1. juli 1888

München, den 1. Juli 1888.

Kære herr boghandler Lund!

Tillad mig herved at anmode Dem om godhedsfuldt, på sædvanlig måde, at ville sende mig det beløb, De for tiden måtte have indestående disponibelt for mig.

Herunder menes dog ikke indbefattet min andel af salgsbeløbet for dampskibet «Dronningen», om dette allerede skulde være indbetalt til Dem.

Disse sidstnævnte penge bedes derimod i sin tid oversendte til boghandler Hegel , som da af mig skal få nærmere besked angående anbringelsen af samme.

Jeg er i denne tid beskæftiget med at skrive et nyt skuespil. Af den grund kommer vi til at tilbringe hele sommeren hersteds.

De politiske forholde hjemme forekommer mig højst sørgelige. Men jeg håber på et omslag ved næste valg. Den radikale venstrepresses gavtyvstreger fylder mig med den dybeste afsky. Så vidt havde jeg aldrig tænkt at det skulde komme!

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LAURA KIELER, MÜNCHEN 23. juli 1888

München, den 23. Juli 1888.

Kære fru Kieler!

Når jeg først idag besvarer Deres venlige brev af 13. Juni, så er grunden den at jeg i denne tid har været og fremdeles er beskæftiget med at skrive et stort nyt skuespil og derfor har måttet sætte al brevskrivning tilside. Med Dem vil jeg dog gøre en undtagelse og sender Dem derfor disse linjer.

«Mænd af ære» har jeg læst med levende interesse og jeg synes at alle vore teatre burde skynde sig med at bringe dette stykke til opførelse.

Måské kunde nogle sammendragninger og strygninger i dialogen hist og her finde sted. Disse kan med lethed foretages under indstuderingen hvis De ikke foretrækker at gøre det på egen hånd.

At De ikke gerne bekvemmer Dem til at ændre noget ved stykkets udgang, kan jeg ikke fortænke Dem i. Overvej imidlertid den sag. Måské finder De en udvej.

For øvrigt tiltræder jeg i et og alt den dom, som direktør Cetti har udtalt om Deres arbejde.

På det tilsendte manuskript har De ikke navngivet Dem som forfatter. Dette bør De dog ubetinget gøre. Deres gode forfatternavn vil jo være en anbefaling mere for det velskrevne og interessante stykke.

Hvad indleveringen til teatrene angår, så bør De derom henvende Dem til herr hofmusikhandler Hennings, der, så vidt jeg ved, har oprettet en teateragentur.

I alle fald vil herr Hennings visst med beredvillighed give Dem råd betræffende anbringelsesmåden.

Skulde imod al formodning teatrene ikke tage Deres skuespil, så må De ikke derfor, som De siger i Deres brev, lade det ligge i bordskuffen. De bør derimod omskrive det til en fortælling. Med Deres betydelige talent og med Deres store øvelse på det novellistiske område vil en sådan omarbejdelse med lethet kunne foretages.

Samtidig med dette brev tilbagesender jeg manuskriptet. Men da pakkeposten plejer gå noget langsommere end brevposten, får De det sandsynligvis først et par dage senere end brevet.

Min hustru sender Dem sine hjerteligste hilsener og jeg ønsker Dem alt muligt held med Deres arbejde i det jeg tegner mig

Deres stedse hengivne

Henrik Ibsen.

Til EMMA KLINGENFELD, MÜNCHEN 30. august 1888

München, den 30. August 1888.

Kære frøken Klingenfeld!

Jeg beder Dem godhedsfuldt undskylde at jeg ikke før har besvaret Deres venlige brev. Men jeg er fremdeles beskæftiget med mit nye skuespil, og for ikke at afbrydes i mine tankerækker har jeg derfor i denne tid måttet indstille enhver brevskrivning. – Særdeles gerne skulde jeg have overdraget Dem den omhandlede oversættelse. Men denne sag er allerede for længe siden lagt i hænderne på nogle literære venner i Berlin, hvilke har påtaget sig at besørge det hele. De nærmere omstændigheder skal jeg meddele når jeg får den fornøjelse at sé Dem igen.

I det jeg frembærer vore hjerteligste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 1. september 1888

München, den 1. September 1888.

Kære herr boghandler Hegel!

Antagelig har herr fuldmægtig Larsen meddelt at mit nye fem akters skuespil vil blive Dem tilsendt i manuskript omkring midten af denne måned. Jeg er nu beskæftiget med at renskrive fjerde akt. Når manuskriptet er færdigt tilskriver jeg Dem nærmere om sagen. Af hensyn til teatrene vilde jeg jo gerne at trykningen måtte påbegyndes så snart som muligt. Også for bogens udkomst i handelen turde dette være ønskeligt.

Hensigten med disse linjer er nærmest den at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 675 Reichsmark eller en veksel for dette beløb.

Med vore bedste og forbindtligste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres venskabeligst hengivne

Henrik Ibsen.

Til HARALD MOLANDER, MÜNCHEN 11. september 1888

Konvolutt

Literatøren

herr teaterintendent Harald Molander.

Helsingfors.

Finland.

München, den 11. September 1888.

Herr Harald Molander!

Det var med stor fornøjelse at jeg modtog meddelelsen om at Deres oversættelse af «Kærlighedens komedie» nu snart nærmer sig sin afslutning, og jeg beder Dem modtage min bedste tak for at De har anvendt så megen flid og møje på dette arbejde.

Men jeg må indstændigt anmode Dem om ikke at tilsende mig manuskriptet da jeg aldeles ikke vil få tid til at gennemlæse samme. Jeg tror også at det skulde være helt unødigt. Jeg stoler ganske på Deres dygtighed og giver gerne oversættelsen på forhånd min autorisation. Desuden har De jo et så godt literært navn at De visst ikke blir udsat for nogen klandrende kritik.

Med Deres dispositioner lige over for teatrene er jeg fuldkommen tilfreds og beder Dem for øvrigt om at tage denne sag aldeles i Deres egne hænder.

Jeg er stærkt optagen af mit nye skuespil, som endnu ikke er færdigt og kan derfor idag kun sende Dem disse få linjer.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 26. september 1888

München, den 26. September 1888.

Kære herr boghandler Hegel!

Igår afsendte jeg manuskriptet til mit nye skuespil og håber at samme vil være kommet Dem i hænde når dette brev indløber. Da jeg imidlertid ikke besidder nogen korrekt afskrift af stykket i dets færdige skikkelse, vilde det være mig til stor beroligelse gennem et par ord på et brevkort at få visshed for at pakken rigtig er fremkommet.

Arbejdet blev færdigt lidt senere end jeg havde beregnet. Men jeg håber at der er god tid endnu dersom trykningen straks kan påbegyndes. Titelbladet bedes trykt sidst og titelen fortiet ligesom jeg håber at der fra trykkeriets side iagttages fuldstændig diskretion i enhver henseende og lige over for alle uvedkommende.

Den udmærket nøjagtige korrektur, som jeg hidtil har kunnet glæde mig ved, håber jeg også må blive dette mit nye arbejde til del, således at bogen kan fremkomme uden fejl. Særlig bedes sætteren indskærpet at navnene over replikerne endelig ikke må forveksles.

Jeg stoler trygt på at dette skuespil vil komme til at lægge beslag på almenhedens opmærksomhed. I mange henseender er det jo en ny retning, jeg denne gang har slået ind på. –

Ved lejlighed turde jeg måske bede mig underrettet om hvorvidt direktionen for dampskibet «Dronningen» i Kristianssand skulde til Dem have indbetalt et mig tilkommende pengebeløb, samt, i bekræftende fald, hvor meget dette udgør. Beløbet bedes derhos at måtte henstå hos Dem indtil videre. Har indbetalingen endnu ikke fundet sted, vil sådant forhåbentlig ske i den nærmeste fremtid.

For de i Deres venlige brev af 4. dennes indlagte 675 RՖ beder jeg Dem modtage min forbindtligste tak.

Med vore bedste hilsener til Deres frue og børnene tegner jeg mig

Deres venskabeligst hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 27. september 1888

München, den 27. September 1888.

Kære herr professor!

Det gør mig meget ondt at frøken Klingenfeld har kunnet lade sig henrive til at tilskrive Dem et sådant brev, som det, der herved tilbagesendes. Ved hendes afskedsbesøg hos os sagde jeg hende udtrykkelig at det kun var ved oversættelsen af Henrik Jægers bog at man ønskede hendes medvirkning. Jeg tilføjede derhos at mit nye skuespil vilde blive oversat i Berlin. Af hvem vidste jeg dengang ikke. Men hun yttrede ikke med et eneste ord noget ønske om at få sig dette arbejde overdraget.

Det er vel muligt at jeg i mit brev til hende kan have sagt at jeg «meget gerne» skulde have betroet hende mit nye skuespil, hvis ikke sagen allerede havde været ordnet på en anden måde. Men jeg synes, hun burde have forstået at dette udtryk ikke var at opfatte anderledes, end som en almindelig høflighedsformel. Thi havde jeg virkelig ønsket hende til oversætterinde ved denne anledning, så havde jeg naturligvis derom henvendt mig til hende. Men en sådan henvendelse kunde aldrig falde mig ind fordi jeg ikke ansér hende for skikket dertil. Det er ikke så ret længe siden at hun yttrede til min hustru at hun ikke forstod meningen med «Vildanden». Og jeg er temmelig sikker på at det vil gå hende ligedan med mit nye skuespil.

At jeg intet heller ønsker end at alt må forblive ved den mellem Dem og mig trufne aftale er naturligvis en selvfølge. Manuskriptet er for et par dage siden sendt til København og de trykte ark vil derfra efterhånden blive Dem tilstillede hurtigst muligt. På omstående side afskriver jeg personlisten da denne og titelbladet ikke går i trykkeriet forinden det øvrige af bogen er færdigt.

Med hilsener til alle gode venner tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Fruen fra havet.

Skuespil i fem akter.

Personerne:

Doktor Wangel, distriktslæge. Fru Ellida Wangel, hans anden hustru. Bolette. Hilde, halvvoksen. hans døttre af første ægteskab. Overlærer Arnholm. Lyngstrand. Ballested. En fremmed mand. Unge folk fra byen. Turister. Sommergæster.

(Handlingen foregår ved sommertid i en liden fjordby i det nordlige Norge.)

Til ERNST MEYER, MÜNCHEN 29. september 1888

Konvolutt

Docenten

herr dr: Ernst Meyer.

Upsala.

Schweden.

München, den 29. September 1888.

Herr doktor Ernst Meyer. Upsala.

Som svar på Deres brev gør det mig ondt at måtte meddele at det nu ikke længer står i min magt at give herr Mazza nogen formel autorisation til at opføre sin oversættelse af «Et dukkehjem». Jeg har nemlig derom for nogen tid siden afsluttet kontrakt med en anden italiensk literatør. At vente forgæves det ene år efter det andet på at herr Mazzas oversættelse skulde udkomme i trykken eller blive opført, kunde jeg naturligvis ikke være tjent med. Havde herr Mazza forstået at gribe sagen an på den rette måde, burde han for længe siden have kunnet bringe stykket til opførelse. – For øvrigt antager jeg ikke at han behøver min tilladelse, såsom hans oversættelse er foretagen efter den norske original, hvilken formentlig ikke er lovbeskyttet i Italien. Hvad jeg har sluttet kontrakt om er en italiensk oversættelse efter den tyske udgave af stykket. Kan opførelsen af herr Mazzas oversættelse på dette grundlag finde sted, så har jeg for min del aldeles intet derimod at indvende.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ANNE CHARLOTTE LEFFLER (EDGREN), MÜNCHEN 4. oktober 1888

München, den 4. Oktober 1888.

Kære fru Edgren!

Jeg beder Dem godhedsfuldt undskylde at jeg ikke straks besvarede Deres venlige brev fra Lugano. Men sagen er at jeg lige indtil nu har været beskæftiget med mit nye skuespil og af den grund har måttet indstille enhver brevskrivning.

For den interesse, hvormed De omfatter tanken om at få mine dramatiske arbejder oversatte til italiensk, beder jeg Dem modtage min bedste og forbindtligste tak. Dette anliggende er imidlertid allerede for flere måneder siden arrangeret på en anden måde. Jeg har nemlig afsluttet kontrakt med to bekendte og dygtige literatører i Florenz, hvilke oversætter stykkerne efter de af mig autoriserede tyske udgaver. «Et dukkehjem» er allerede oversat. Efter den italienske lovgivning vil således ingen anden italiensk oversættelse kunne udgives i trykken eller opføres på teatrene. –

Med gentagen taksigelse og med de hjerteligste hilsninger fra min hustru og fra mig selv tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 6. oktober 1888

München, den 6. Oktober 1888.

Kære herr boghandler Hegel!

Igår havde jeg den fornøjelse at modtage Deres venlige brev af 3. dennes og var det mig en glæde deraf at erfare at De og Deres frue omfatter mit nye arbejde med personlig interesse. Ligeledes er det mig særdeles kært at vide at manuskriptet allerede er afgivet til trykkeriet.

For Deres tilbud angående honoraret og oplagets størrelse beder jeg Dem modtage min forbindtligste tak.

Jeg ansér det for aldeles nødvendigt at bogen udkommer uafhængig af teatret. I modsat fald vilde den jo blive udelukket fra julemarkedet og afsætningen derved i visstnok ikke ringe grad formindsket.

Derimod skulde jeg nok ønske at De, så snart bogen er færdig, godhedsfuldt vilde i mit navn sende et exemplar af samme, ikke til teatret, men til kammerherre Fallesen privat og personlig. Han får da træffe sit valg. Finder han at han kan besætte stykket, og navnlig da Ellidas parti, tilfredsstillende, så er der vel ingen tvil om at han tager det til opførelse. I dette mit nye arbejde forekommer der jo nemlig, så vidt jeg kan sé, intet som helst, der skulde kunne vække hans betænkeligheder, så ængstelig han end er.

Med tak for de meddelte opgør fra det kgl: teater i Stockholm og fra dampskibsselskabet «Dronningen» sender jeg min egen og min hustrus hjerteligste hilsen til Dem alle i det jeg tegner mig

Deres venskabeligst hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 16. oktober 1888

München, den 16. Oktober 1888.

Kære herr dr: Elias!

Tillad mig herved at bringe Dem en hjertelig tak for Deres venlige og elskværdige brev. At De atter igen befandt Dem i Berlin havde jeg allerede i forvejen en formodning om; men jeg vidste det ikke med bestemthed.

Altså i overmorgen fejrer De Deres bryllup! Overordentlig kært skulde det have været mig om jeg ved denne festlige anledning kunde have været tilstede. Men dette er jo desværre en umulighed, hvilket jeg beklager så meget mere da jeg endnu bevarer en frisk og levende erindring om den overordentlig behagelige aften, som De i sommer havde den godhed at berede mig på en anden mærkedag i Deres liv.

Men kan jeg end ikke personlig være tilstede ved festen på torsdag, så beder jeg Dem være forvisset om at alle mine tanker på denne dag vil dvæle hos Dem og Deres unge brud.

Jeg frembærer herved mine egne og min hustrus varmeste og oprigtigste ønsker om held og lykke for Dem begge. Held og lykke gennem et langt og lyst samliv!

Og så, kære ven, – på gensyn i München! Indtil da tegner jeg mig

Deres trofast hengivne

Henrik Ibsen.

P. S. Til Deres onkel, Deres svigerfader og til vore fælles gode venner og bekendte for øvrigt beder jeg Dem frembære mine bedste og forbindtligste hilsener.

H. I.

Til MAX BERNSTEIN, MÜNCHEN 25. oktober 1888

Konvolutt

Herrn Rechtsanwalt Dr: Max Bernstein.

Quaistrasse 7. II.

München.

München, den 25. Oktober 1888.

Lieber Herr Bernstein,

Als Antwort Ihrer freundlichen Vorfrage erlaube ich mir mitzutheilen, dass die Korrekturbogen dem Herrn Professor Hoffory regelmässig aus Kopenhagen zugestellt werden. Wie weit seine Uebersetzung gegenwärtig fortgeschritten ist, weiss ich nicht. Ich würde Ihnen deshalb sehr dankbar sein, wenn Sie die Güte haben wollten sich mit ihm direkt in Verbindung setzen zu wollen.

Ihr treuergebener und dankschuldiger

Henrik Ibsen.

Til MAXIMILIAN SCHMIDT, MÜNCHEN 29. oktober 1888

Konvolutt

Herrn Hofrath

Maximilian Schmidt.

Amalienstrasse 79.

München.

München, den 29. Oktober 1888.

Hochgeehrter Herr Hofrath,

Empfangen Sie hierdurch meinen besten Dank für die freundliche Einladung zum heutigen «Akademischen Abend».

Zu meinem Bedauern bin ich aber nicht in der Lage dieselbe benützen zu können.

Mit den verbindlichsten Grüssen an Sie sowie an Ihre Frau Gemahlin habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, MÜNCHEN 30. oktober og 4. november 1888

München, den 30. Oktober 1888.

Kære Brandes!

Efter mange måneders uafladeligt arbejde på et nyt fem akters skuespil, som nu er færdigt, begynder jeg igen at få tiden til min rådighed og kan tænke på en smule brevskrivning udenfor det rent forretningsmessige.

Tillad mig da, skønt lovlig sent, at takke Dem for telegrammet, som De glædede mig med på min fødselsdag. Dernæst for afhandlingen om «Temperamentet og Virkeligheden hos Emile Zola», hvilken De i sin tid havde den godhed at sende mig og som jeg gentagne gange har læst med levende interesse. Og så endelig for Deres nye store værk «Indtryk fra Polen» som jeg nu er i færd med at leve mig ind i under tilsidesættelse af alt andet. Det er jo et helt «sort fastland», som her åbner sig for den vesteuropæiske bevidsthet. Hjertelig tak for denne nye berigelse!

Om den store tilstrømning også til Deres senere forelæsninger har vi læst i bladene. Men ellers véd vi lidet om, hvorledes De egentlig har det og hvorledes De trives under de hjemlige forholde. Jeg for mit vedkommende forestiller mig jo at man dejligt måtte kunne leve i København. For resten har jeg jo kun forsøgt det for kortere tid af gangen.

I Norge vilde det være mig rent umuligt at slå mig ned for alvor. Intet steds vilde jeg føle mig mere hjemløs end deroppe. For et nogenlunde åndsudviklet menneske strækker ikke nutildags det gamle fædrelandsbegreb til.

Vi kan ikke længere lade os nøje med det statssamfund, som vi sorterer under. Jeg tror at den nationale bevidsthed er i færd med at uddø og at den vil blive afløst af stammebevidstheden. I alle fald har jeg for mit vedkommende gennemgået denne evolution. Jeg begyndte med at føle mig som normand, udviklede mig så til skandinav og er nu havnet i det alment germanske.

Naturligvis følger jeg med opmærksomhed og interesse livsyttringerne i det gamle hjem. Det er just ikke glædelige iagttagelser, man der har anledning til at gøre. Mig har for resten den politiske udviklingsgang deroppe aldeles ikke beredt nogen skuffelse. Hvad der er sket er ikke andet, end hvad jeg var forberedt på. Jeg vidste på forhånd at således og ikke anderledes måtte det naturnødvendigt komme. Men vort venstrepartis ledere mangler aldeles verdenserfaring og havde som følge deraf hengivet sig til de urimeligste illusioner. De gik der og bildte sig ind at en oppositionsfører vilde og kunde forblive den samme, han før havde været, også efter at han var kommen til magten.

den 4. November.

Kære ven!

Jeg har måttet lade dette påbegyndte brev ligge da jeg har følt mig uvel i nogle dage og derhos været overhobet af uopsættelige forretninger angående teateranliggender.

Men just som jeg idag satte mig ned for at fortsætte hvor jeg sidst slap indløb fra København en paket med Deres velkendte håndskrift på omslaget. Deres «Indtryk fra Rusland» har De altså også havt det vennesind at betænke mig med! Ja, så tør jeg ikke for denne gang indlade mig på videre udgydelser over de hjemlige forholde. Brevet med min hjerteligste taksigelse må afgå straks. Den med blyant skrevne tilegnelse er mig også et fingerpeg om at jeg ikke ved fortsat taushed tør sætte Deres venskab og Deres overbærenhed på nogen yderligere prøve. Jeg erkender at jeg så fuldelig har fortjent denne tause men dog talende bebrejdelse fra Deres side. Men den vækker ikke nogen egentlig bekymring hos mig, rusker kun op i min onde brevskriversamvittighed. En alvorlig og vedvarende misstemning imellem os to står nemlig for mig som en utænkelig ting.

Og mens jeg her dvæler ved mine postale synder beder jeg Dem bringe Deres broder min varmeste tak for hans anmeldelse af «Rosmersholm». Den vil altid blive mig uforglemmelig. Da jeg første gang læste den, var det for mig som om jeg læste en fin, dyb og forståelsesfuld digtning over mit arbejde.

Jeg ser at gavtyven John Paulsen igen har forøvet en literær skurkestreg som tak for modtagne velgerninger. Det er nu engang hans metode og hans levevej. Men om dette og andet mere en anden gang. –

Min hustru forener sig med mig om at sende Dem, Deres frue og småpigerne de hjerteligste hilsener.

Deres trofast hengivne og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til CARL HALS, MÜNCHEN 1. november 1888

München, den 1. November 1888.

Herr kand: teol: Carl Hals. Moss.

Som svar på Deres venlige forespørgsel meddeles herved at jeg hjertelig gerne giver den forlangte tilladelse.

Med de bedste ønsker om et godt udbytte af den påtænkte foranstaltning tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ALFREDO MAZZA, MÜNCHEN 7. november 1888

München, den 7. November 1888.

Kære herr Mazza,

De vil godhedsfuldt undskylde at jeg først idag besvarer Deres to venlige breve. Jeg er nemlig i denne tid beskæftiget med udgivelsen af et nyt skuespil og har af den grund foreløbig måttet indstille enhver brevskrivning.

Hvad nu sagen selv angår, nemlig en formel autorisation til at lade opføre Deres oversættelse af «Et dukkehjem», så kan jeg kun henholde mig til mit brev til dr: Meyer, hvilket han jo har meddélt Dem. Kan den deri antydede udvej ikke benyttes, så véd jeg ikke at påvise nogen anden.

At jeg, efter at have ventet forgæves i 4–5 år på at Deres oversættelse skulde blive bragt på teatret, afsluttede kontrakten med sig: Galletti, vil De sikkerlig selv finde ganske naturligt.

Og at jeg, efter at have forpligtet mig lige over for ham, ikke tør indlade mig på at meddele nogen lignende autorisation til nogen anden oversætter er en indlysende sag. Sådant vilde nemlig stride imod bestemmelserne i den med sig: Galletti trufne og af mig underskrevne overenskomst.

Særdeles kært skulde det imidlertid være mig om De kunde komme til enighed med sig: Galletti, således at han benytter Deres oversættelse.

Med beklagelse over den vending, sagen, uden skyld fra min side, har taget, og med håb og ønske om at det må lykkes Dem at få vanskelighederne løste på en tilfredsstillende måde tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 8. november 1888

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 8. November 1888.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

Med forbindtligst tak erkender jeg modtagelsen af Deres venlige brev af 4de dennes og beder Dem godhedsfuldt undskylde den extraordinære møje og ulejlighed, som befatningen med korrekturen denne gang har forvoldt Dem. Tilfældet skal imidlertid ikke komme til at gentage sig. Havde jeg blot beholdt manuskriptet to dage længere og læst det endnu en gang kritisk igennem før jeg afsendte det, så havde jeg ikke behøvet nogen tilsendelse af korrekturarkene.

Jeg er Dem meget erkendtlig for at stykkets titel hidtil er bleven hemmeligholdt. Men fra nu af overlader jeg ganske til Dem eller til herr Hegel at forføje derover efter eget skøn og behag. Skal cirkulærer eller bestillingssedler omsendes til boghandlerne, må forméntlig på dem stykkets titel angives.

Særdeles kært var det mig at blive gjort opmærksom på den lille notits i bladene. Jeg vil offentlig berigtige den. Nogen tvil om at mit nye stykke vilde blive fuldt ud forstået udenfor Norge, har jeg aldrig næret og følgelig heller aldrig udtalt.

De typografiske fortrin, som denne nye bog vil få, har jeg med glæde bemærket og føler mig meget takskyldig derfor.

Om skrivemåden af ordet: såmæn eller såmænd tror jeg der kan disputeres. Jeg har udeladt det stumme d for udtalens skyld. Ganske visst hænger ordet sammen med: mand, mænd; men det turde være et spørsmål om bogstavet d i dette ord er på sin rette plads. I de beslægtede sprog, svensk, tysk og engelsk forekommer det ikke og heller ikke direkte i det oldnordiske. Ligeledes skriver vi: menneske, skønt ordet jo har sit udspring af mand, mænd. Som sagt, jeg tror nok der er adskilligt, som taler for begge skrivemåder. – For Deres konsekvente udeladelse af akcenten i ordet se, ser o. s. v. er jeg Dem særdeles forbunden. Den er ganske overflødig undtagen i det af Dem påpegede tilfælde.

Med den antydede udgivelsestid er jeg i enhver henseende tilfreds. Følgebreve til teatrene skal sendes i betimelig tid.

Med vore bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FRITZ WITTE-WILD, MÜNCHEN 13. november 1888

München, den 13. November 1888.

Herrn Theaterdirektor Fr: Witte-Wild. Berlin.

Sehr geehrter Herr!

Ihre freundliche Aufforderung der Vorstellung im Volks-Theater am Mittwoch beizuwohnen, muss ich leider dankend ablehnen.

«Die Herrin von Oestrot» erschien im Jahre 1876 in Verlage vom Hofbuchhändler Theodor Ackermann, München.

Diese von mir unter Mitwirkung von E. Klingenfeld veranstaltete Uebersetzung des betreffenden Originalstückes ist die einzige vom Verfasser autorisirte.

Es ist mir sehr auffallend und befremdend, dass Sie nicht diese rechtmässige deutsche Ausgabe benützt haben. Die andere ist mir vollständig unbekannt und geht mich in keiner Weise an.

Hochachtungsvoll

ergebenst

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF FREDRIKSON, MÜNCHEN 15. november 1888

München, den 15. November 1888.

Kære ven!

Jeg må bede dig godhedsfuldt undskylde at jeg først idag har fundet tid til at besvare dit brev af 28. Oktober.

Hvad angår oversættelsen af «Kærlighedens komedie» kan jeg blot meddele at jeg har overdraget al befatning med samme til herr Molander. Det er altså med ham du må forhandle såvel om opførelsesretten som om honorarbetingelserne. For øvrigt havde jeg tænkt mig at det gamle regulativ fremdeles var gældende ved Dramatiska teatern.

Af mit nye skuespil vil der fra Gyldendalske boghandel blive dig tilsendt et exemplar så snart bogen er færdig. Men jeg har store betænkeligheder ved at betro oversættelsen af dette stykke til min gamle ven Hedberg. Hans sprogkunst er sikkert ikke fin nok for dette tilfælde. Når du læser originalen, tror jeg at du vil give mig ret heri. Hedbergs gengivelse af «En folkefiende» var meget mangelfuld og derhos uheldig i flere henséender.

Kunde du derimod formå Molander eller G. af Geijerstam til at påtage sig oversættelsen, skulde jeg være særdeles fornøjet.

Med de bedste hilsninger tegner jeg mig

din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 16. november 1888

München, den 16. November 1888.

Kære herr professor!

Det var mig en stor glæde og ikke mindre en overraskelse igår af Deres venlige brev at erfare at De allerede har oversættelsen færdig. Der er således al udsigt til at den vil kunne udkomme samtidigt med originalen, nemlig ved udgangen af denne eller i begyndelsen af næste måned.

Det har ikke været nogen let opgave at oversætte dette skuespil og jeg véd ikke nogen anden, end Dem, som kunde tænkes at sidde inde med alle betingelser for at løse opgaven fuldt ud tilfredsstillende. Der hører f. ex. en intim fortrolighed med det dansk-norske sprog til for at opfatte det usikre og seminaristisk halvdannede i Lyngstrands udtryksmåde eller det lette anstrøg af pædagogisk pedanteri, som nu og da giver sig tilkende i Arnholms yttringer og talevendinger. Og lignende finesser og vanskeligheder i sproglig henseende frembyder sig jo også for de øvrige personers vedkommende. Jeg er Dem derfor så usigelig takskyldig for at De selv har taget sagen i Deres kyndige hænder.

Deres elskværdige udtalelser om stykket var mig til stor glæde og beroligelse. Det har nemlig i denne tid været mig pinligt at tænke på at arkene således stykkevis blev Dem tilsendt med længere mellemrum og jeg har været bange for at denne tilegnelsesmåde kunde virke ugunstigt på Deres totalindtryk af arbejdet. Nu føler jeg mig imidlertid altså beroliget. –

Jeg véd ikke hvad De har gjort med begyndelsen af 2den akt, hvor Ballested i egenskab af fremmedfører taler gebrokkent tysk. Jeg antager imidlertid at dette er forandret til et lignende engelsk og at han så slår over i det franske. Dernæst er der udtrykkene «geburtsdag» og «fødselsdag». Det første ansés jo nu hos os for gammeldags og ikke god sprogbrug. Men da jeg ikke kan tænke mig at denne nuance skulde kunne gengives i oversættelse, så har De formodentlig ladet den falde, hvilket der jo ikke er det ringeste i vejen for.

Ordet «lugar» tror jeg nærmest kan oversættes med «Volks-Kajüte», «Mannschaftsraum» eller noget lignende. «Påmønstre» véd jeg ikke det rette tyske ord for. Men i den betræffende replik kan det undgåes ved anvendelse af ordet «anwerben», hvilket, så vidt mig bekendt, er det tyske sømandsudtryk for vort «forhyre». –

Kan ikke Ellidas parti besættes tilfredsstillende i Schauspielhaus, så nærer jeg personlig ikke noget ønske om at få stykket indleveret til dette teater. Tvert imod ønsker jeg jo helst at stykket anbringes ved det teater, hvor det har størst udsigt til at få den bedste udførelse. Direktor Lautenburg har i denne anledning tilskrevet mig et bevægeligt brev. Men jeg kender jo aldeles ikke de kunstneriske kræfter, han har at råde over. Måské vil han selv frafalde sit ønske som en umulighed når han har læst stykket.

For resten gentager jeg min tidligere anmodning om at De vil råde og styre med det hele efter eget skøn. Jeg erklærer mig på forhånd enig i ethvert arrangement, som De måtte finde det hensigtsmæssigt at træffe.

Med de hjerteligste hilsener til Dem selv og til de gode tjenstvillige venner for øvrigt tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HENRIK JÆGER, MÜNCHEN 17. november 1888

München, den 17. November 1888.

Herr Henrik Jæger. Bergen.

Jeg må bede Dem undskylde at jeg så længe har ladet Deres brev henligge ubesvaret. Uopsættelige forretninger har nemlig optaget hele min tid, og også idag ser jeg mig kun istand til at sende Dem et par linjer i al hast.

Direktionens forslag om at honorere «Gildet på Solhaug» med 10 % af bruttoindtægten af hver forestilling kan jeg af principielle grunde ikke gå ind på.

Så længe teatrene i Norge kan erhverve udenlandske stykker for en ringe betaling til oversætteren, må de norske dramatiske arbejder honoreres med en bestemt sum en gang for alle.

Skulde det blive skik og brug hos os at lægge en skat af 10 % på hver opførelse af norske stykker, så vilde for vore knapt og trangt stillede teatre den fristelse ligge nær at spille disse stykker så sjeldent som muligt. Er derimod det hele honorar forud erlagt, så ligger det jo i et teaters egen interesse hurtigst muligt at spille det udbetalte beløb ind igen.

Jeg må derfor holde fast ved den gamle honoreringsmåde som den eneste brugelige under den nu gældende lov om literær ejendomsret.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres frue tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til SOPHUS LARPENT, MÜNCHEN 18. november 1888

Herved tegner jeg mig for et årligt bidrag af 10 (ti) kroner.

München, den 18. November 1888.

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG LUDVIGSEN DAAE, MÜNCHEN 20. november 1888

München, den 20. November 1888.

Kære Ludvig L. Daae!

Det er under det første, friske indtryk efter læsningen af din afhandling i «Vidar» om Botten Hansen at jeg ikke kan modstå min trang til at sende dig nogle ord.

Det er et mesterligt tidsbillede og en genial karakterskildring, som du der har beriget vor literatur med.

Mig greb det med en forunderlig magt således igen levende at føle mig hensat i omgivelser, som har øvet en så afgørende indflydelse på min senere udviklingsgang og som jeg aldrig i mit inderste sind har revet mig løs fra, – aldrig har kunnet eller villet rive mig løs fra.

Hjertelig tak altså for denne din fine historiske digtning om «Hollænderen».

Og hils dem så alle, – alle de genlevende, – fra deres og

din hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN [november 1888]

Hvad flere nordiske blade har berettet om, at mit nye skuespil ifølge mit eget udsagn neppe vilde blive fuldt ud forstået udenfor Norge, er aldeles grundløst. Jeg har aldrig sagt eller frygtet noget sådant. Hidtil har jeg havt det held at se mine arbeider fuldt så godt forståede udenfor som i Norge, og jeg nærer ingen tvil om, at det samme vil blive tilfældet denne gang.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 21. november 1888

München, den 21. November 1888.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

Endnu en gang nødsages jeg til at besvære Dem med en anmodning i denne for Dem visstnok meget travle tid.

Jeg tillader mig nemlig herved at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende et heftet exemplar af mit nye skuespil til: Herrn J. H. Rössing, Redakteur von der Zeitschrift «De Lantaarn», Amsterdam, samt et lignende exemplar til: Skuespillerinde fru Laura Gundersen, Kristiania.

Endelig er jeg så fri at anholde om at der fra boghandelen ikke må blive afgivet noget friexemplar af det nye stykke eller af nogen af mine andre bøger til literaten John Paulsen. Jeg véd nemlig at denne gavtyv for ikke længe siden løgnagtig har pralet af at jeg altid plejer at lade ham tilstille mine nye arbejder.

Det af Dem i Deres forrige brev påpegede udtryk «slet aldeles» kan bruges på norsk i skødesløs og ivrig dagligtale. Men når det altså af danske læsere vilde blive betragtet som en blot og bar trykfejl, så er det absolut rigtigt at det blev rettet. Jeg er Dem derfor særdeles takskyldig for at så skede.

Med vore bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til BREDO MORGENSTIERNE, MÜNCHEN 21. november 1888

München, den 21. November 1888.

Ærede herr professor!

Jeg tror ikke jeg tager fejl når jeg formoder at den stemningsfulde og så varmt og elskværdigt skrevne artikel, hvormed «Aftenposten» glædede og hædrede mig på min fødselsdag, afvigte 20de Marts, hidrørte fra Deres hånd.

Jeg har derfor anmodet min forlægger om på mine vegne at tilstille Dem et exemplar af mit nye skuespil, hvilket jeg herved beder Dem om i venlighed at ville modtage som et udtryk for den takkeskyld, hvori jeg føler mig at stå til Dem.

De gange, vi flygtigt har mødt hinanden, står endnu levende for min erindring. Først var det 1874 i Kristiania ved den storartede velkomsthilsen, som Studentersamfundet da beredte mig. Så var det tre år senere i Stockholm, navnlig i hôtel Rydberg, og derpå i jernbanevagonen, på tilbagerejsen fra Upsala, i kupé sammen med Madvig, etatsråd Stenstrup og professor Panum , dengang rektor for Københavns universitet. – Der er for mig feststemning over mindet om disse møder.

Når jeg atter kommer til Kristiania, – hvis sådant sker, – vil jeg opsøge den kreds, hvor jeg føler at jeg hører nærmest hjemme. Altså – på gensyn!

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til MAGDALENE THORESEN, MÜNCHEN 25. november 1888

München, den 25. November 1888.

Kære svigermoder,

Du kan tro jeg igår blev forundret ved at modtage et rekommanderet brev med din velkendte håndskrift. Men endnu mere forundret blev jeg da jeg havde læst brevet. De begivenheder, du deri omtaler, nemlig at jeg engang under dit ophold i Zürich skulde have sendt dig en pengesum, var aldeles udslettet af min erindring. Med Suzannah er det gået ligedan. Og under alle omstændigheder, påstår hun, var beløbet ikke så stort, som du nu angiver.

Dette får nu være som det vil. Jeg kan på ære og samvittighed forsikkre dig at jeg ingen ting husker om sagen.

Men hør nu! Du skriver at jeg den gang viste dig en tjeneste. Godt! Men så vil jeg minde dig om det gamle ord: Lige for lige. Og derfor så beder jeg dig nu om at vise mig en gentjenste og den skal bestå i at du uden videre indvendinger tager tilbage din veksel, hvilken hermed følger indlagt.

Du vil med lethed kunne få beløbet tilbagebetalt i vedkommende bank. Og anvend så heller de penge til noget, som kan være dig til glæde. Du må jo dog på en eller anden måde fejre din gældfrihed, til hvilken jeg af hele mit hjerte lykønsker dig. Jeg véd af egen erfaring, hvad en sådan befrielse vil sige.

Altså, denne pengeaffære er nu for alle tider opgjort imellem os og tales ikke mere om. –

Med inderlig deltagelse erfarer vi, hvad den stakkers lille Kaj har lidt; men vi håber at det nu vil gå raskt fremad med ham.

Suzannah skriver dig visst snart til. Jeg selv vilde også gerne have skrevet mere idag; men det er mig rent umuligt af mangel på tid.

Mit nye skuespil udkommer nemlig i næste uge både i København og i Berlin og det er næsten utroligt, hvilken overvældende korrespondance den begivenhed fører med sig.

Altså afbryder jeg her i det jeg sender dig og familjekredsen for øvrigt vore hjerteligste hilsener.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER EMMANUEL HANSEN, MÜNCHEN 27. november 1888

Konvolutt

Herrn Direktor Emanuel Hansen.

(Präshka H. 10 Qu. 4.)

St: Petersburg.

München, den 27. November 1888.

Herr Emanuel Hansen!

Tillad mig herved at bringe Dem min forbindtligste tak for det tilsendte exemplar af Deres oversættelse af Leo Tolstoy.

Dramaet «Mørkets magt» har jeg læst med stor interesse. Jeg tviler ikke på at det, under en ærlig og hensynsløs udførelse, må øve en betydelig virkning fra scenen. Imidlertid forekommer det mig dog som om forfatteren ikke besidder fuld indsigt i den dramatiske teknik. Der er mere samtaler end optrin i stykket og dialogen synes mig på mange steder mere episk end dramatisk, arbejdet i det hele mindre et drama end en dialogiseret fortælling. Men hovedsagen er der jo. En genial digters ånd lever og åbenbarer sig igennem det hele. –

Jeg erindrer godt vort møde hos professor Høedt ude på Strandvejen. Tager jeg ikke fejl, så var fru Hennings, daværende frøken Schnell, også tilstede. Det var i sommeren 1870.

Disse linjer burde været fremkomne for længe siden. Men til min undskyldning må tjene at udgivelsen af et nyt skuespil, samtidigt i København og Berlin, i de sidste måneder har lagt beslag på hele min tid.

Med gentagen tak har jeg den ære at tegne mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUISE KAUFFMANN, MÜNCHEN 29. november 1888

Konvolutt

Frau Luise Kauffmann.

Museumsplatz 2. I.

Breslau.

München, den 29. November 1888.

Sehr geehrte Frau!

Für den mir soeben zugegangenen liebenswürdigen Brief bitte ich Sie und Ihren Herrn Gemahl hierdurch meinen herzlichsten Dank empfangen zu wollen.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til SIGMUND LAUTENBURG, MÜNCHEN 30. november 1888

München, den 30. November 1888.

Herrn Direktor Sigmund Lautenburg. Residenz-Theater. Berlin.

Lieber Herr Direktor!

Verzeihen Sie mir freundlichst, dass ich bis heute Ihren werthen Brief vom 6ten November nicht beantwortet habe.

Dagegen habe ich in der Zwischenzeit die betreffende Sache mit dem Herrn Professor Hoffory brieflich besprochen, und es dürfte fraglich sein ob mein neues Schauspiel beim Königl: Schauspielhause eingereicht werden wird.

In wenigen Tagen erscheint übrigens das Buch und Sie werden dann selbst beurtheilen können, inwiefern Sie bei Ihrem Theater eine für die Hauptrolle besonders geeignete Schauspielerin besitzen. Ich kenne ja das Personal nicht so genau, dass ich mir eine Meinung darüber bilden kann.

Das schon lange versprochene Bild habe ich schliesslich das Vergnügen hierdurch zu übersenden und zeichne mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til EDVARD FALLESEN, MÜNCHEN 5. desember 1888

Kammerherr Fallesen Kbhvn

Ja, saerdeles gerne

Henrik Jbsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 6. desember 1888

München, den 6te December 1888.

Herr teaterchef Schrøder. Kristiania.

Som svar på Deres meget ærede skrivelse af 30te November må jeg herved meddele at jeg ikke kan gå ind på de af Dem foreslåede honorarbetingelser for retten til at opføre «Fruen fra havet» på Kristiania teater.

Jeg ansér nemlig disse betingelser for uantagelige så længe det står teatret frit for at erhverve udenlandske stykker imod en ringe godtgørelse til oversætteren.

Skulde det hos os blive teaterpraxis at lægge en opførelsesavgift af 10 % på den indenlandske dramatiske produktion medens den udenlandske omtrent går fri, så vilde, navnlig ved et i økonomisk henseende mindre vel funderet teater, den fristelse ligge nær at spille de indenlandske arbejder så sjeldent som muligt.

Erlægges derimod det samlede honorar forud, så vil det naturligvis ligge i teatrets velforståede interesse at udnytte stykket til det yderste for derigennem at få spillet det udbetalte honorarbeløb ind igjen.

Grundet på disse betragtninger, – for ikke at berøre andre vægtige hensyn, – må jeg for retten til at opføre mit nye skuespil forlange, ligesom tidligere, et fast honorar af 2500 kroner, der, efter første gangs opførelse, indbetales til boghandler Nils Lund.

Indgår De herpå så vil jeg være Dem meget forbunden for at få adgang til at konferere med Dem om rollebesætningen. Noget fuldstændigt forslag vover jeg dog ikke at fremsende. Dertil er mit kendskab til teatrets personale altfor mangelfuldt. Foreløbig har jeg dog tænkt mig følgende: Doktor Wangel – herr Gundersen; Ellida – fru Gundersen; overlærer Arnholm – herr Hanson; den fremmede mand – herr Reimers; Ballested – herr Klausen eller herr Selmer. Angående besættelsen af de øvrige partier svæver jeg ganske i uvisshed.

Jeg skal ikke undlade at gøre opmærksom på at det kgl: teater i København har udbedt sig stykket til opførelse og at jeg har givet mit samtykke dertil. Indstuderingen vil påbegyndes snarest muligt. Dog håber jeg at kammerherre Fallesen ikke absolut vil fastholde sin fordring om at ingen opførelse andetsteds i forvejen må finde sted.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 9. desember 1888

München, den 9. December 1888.

Kære herr professor!

Jeg takker Dem hjerteligst for den store glæde, De beredte mig ved straks at sende mig et exemplar af Deres oversættelse. At denne i enhver henseende vilde blive fortræffelig vidste jeg jo nok på forhånd. Men jeg havde dog knapt troet det muligt for nogen med en så fuldkommen nøjagtighed, som sket er, at gengive enhver afskygning af originalens tanke, stemning og udtryk i replikerne. I regelen må man jo være tilfreds når man blot får den rigtige mening gengivet sådan i sin almindelighed. Vær forvisset om at jeg levende føler, hvor overordentlig meget jeg skylder Dem for alt det arbejde, De har ofret på denne sag.

Originaludgaven, som kom i handelen den 28de November, har fundet en særdeles varm og velvillig modtagelse. På det kgl: teater i København forberedes stykket allerede til opførelse. Men da man deroppe arbejder temmelig langsomt, er det vel muligt at det kan komme først frem i Berlin.

Til de gode venner, som for nylig sammen med Dem glædede mig med brevkortet, beder jeg Dem, når lejlighed gives, at bringe min bedste tak og hilsen.

Hvad jeg ellers idag kunde have at skrive om må jeg på grund af omstændighederne opsætte til en anden gang. Her vil jeg da kun gentage min varmeste taksigelse og tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 11. desember 1888

München, den 11. December 1888.

Kære herr boghandler Hegel!

Jeg beder Dem herved modtage min bedste og forbindtligste tak for den særdeles smukt udstyrede udgave, hvori De har ladet «Fruen fra havet» udkomme. Den nye skriftsort, som er anvendt til navnene over replikerne, tager sig overmåde godt ud. Også andre forandringer i udstyret har jeg med påskønnelse og erkendtlighed bemærket. Nu vil jeg blot ønske at det må gå livligt med afsætningen. Oplaget er jo vovelig stort.

Kammerherre Fallesen har telegrafisk antaget stykket og agter at bringe det til opførelse snarest muligt. Jeg håber at fru Hennings kommer til at spille Ellida, men tør for øvrigt ikke indblande mig i sagen da jeg ikke kender nøjere til de hensyn, der må antages at være de afgørende.

Hvis jeg i denne for Dem sikkerlig meget travle tid tør bede Dem om en venskabstjeneste der medfører ulejlighed, så vilde jeg gerne anmode om at der for min regning må blive købt obligationer til et pålydende beløb af 8000 kroner. Papirerne måtte helst være af de sorter, som jeg allerede har beroende hos Dem. Jeg forudsætter nemlig at der ikke gives andre, der er fordelagtigere og derhos lige så solide. Dog overlader jeg affæren helt og holdent til Deres afgørelse og håber at De godhedsfuldt vil tage de indkøbte papirer i forvaring for mig.

Med vore hjerteligste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 16. desember 1888

Teaterchef Schrøder Kria

Ja! Ganz einverstanden Brief kommt. –

Henrik Ibsen

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 17. desember 1888

München, den 17. December 1888.

Kære herr boghandler Hegel!

Med hjerteligst og forbindtligst tak for Deres venlige brev, hvilket jeg i dette øjeblik modtog, skal jeg herved blot tilbagemelde at jeg ganske tiltræder det forslag, som fremsættes af herr Strandgaard, hvis skrivelse remitteres indlagt.

Med vore bedste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 17. desember 1888

München, den 17. December 1888.

Kære herr professor!

Som svar på Deres venlige brev af 10de dennes skal jeg meddele at jeg har tilskrevet herr Reclam om udsættelse overénsstemmende med Deres ønske, hvilket ganske falder sammen med mit eget. Helt at forbyde ham at udgive en oversættelse af det nye stykke vilde jo ikke føre til noget, da der intet retsmiddel gives, som kunde gøre forbudet effektivt.

Jeg har grund til at tro at herr Reclam vil respektere, hvad jeg i mit brev til ham udtalte, og indrette sin handlemåde derefter. Men for yderligere sikkerheds skyld mener jeg dog at det ikke vilde være af vejen om der så vel fra Deres som fra herr Fischers side kunde øves en eller anden pression på fru v: Borch, der, som De formodentlig véd, har tilbudt sig at levere oversættelsen til det Reclamske Universalbibliotek. Mig tilskrev hun for nogen tid siden om sagen og som svar anmodede jeg hende om at opgive sit forehavende. Det lader imidlertid ikke til at denne min anmodning har frugtet.

Også lige over for teatrene kan vi befrygte konkurrence af en eller anden. Til sikring af vore interesser i så henséende vil det derfor utvivlsomt være rådeligst uopholdelig at overgive «Die Frau vom Meere» til Felix Blochs agentur. De berlinske teatre kan jo undtages. Sådanne undtagelser for et enkelt steds vedkommende er jo ikke noget usædvanligt. Men under alle omstændigheder tror jeg at det vundne forspring i tid bør udnyttes til det yderste. Jeg har nemlig hørt at Ernst Brausewetter i Stuttgart arbejder på en oversættelse, der vel turde være beregnet på at tilbydes teatrene.

Kun dette i hast for i dag! Hjertelig tak og hilsen til Dem selv og til de øvrige venner!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 18. desember 1888

München, den 18. December 1888.

Herr teaterchef Schrøder!

Forhåbentlig har De gennem mit telegram fra i søndags fået meddelelse om at jeg er enig med Dem angående rollebesætningen i «Fruen fra havet». «Bolette» kommer altså til at spilles af frøken Brun, «Hilde» af frøken Juell, «Lyngstrand» af herr Schancke og «Ballested» af herr Johannes Brun, hvis hans helbred tillader det, – i andet fald af herr Klausen.

Herr Schancke kender jeg ikke som skuespiller; men jeg håber det vil lykkes ham at finde og gengive det rette udtryk for det stilfærdig fornøjede, som skal lyse ud af «Lyngstrand». «Hilde» er heller ikke så lige til at fremstille. Det må vel forståes at det dæmoniske drag, som går igennem hende, for en væsentlig del har sit ophav i hendes barnlige altid utilfredsstillede længsel efter at vinde «Ellida»s hengivenhed.

Herr Hansson må ikke af «Bolette»s og «Hilde»s yttringer om hans udséende lade sig forlede til at fremstille «Arnholm» som virkelig gammel eller affældig. Det er bare de unge piger, hvem han forekommer så. Noget tyndhåret er han blevet, og lidt medtagen af skolegerningen, – det er det hele. –

I mit forrige brev har jeg nok i et enkelt punkt udtrykt mig mindre tydeligt og skal derfor her give en forklaring. Kammerherre Fallesen har ikke udtrykkelig forlangt at mit nye stykke skal opføres først i København. Men da han altid før har brugt at fremsætte denne fordring, så var jeg forberedt på at det samme vilde ské også denne gang. Hidtil har jeg dog ikke hørt noget derom. Da imidlertid forhandlingerne mellem ham og mig indtil nu har indskrænket sig til et telegram fra hver side, så kan det godt hænde at kravet på prioritetsret kommer bagefter. Dog nærer jeg ingen tvil om at jeg i så fald skal få ham til at frafalde samme. Han har jo før vist sig meget medgørlig også i denne henséende.

Jeg forudsætter dog at hensynet til at få stykket først frem ikke bliver det bestemmende for Kristiania teater, men at man vil sætte al kraft på at bringe det frem i fuldfærdig og i muligst fuldkommen fremstilling og med et til stykkets grundstemning svarende udstyr.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 21. desember 1888

München, den 21. December 1888.

Kære herr professor!

I dette øjeblik modtog jeg Deres venlige brev og takker Dem hjerteligst for de gode efterretninger, hvormed De deri glædede mig.

En eller flere konkurrerende oversættelser var jeg jo forberedt på og den foreslåede erklæring vil jeg gerne skrive. Men jeg har ingen klar og sikker forestilling om, hvorledes en sådan rettest bør affattes og heller ikke véd jeg med bestemthed til hvilke blade den helst bør sendes. Jeg anmoder Dem derfor indstændigt om den venskabstjeneste at sende mig et tysk koncept til erklæringen, hvorefter denne da af mig uopholdelig skal blive fremsendt.

Også hersteds har Deres oversættelse fundet stor afsætning. Dette i al hast for idag!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTOPHER DUE, MÜNCHEN 22. desember 1888 og 2. januar 1889

Konvolutt

Herr toldkasserer

Chr. L. Due.

Levanger.

Norwegen.

München, den 22. December 1888.

Min kære ven!

Jeg beder dig modtage en hjertelig tak for det venlige og udførlige brev, hvormed du i forrige måned glædede mig. Ligeså for billedet. Du lader ikke til at have forandret dig synderlig i det væsentlige siden vi færdedes sammen. Og det er dog nu over 30 år siden vi sidst mødtes. Det var ombord på et dampskib, som gik til Kristiania.

Det står ikke i min magt at gengælde dit indholdsrige brev med et lignende. Jeg må desværre af mangel på tid indskrænke mig til nogle få linjer. Mine forbindelser er nemlig nu så mangfoldige i alle mulige lande at jeg har måttet standse så godt som enhver skriftlig underholdning med mine kære gamle venner. Dette gør mig ondt. Men det kan nu en gang ikke være anderledes.

Du er så venlig at indbyde mig til at besøge dig hvis jeg igen skulde komme op på dine kanter. Jeg takker dig hjerteligst for tilbudet. Men jeg tviler på at jeg allerede til næste år vil kunne gøre brug af det.

den 2. Januar 1889.

Ovenstående begyndelse til et brev har jeg af mangel på tid og ro måttet lade ligge ufuldført indtil idag og da jeg ikke øjner bedre udsigt for den nærmeste fremtid, vil jeg heller afsende det således som det er.

Indlagt følger et fotografi. Bring din ærede frue vor bedste og forbindtligste kompliment og modtag selv en varm hilsen fra

din altid trofaste ungdomsven

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 25. desember 1888

Konvolutt

Herrn Professor

Dr: Julius Hoffory.

Bendler-Strasse 20.

Berlin. W.

München, den 25. December 1888.

Kære herr professor!

Omstående sendes den forlangte erklæring, der forekommer mig særdeles heldigt affattet og for hvilken jeg aflægger Dem min bedste tak. Ligeledes takker jeg Dem hjerteligst for Deres ulejlighed med at få den offentliggjort.

Det godhedsfuldt tilsendte exemplar af tredje oplag kom mig også ihænde igår og det skal interessere mig meget at eftersé de ændrede steder. Hidtil har jeg ikke fået tid til det.

Det er jo næsten utroligt men overmåde glædeligt at bogen har fundet en så rivende afsætning.

Kun dette i al hast for idag.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Nachdem ich der von Herrn Professor Dr: Julius Hoffory besorgten Uebersetzung meines Schauspiels «Die Frau vom Meere» meine Autorisation ertheilt habe, geht mir die Nachricht zu, dass einigen deutschen Bühnen eine andere Uebersetzung vorgelegt werden soll. Ich erkläre, dass ich gegen dieses Vorgehen, welches ohne meine Genehmigung über mein Werk verfügt, hiermit Verwahrung einlege.

München, den 25. Dezember 1888.

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, MÜNCHEN 25. desember 1888

Konvolutt

Herrn M. Grønvold.

Aeussere Nymphenburger-Strasse

No 24.

Neuhausen.

frei!

München, den 25. December 1888.

Kære ven!

Jeg véd ikke hvorledes jeg skulde kunne finde ord for at takke Dem således, som jeg føler det! Og lige så lidt kan jeg udsige, hvilken glæde det fylder mig med at vide mig i besiddelse af en sådan skat. Jeg går hen og ser på det gribende billede lange tider af gangen. Det er som om det talte til mig. Som om jeg kendte den fattige arbejderfamilje personlig ude fra livet. – Men jeg begriber ikke, hvorledes De kunde bære det over Deres hjerte at skille Dem ved et sådant værk. At De kunde give slip på det! Om en forfatter skænker en af sine bøger bort eller en musiker nogle noteblade, så betyder det jo ingen ting. Det er jo bare et exemplar iblandt tusender og kan fåes igen nårsomhelst. Men med en maler er det jo en ganske anden sag! – Kom da i alle fald ret ofte ind til os og se Deres billede når De er i byen. – Mindst anede jeg, hvad De bar på da vi mødtes julaften. Jeg forudsatte at De var ude og gjorde indkøb. Og så var det dette Deres eget værk, som De havde tiltænkt mig. Tusende gange tak! Og vore bedste hilsener til huset!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JONAS LIE, MÜNCHEN 28. desember 1888

Konvolutt

Monsieur Jonas Lie.

Avenue de la Grande Armée, 7.

Paris.

München, den 28. December 1888.

Kære Jonas Lie!

Jeg beder dig herved modtage og bringe medunderskriverne vor hjerteligste tak for telegrammet julaften. Jeg vilde naturligvis straks have svaret ad samme vej; men uheldigvis havde jeg forlagt din adresse og kunde ikke med bestemthed erindre den. Først igåraftes fandt jeg den da endelig. Dette må tjene til min undskyldning. – Ligeledes takker jeg dig for dine to venlige breve, som modtage siden vi sidst var sammen med eder. – Som følge af den uhyre juletrafik hersker der stor forvirring ved de tyske pakkepostanstalter og kanské også ved de danske. Jeg har derfor endnu ikke modtaget den for julen vanlige bogpakke fra København og har således heller ikke fåt læst din nye bog endnu. Men vi venter den med hver post. Og for resten har vi jo hørt og læst så meget godt om den at vi trygt kan gratulere dig på forhånd og glæde os til den nydelse, som vi har i vente. – Julen har ellers for mig været en travl tid. «Die Frau vom Meere» er i Berlin allerede udkommet i 3die oplag og har derved påført mig meget skriveri. Sigurd er hos os men må tilbage i overmorgen. – Og modtag så, du og dine samt vennerne vore hjerteligste ønsker om

Til NILS LUND, MÜNCHEN 29. desember 1888

München, den 29. December 1888.

Herr boghandler Lund!

Tillad mig herved at anmode Dem om forinden De sender mig kvartalsremisse, at ville, foruden hvad der ellers er at fradrage, tilbageholde yderligere 100 kroner og godhedsfuldt tilstille kunstkritikeren kandidat Andreas Aubert dette beløb med anmodning om i mit navn at sende pengene til maleren Th: Kittelsen, hvis nuværende opholdssted jeg ikke kender. Jeg véd at han i længere tid har levet på Skomvær i Lofoten; men om han endnu befinder sig dersteds er jeg ikke sikker på. Da herr Aubert ved flere leiligheder har taget sig af Kittelsen, håber jeg han vil bevise denne og mig den ombedte tjeneste.

Med forbindtligst tak for det forløbne år og med vore hjerteligste nytårsønsker til Dem og Deres frue tegner jeg mig venskabeligst

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 31. desember 1888

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 31.12.88.

Glædeligt nyt år! Og hjertelig tak for det gamle!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til FELIX PHILIPPI, MÜNCHEN 31. desember 1888

München, den 31. December 1888.

Lieber Herr Philippi!

Ein glückliches Neujahr wünscht Ihnen vom Herzen

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 31. desember 1888

München, den 31.12.88.

Kære herr boghandler Hegel!

Modtag, De og Deres kære familje, vore bedste ønsker om et glædeligt nytår og en hjertelig tak for det gamle!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 31. desember 1888

Konvolutt

Herrn Dr: Julius Elias.

Glück-Strasse 10. I.

(hier.)

München, den 31. December 1888.

Lieber Herr Dr: Elias!

Empfangen Sie und Ihre Frau Gemahlin unsere herzlichsten Glückwünsche zum neuen Jahre.

Ihr ergebenster

Henrik Ibsen.

1889

Til HOTEL GRÖBNER, MÜNCHEN [nyttår 1888/89]

Der lieben, werthen Familie Gröbner senden wir hierdurch unsere herzlichsten Glückwünsche zum neuen Jahre.

Treu ergebenst

Henrik Ibsen und Frau.

Til JENS PETER KRISTENSEN-RANDERS, MÜNCHEN 1. januar 1889

München, den 1. Januar 1889

Kære herr Kristensen-Randers!

Tillad mig herved i et par korte linjer at sende Dem min hjertligste tak for Deres venlige brev og for den varme og velvillige tolkning, som De har ladet mit nye skuespil blive til del i Deres ugeblad.

Jeg tænker ofte med glæde tilbage på vort korte samvær i Sæby lige som overhovedet på mit sommerophold i den herlige egn ved det åbne fri hav. Det bragte for mig befrielse fra så mangt og meget.

Jeg håber også at omstændighederne skal føje sig så heldigt at jeg kan få gæste det kære Nordjylland endnu en gang. Skagen har jeg endnu tilgode. Og så vestkysten nedover. Jeg vilde så gerne se det alt sammen. Men forrige gang fængslede både Frederikshavn og Sæby således at jeg ikke kom videre omkring. Ubegribeligt er det mig at ikke sommergæster i tusindvis strømmer did hen, hvor man dog har alt, hvad man kan ønske for at befinde sig vel. – Godt og glædeligt nytår!

Deres hengivne

Henrik Ibsen

Til EDMUND GOSSE, MÜNCHEN 3. januar 1889

Konvolutt

Edmund W. Gosse Esqr:

29 Delamarc Terrace 29.

London. W.

München, Maximilianstrasse 32. II. den 3. Januar 1889.

Kære herr Edmund Gosse,

Tillad mig herved at bringe Dem min bedste tak for Deres venlige brev, hvilket det var mig en stor glæde at modtage og deraf at erfare at mit nye skuespil har tiltalt Dem. – Måské udkommer en gang i tiden en engelsk udgave også af denne bog. Den tyske oversættelse foreligger allerede fra Berlin i 3die oplag og skal i næste måned opføres på det kongelige teater dersteds. – Jeg takker Dem på forhånd hjerteligst for Deres løfte om at ville sende mig Deres fotografi. Min adresse har jeg foran angivet. – Særdeles kært skulde det være mig om vi engang personlig kunde mødes. Men Deres besøg i de skandinaviske lande synes De i de senere år at have indstillet og jeg kommer også kun sjelden derop. Udsigten er således kun ringe. – Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til RUDOLPH SCHMIDT, MÜNCHEN 3. januar 1889

Konvolutt

Digteren

herr Rudolf Schmidt.

Blaagaardsgade 16. B.

Nørrebro.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 3. Januar 1889.

Herr Rudolf Schmidt!

Min hustru og jeg beder Dem herved modtage vor forbindtligste tak for de tilsendte hæfter og særaftryk, hvormed De til forskellige tider godhedsfuldt har betænkt os og hvilke vi har læst med megen interesse.

«Die jüngere Schwester» har hersteds vakt særlig opmærksomhed og fundet stor påskønnelse i de kredse, hvis mening og stemning jeg nogenlunde kan kontrollere. Visstnok også i mange andre.

Om «Den forvandlede Konge» her ved hofteatret har jeg intet tilforladeligt hørt. Men da mit samkvem med teatrets ledende mænd er såre ringe, kan stykkets opførelse gerne for den sags skyld være nær forestående. Antagelig er De vel selv underrettet og når tiden kommer har vi kanske den fornøjelse at sé Dem hernede igen.

De var ængstelig for Deres frues helbredstilstand da De afrejste herfra. Men da De jo på hjemrejsen har opholdt Dem nogle dage i Berlin, så håber vi at De i sidste øjeblik har modtaget beroligende efterretninger fra hjemmet. Og gid så alt fremdeles må gå godt og fremad imod fuld helbredelse!

Det er ikke min sag at skrive lange breve og heller ikke tillader min tid mig det, aller mindst i disse dage. Jeg må derfor indskrænke mig til at bede Dem om ved første lejlighed godhedsfuldt at ville bringe herr Riis-Knudsen min taksigelse for de tilsendte hæfter af tidsskriftet. Denne min skyldighed har jeg nemlig hidtil forsømt.

Med vore bedste hilsener og ønsker for Dem og Deres frue om et glædeligt år i enhver henseende tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til HERMANN BAHR, MÜNCHEN 4. januar 1889

München, den 4. Januar 1889.

Sehr geehrter Herr!

Für die so überaus liebenswürdige Besprechung unserer leider zu kurzen Begegnung bei mir sowie auch für Ihren freundlichen Brief bitte ich Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank empfangen zu wollen. Auf Wiedersehen!

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF AF GEIJERSTAM, MÜNCHEN 5. januar 1889

München, den 5. Januar 1889.

Kære herr G. af Geijerstam!

Tillad mig herved i hast og korthed at sende Dem min hjerteligste taksigelse for det venlige brev, hvormed De glædede mig ved årsskiftet. Ikke mindre takker jeg Dem for de sendelser, jeg til forskellige tider har modtaget fra Dem. – «Erik Grane» og «Pastor Hallin» har jeg læst med levende interesse og under fuld virkelighedsillusion fra først til sidst. Det er to sandfærdige digtninger, De der har skabt. Det føler man sig overtydet om, selv om man ikke personlig kender de individer og forholde, som De har havt for øje. – Fru Benedictssons død og Deres fine deltagende livsskildring af hende har gjort varigt indtryk på mig. Jeg kendte hende for kort til at forstå hende rigtig til det inderste den gang vi mødtes i Stockholm. – Hils på det hjerteligste Deres kære hustru fra mig og modtag begge min bedste lykønskning i anledning af den nyankomne i familjen. Og så et godt og glædeligt år i alle måder – og frisk fortrøstning til fremtiden! Hils vennerne!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG VON VOLLMAR, MÜNCHEN 7. januar 1889

München, den 7. Januar 1889.

Hochverehrter Herr v. Vollmar!

Empfangen Sie und Ihre Frau Gemahlin unseren herzlichsten Dank für die freundliche Zusendung der Karten.

Mit vielen Grüssen, auch von meiner Frau, habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til OSCAR BENSOW, MÜNCHEN 8. januar 1889

München, den 8. Januar 1889.

Herr Oscar Bensow. Stockholm.

For tilsendelsen af Deres drama «Nero» ligesom også for det tidligere modtagne exemplar af Deres digte aflægger jeg Dem herved min skyldige taksigelse og tegner mig

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 10. januar 1889

München, den 10. Januar 1889.

Lieber Herr Doktor!

Empfangen Sie hierdurch, leider etwas späth, meinen verbindlichsten Dank für die freundliche Zusendung Ihres interessanten Buches, welches ich sofort gelesen habe.

Mit recht vielen Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 11. januar 1889

Konvolutt

Herr fuldmægtig

August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 11. Januar 1889.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

Jeg takker Dem hjerteligst for de venlige breve, som De i løbet af de sidste uger har havt den godhed at sende mig og som jeg hidtil har ladet ubesvarede.

Ikke mindre takker jeg for det igår modtagne exemplar af pragtværket over Watteau, for «Professoren» og for de mangfoldige blade med anmeldelser af mit nye skuespil. Jeg beder Dem sige mig om De måské samler på sådanne. I dette tilfælde skal jeg sende dem tilbage.

Særdeles forbunden er jeg Dem også for forhandlingerne med herr Julius Petersen, hvilke har ført til et for mig så overmåde fordelagtigt resultat. Jeg vil håbe og ønske at også han på sin side får et godt udbytte af foretagendet.

Fra Jonas Lie har jeg intet exemplar modtaget af hans nye bog. De beredte derfor min hustru og mig en stor glæde ved Deres godhedsfulde tilbud om at ville sende os et sådant. Edmund Gosse har tilstillet også mig det engelske tidsskrift men heller ikke jeg har endnu fundet tid til at gøre mig nærmere bekendt med hans artikel.

Tør jeg spørge Dem, – har professor Hoffory fåt sig tilsendt et exemplar af «Fruen fra havet»? Hvis ikke, vilde jeg være Dem overordentlig takskyldig om sådant måtte ské. Jeg glemte nemlig at opføre ham på listen over friexemplarerne.

For de glædelige meddelelser om et nyt oplag af et ældre arbejde og den livlige afsætning af det nye takker jeg Dem særdeles meget, sender Dem vore bedste hilsener og tegner mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMMA KLINGENFELD, MÜNCHEN 12. januar 1889

München, den 12. Januar 1889.

Kære frøken Keld!

I det jeg udtaler min tak for Deres havte ulejlighed i anledning af brevet fra Felix Blochs teateragentur tillader jeg mig herved at tilbagesende samme.

Med vore bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 15. januar 1889

München, den 15. Januar 1889.

Kære herr boghandler Lund!

For den i Deres venlige brev av 4de dennes fremsendte veksel takkes forbindtligst.

Mine aktiebreve i dampskibet «Dronningen» bedes afleverede og dividenden hævet.

Efter første gangs opførelse af «Fruen fra havet» har Kristiania teater til Dem at indbetale 2,500 kroner, hvilket beløb De herved anmodes om godhedsfuldt at ville tilstille Gyldendalske boghandel, der af mig skal erholde nærmere besked angående anbringelsen.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres frue tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til OTTO BORCHSENIUS, MÜNCHEN 19. januar 1889

München, den 19. Januar 1889.

Herr redaktør Borchsenius,

Det er mig en fornøjelse at kunne imødekomme et ønske af Dem og jeg tilbagesender derfor herved adressen til general Harrison i underskrevet stand. –

At forsøge på at øve indflydelse på rollebesætningen i «Fruen fra havet» fandt jeg i sin tid utilrådeligt her på afstand, hvor jeg savnede forudsætningerne for med sikkerhed at kunne veje og vurdere de formentlig bestemmende hensyn.

I det jeg beder Dem modtage min bedste tak for de forskellige tilsendelser af blade tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 20. januar 1889

München, den 20. Januar 1889.

Kære herr boghandler Hegel,

For det i Deres venlige brev af 10de dennes tilsendte årsregnskab ligesom også for den særdeles behagelige meddelelse at De agter at udgive et nyt oplag af «Kongs-emnerne» beder jeg Dem modtage min bedste og forbindtligste tak.

Ikke mindre er jeg Dem forbunden og takskyldig for indkøbet af obligationerne.

Det overskud, som årsregnskabet udviser til fordel for mig, beder jeg om at måtte lade henstå hos Dem indtil honoraret for det nye oplag af «Kongs-emnerne» bliver disponibelt samt indtil Kristiania teater gennem boghandler Lund har tilstillet Dem 2500 kroner, hvilket beløb udgør honoraret for «Fruen fra havet» og vil blive erlagt efter første gangs opførelse af stykket.

Når dette er sket vilde jeg overordentlig gerne at der for mig måtte blive indkøbt kreditkasse- eller Københavns kreditforenings obligationer til et pålydende beløb af 6000 kroner.

Med gentagen tak og med vore bedste hilsener til Dem og Deres hus tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 6. februar 1889

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 6. Februar 1889.

Herr teaterchef Schrøder!

Undskyld at jeg med et par ord ulejliger Dem i anledning af en trykfejl, den eneste, som forefindes i «Fruen fra havet». Side 193 står nemlig i en parentés ved en af Bolettes repliker: halvt for sig selv. Dette er urigtigt. Der skal stå: halvt fra sig selv. Hvis man ikke under prøverne har gættet fejlen bedes vedkommende skuespillerinde godhedsfuldt gjort opmærksom på samme.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

I «Morgenbladet» findes en række af artikler, hvori de i mit stykke forekommende personer er ganske fortræffeligt og korrekt karakteriserede således som jeg har ment det. Skulde derfor nogen af de rollehavende svæve i uvisshed om den rette opfatning, kan jeg kun henvise til disse artikler, hvilke først for nylig er komne mig i hænde.

Deres

H. I.

Til LUDWIG FULDA, MÜNCHEN 9. februar 1889

Konvolutt

Herrn Dr: Ludwig Fulda,

Schriftsteller

Linkstrasse 21.

Berlin. W.

München, den 9. Februar 1889.

Lieber Herr Fulda!

Empfangen Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank für die freundliche Zusendung Ihrer Uebersetzung des altdeutschen Gedichtes, dessen Existenz mir bisher gänzlich unbekannt gewesen ist.

Mit regem Interesse werde ich die Dichtung sowie auch die Einleitung studiren sobald ich die dazu erforderliche Zeit und Ruhe finde, was hoffentlich bald geschehen wird.

Bis dahin bitte ich Sie recht viele Grüsse von mir annehmen und solche unseren gemeinschaftlichen Freunden gelegentlich überbringen zu wollen.

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

Til HERMANN BAHR, MÜNCHEN 10. februar 1889

München, den 10. Februar 1889.

Lieber Herr Bahr!

Verzeihen Sie mir freundlichst, dass ich bis jetzt Ihren vorletzten werthen Brief nicht beantwortet habe.

Die mir zugedachte Widmung Ihres neuen Schauspieles nehme ich gern und dankend an.

Ebenso bitte ich Sie meinen verbindlichsten Dank für die Zusendung der französischen Zeitung empfangen zu wollen.

Mit den besten Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til KRISTIANIA ARBEIDERSAMFUND, MÜNCHEN 13. februar 1889

München, den 13. Februar 1889.

Til Arbejdersamfundets bestyrelse. Kristiania.

For det tilsendte indbydelseskort aflægger jeg herved min forbindtligste tak.

Gøre brug af samme kan jeg jo desværre ikke. Men med mine bedste og varmeste ønsker vil jeg her i det fjerne tage del i den forestående festlighed.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 14. februar 1889

München, den 14. Februar 1889.

Kære herr professor!

Deres venlige brev, som jeg modtog igår, skynder jeg mig herved at besvare.

Herr Anno ønsker altså på plakaten og ved opførelsen at ombytte det i Tyskland ikke brugelige navn Bolette med «Babette» eller et andet pigenavn. Da mit stykke jo ikke foregår i Tyskland, så kan formentlig den af ham angivne grund til forandringen neppe være hans eneste eller vægtigste. Jeg formoder at han har en anden ved siden af og imødekommer derfor gerne hans ønske. Babette kan derfor indsættes i stedet, – forudsat naturligvis at Arnholms ytring, at navnet er uskønt, ikke vil forekomme tyske tilhørere uforklarlig. Herom kan jo jeg ingen sikker mening have men stoler ganske på Dem også i denne sag.

Derimod må jeg bestemt gøre indvending imod at der på plakaten sættes «Ein Seemann» eller «Ein fremder Seemann» eller «Ein Steuermann». Han er jo nemlig ingen af delene. Da Ellida traf ham for 10 år tilbage var han understyrmand. Syv år senere lod han sig forhyre som simpel bådsmand, altså som noget betydelig ringere. Og nu kommer han som passagér på et turistskib. Til skibets besætning hører han ikke. Han er turistklædt, ikke rejseklædt. Ingen skal vide, hvad han er, lige så lidt, som man skal vide hvem han er eller hvad han egentlig heder. Denne uvisshed er netop det hovedsagelige i den af mig for anledningen valgte metode. Herr Anno bedes godhedsfuldt have sin opmærksomhed henvendt herpå under indstuderingen, ellers kunde fremstillingens grundstemning let forfejles.

Men dersom udtrykket «Ein fremder Mann» for Berlinerne har en komisk bismag, – kan der så ikke på plakaten sættes «Ein Fremder»? Herimod har jeg intet at indvende. Men skulde heller ikke dette gøre sagen bedre, så tror jeg næsten ikke der er andet for end at lade de eventuelle livligheder have frit løb. Forhåbentlig anretter de ikke nogen alvorligere eller varigere skade.

Det er mig en stor beroligelse at vide at De, kære herr professor, vil holde et øje med prøverne, i alle fald med de sidste. Der kan jo være så mangt og meget ved de fremmede forholde, som direktør Anno ikke er så ganske på det rene med. Og så håber jeg på et godt udfald.

Ifølge telegram fra Kristiania opførtes «Fruen fra havet» dersteds for første gang og med ganske overordentligt bifald.i forgårs. Fra Weimar, hvor stykket skulde have været spillet i disse dage, har jeg endnu intet hørt.

Med vore bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til KAARLO BERGBOM, MÜNCHEN 15. februar 1889

München, den 15. Februar 1889.

Kære herr professor!

Det var mig særdeles behageligt gennem Deres venlige brev af 6te dennes at opfriske erindringen om vort korte samvær i Sæby i sommeren 1887.

For øvrigt har De og Deres teater i den senere tid meget ofte været i mine tanker. Det forekommer mig nemlig utvilsomt at fru Ida Aalberg Kivekäs måtte kunne blive en aldeles fortrinlig fremstillerinde af hovedpersonen i mit nye skuespil.

Det glædede mig derfor at erfare at De lader stykket oversætte og agter at bringe det til opførelse. Jeg håber at oversættelsen foretages med omhyggelighed i enhver henseende og at der anvendes al mulig flid på indstuderingen og på opsætningen i det hele. Sker dette, så håber jeg trygt at «Fruen fra havet» vil finde en god modtagelse på det finske nationalteater. Og herpå vilde jeg sætte overmåde stor pris.

Hvad de ekonomiske betingelser angår vil jeg gjerne stille mig så imødekommende som muligt, om jeg end, for konsekventsernes skyld, ikke frivillig kan give afkald på hele honoraret. Til sammenligning skal jeg anføre at Bergens teater betaler mig 400 kroner for første gangs opførelse, 40 kroner for enhver af de følgende 5 forestillinger og derefter 20 kroner for enhver senere opførelse af stykket. Nu tillader jeg mig derimod at foreslå at Deres teater, som fast og helt honorar, altså en gang for alle, erlægger 300 kroner, hvilket beløb ved stykkets antagelse indbetales til min forlægger, den Gyldendalske boghandel i København eller også til mig selv direkte.

I det jeg frembærer en forbindtligst hilsning også fra min hustru tegner jeg mig venskabeligst

Deres

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF STEFFEN, MÜNCHEN 23. februar 1889

München, den 23. Februar 1889.

Herr Gustaf F. Steffen!

For Deres artikel i tidsskriftet «Framåt», hvilken De i forrige måned havde den godhed at tilsende mig, beder jeg Dem herved at modtage min skyldige taksigelse.

Artikelen har jeg med megen interesse gennemlæst. Men en kritik over samme ser jeg mig af mangel på tid aldeles ikke i stand til at afgive.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 25. februar 1889

München, den 25. Februar 1889.

Kære herr boghandler Lund!

Af de idag ankomne norske aviser erfarer jeg at skuespildirektør Olaus Olsen har opført «Fruen fra havet» i Kragerø og jeg tillader mig i den anledning at forespørge om han til Dem har indbetalt det fastsatte honorar, 400 kroner, der skulde erlægges forinden første opførelse turde finde sted?

For Deres brevkort med underretning om tilsendelsen af de 2,500 kroner til den Gyldendalske boghandel beder jeg Dem modtage min bedste tak.

Med vore venskabeligste hilsener til Dem og Deres frue tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til SIGMUND LAUTENBURG, MÜNCHEN 26. februar 1889

München, den 26. Februar 1889.

Herrn Direktor Lautenburg. Berlin.

Hochgeehrter Herr Direktor!

Als Antwort Ihrer liebenswürdigen Vorfrage muss ich leider mittheilen, dass ich nicht in der Lage bin Berlin in der nächsten Zeit besuchen zu können.

Mit dem besten Danke für Ihr freundliches Anerbieten und mit den verbindlichsten Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til BENJAMIN HARRISON, KØBENHAVN/MÜNCHEN 27. februar 1889

Aaben Adresse til General B. Harrison, den nyvalgte Præsident for de Forenede Stater.

Sir.

Vi undertegnede Skandinaver tillader os herved i al Ærbødighed at rette en Anmodning til Dem som den nyvalgte Præsident for de Forenede Stater om at lade Hr. Professor Rasmus B. Anderson forblive i Kjøbenhavn som de Forenede Staters herværende Minister.

Det er almindelig kjendt, at mangfoldige af de til Amerika udvandrede Skandinaver altid hos Minister Anderson har kunnet finde virksom Raad og Støtte. Vi vilde betragte det som et stort Tab, hvis en ny, med vore Forhold her i Norden ukjendt Mand skulde afløse den Minister, der nu i 4 Aar har levet sig ind i vort Liv og saa ofte været et velsignelsesrigt Mellemled mellem os og de Forenede Stater.

Dertil kommer, at de nordiske Lande ikke noksom kan sætte Pris paa og hævde Betydningen af, at Professor Anderson ved sin videnskabelige og literære Virksomhed har gjort en Række af nordiske Aandsværker, saavel fra Oldtiden som fra den nyere Tid, gjennem Oversættelse og Bearbejdelse tilgængelige for det store Amerika. Vi vilde i højeste Grad beklage, om Hr. Prof. Anderson blev kaldet bort fra Norden midt under dette sit Arbejde, der selvfølgelig bedst kan fremmes i en By som Kjøbenhavn, hvor de nødvendige Betingelser baade med Hensyn til Bibliotheker og literære Forbindelser i Professorens særlige literære Studier er til Stede.

Støttende os til disse Grunde, som vi tror ikke kan andet end vinde Deres Bifald, har vi taget os den Frihed her indtrængende at anmode Dem om at lade Professor Anderson fremdeles forblive i sin nuværende Stilling.

F. S. Bang. | C Berg. | Vilh. Bergsøe.
Bjørnstjerne Bjørnson. | Carl Bloch.
F Bojesen. | Otto Borchsenius.
Georg Brandes. | Erik Bøgh.
C. Carstensen. | Jonas Collin.
Holger Drachmann. | Anna Charlotte Edgren Leffler.
Kr. Erslev. | L. Feilberg. | Niels W Gade.
K. Gislason. | I. Glückstadt.
Edv. Grieg. | Hans Gude. | P. Hansen.
J. P. E. Hartmann. | Jacob Hegel.
Harald Holm. | L. Holst. | Will. Honum.
Fr. Winkel Horn. | C. Hostrup.
Harald Høffding. | Sofus Høgsbro.
V. Hørup. | Henrik Ibsen.
Carl Jacobsen. | Alex. L. Kielland.
N. J Larsen. | F. L. Liebenberg.
Jonas Lie. | Sophus Müller.
F. Peckel Møller. | C. V. Nyholm.
Gustav Philipsen. | Carl Ploug.
E. N. Ritzau. | Viktor Rydberg.
Sophus Schandorph. | Ludv. Schrøder.
Otto Sinding. | Stephan Sinding.
Carl Snoilsky. | Steen.
George Stephens. | Henrik Strandvold.
August Strindberg. | Johan Svendsen.
O. Thommessen. | F. Tutein.
Frederik M. Wallem. | O. Wergeland. | B. Wulff.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 2. mars 1889

München, den 2. Marts 1889.

Kære herr boghandler Hegel!

Ganske uventet kommer jeg til i aften at afrejse herfra til Berlin for i nogle dage at opholde mig dersteds.

Jeg tillader mig i den anledning at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 900 Reichsmark under adresse: Hotel du Nord, Berlin.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, BERLIN 5. mars [1889]

Hotel du Nord, Berlin, 5te Marts.

Kære Suzannah, til ordentlig brevskrivning blir her ingen tid da jeg har besøg hvert øjeblik når jeg er hjemme. Mine telegrammer håber jeg du har modtaget. Jeg kom hertil søndags morgen og fandt i hotellet meddelelse om at generalprøven var udsat til næste dag. Omkring middagstid kom Hoffory, Brahm og Schlenther. De bragte med sig den unge Rode fra København, som ligger her for «Politikens» regning for at skrive beretninger om opførelsen. Jeg inviterte dem til en splendid dinér, der varede til henimod aften. Igår formiddag generalprøve, som løb af til min fulde tilfredshed. Om aftenen var der arrangeret herreselskab for mig. 16–17 personer tilstede, deriblandt Lindau, Bülow og Kainz. Imorgen aften opførelse af «Wildente» i Residenzteater, i overmorgen «Nora» i Blumenthals Lessingteater. Hvad tid jeg kommer afsted herfra véd jeg endnu ikke, heller ikke om jeg lægger tilbagevejen over Weimar, hvilket man her søger at overtale mig til. Du skriver vel til Sigurd? Jeg får ikke tid til det. Send endelig også mig nogle ord, så jeg får vide, hvorledes du har det. Det skal blive godt at komme til ro igen. Jeg føler mig allerede temmelig træt, skønt jeg ellers befinder mig vel. Lev så vel.

I dag skal jeg til middag hos Kainz.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 26. mars 1889

München, den 26. Marts 1889.

Kære herr professor!

Hver dag siden min hjemkomst har jeg tænkt på Dem og på de øvrige venner i Berlin og havt til hensigt at sende Dem nogle ord. Men under mit fravær havde der ophobet sig på mit bord en sådan masse af forretningsbreve at jeg endnu ikke på langt nær har fået bugt med dem alle.

Alligevel skriver jeg dog idag foreløbig et par ord for at bede Dem modtage og ved given lejlighed frembære min hjerteligste taksigelse til de mange af vore fælles bekendte, som har bidraget til at gøre ugen i Berlin til det mest lysende tidspunkt i mit liv. Når jeg tænker tilbage derpå, står det hele for mig som en drøm. Det gør mig næsten ængstelig.

Den følgende uge tilbragte jeg i Weimar. Også dersteds blev «Die Frau vom Meere» ganske fortræffelig spillet. Opfatning og gengivelse af karaktererne havde en mærkværdig lighed med den i Schauspielhaus. Wangel var dog ikke her fuldt så fint udarbejdet i enkelthederne. Heller ikke var Lyngstrand så uforlignelig sandt følt og individualiseret. Men «den fremmede mand» kan jeg ikke ønske mig eller knapt tænke mig bedre end her, – en lang mager skikkelse med et høgansigt, sorte stikkende øjne og en prægtig dyb og dæmpet stemme. –

Jeg har gennemsøgt hele min bogsamling uden at finde noget exemplar af 2den udgave af «Kærlighedens komedie», hvori forordet står, – i de senere udgaver er det nemlig udeladt. For nogle dage siden har jeg derfor tilskrevet fuldmægtig Larsen med anmodning om at skaffe et exemplar til veje og sende Dem det. Jeg håber at det vil lykkes ham.

Fra Wien har jeg modtaget forskellige breve, hvoraf jeg kan sé at dr: Schlenthers foredrag har øvet en stærk virkning dersteds. Og det mærkeligste er at disse henvendelser og udtalelser ikke hidrører fra derværende tyske men fra magyariske og polske kredse, hvis hele grundsyn såvel på livet som på digtningen og dens fremadskridende opgaver skulde antages at stå vort germanniske så overmåde fjernt. Forklaringen ligger vel i det germanniske væsens og den germanniske ånds universalitet, der prædestinerer til et vordende verdensherredømme. At jeg har fået være med i disse strømninger føler jeg klart og dybt at jeg skylder min indgåen i det tyske samtidsliv. –

Jeg nødes til at afbryde for idag, håber snart at høre fra Dem, sender hjertelige hilsener til vor fælles kreds og tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. S. For dr: Brahms artikel i «Frankfurter Zeitung» og for dr: Schlenthers i «Die Nation» bedes særlig takket!

H. I.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 30. mars 1889

München, den 30. Marts 1889.

Kære herr boghandler Hegel!

Jeg må bede Dem godhedsfuldt undskylde at jeg først nu erkender modtagelsen af de mig under mit ophold i Berlin tilsendte 900 Reichsmark.

Derhos benytter jeg anledningen til at bringe Dem min tak for den nye smukke udgave af «Kongs-emnerne», hvoraf jeg har havt den fornøjelse at modtage exemplarer.

Sluttelig tillader jeg mig at gøre brug af Deres godhedsfulde tilbud om at ville for min regning lade indkøbe obligationer til pålydende beløb 6000 kroner samt at opbevare samme for mig.

Hvis ikke mægleren skulde foreslå andre papirer som mere fordelagtige og lige så sikkre tager jeg gerne enten Københavns kreditkasse-obligationer, der er uopsigelige, eller også Københavns grundejeres kreditforenings obligationer, hvoraf jeg jo har en del i forvejen.

Med vore bedste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 31. mars 1889

München, den 31. Marts 1889.

Herr boghandler Lund!

Under 22de dennes har jeg tilskrevet skuespildirektør Olaus Olsen med opfordring til uopholdelig at indbetale honoraret for «Fruen fra havet». Brevet adresserede jeg til Kristiansand med påtegning om at det skulde eftersendes ifald han var afrejst. Hvorvidt sådant kan påregnes af norske postfunktionærer véd jeg jo ikke. Noget svar fra bemeldte Olsen har jeg i det mindste til dato ikke modtaget. Jeg har grund til at tro at han nu færdes i byerne omkring Kristianiafjorden og skulde De kunne erfare noget nærmere om hans opholdssted, vilde jeg være Dem særdeles forbunden om De sendte ham et brevkort med alvorlig opfordring om uopholdelig at indbetale det skyldige beløb da dette ellers vil blive inddrevet ved en sagfører. – Jeg kan ikke beskrive, hvorledes disse norske gavtyvstreger opirrer mig. I intet andet land er jeg udsat for noget lignende.

Jeg benytter derhos anledningen til at anmode Dem om godhedsfuldt på sædvanlig måde at ville sende mig, hvad De ved modtagelsen af disse linjer måtte have til min rådighed.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til HERMANN BAHR, MÜNCHEN 5. april 1889

München, den 5. April 1889.

Lieber Herr Bahr!

Als Antwort Ihres liebenswürdigen Schreibens theile ich Ihnen mit, dass mir vorgestern durch Ihren Herrn Verleger ein schönes Exemplar Ihres neuen Dramas «Die grosse Sünde» zugegangen ist.

Für die freundliche Zusendung sowie auch besonders für die Widmung bitte ich Sie hierdurch meinen herzlichsten und verbindlichsten Dank empfangen zu wollen. In den nächsten Tagen werde ich mir die Freude bereiten, Ihr Werk recht gründlich zu studiren.

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 5. april 1889

München, den 5. April 1889.

Kære herr doktor!

I det jeg beder Dem og Deres meget ærede frue modtage min hjerteligste tak for indbydelsen må jeg desværre meddele at jeg af tvingende hensyn, deriblandt også til min sundhedstilstand, ikke sér mig i stand til at nyde godt af samme.

Med de forbindtligste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til MAXIMILIAN SCHMIDT, MÜNCHEN 5. april 1889

München, den 5. April 1889.

Hochgeehrter Herr Hofrath!

Herzlichst dankend für die freundliche Einladung zum nächsten akademischen Abend des Schriftsteller-Verbandes muss ich zu meinem Bedauern mittheilen, dass ich in dieser Zeit wegen Erkältung gezwungen bin Abends zu Hause zu bleiben.

Mit vorzüglicher Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til OSWALD SCHMIDT, MÜNCHEN 7. april 1889

Konvolutt

Herrn Dr: Oswald Schmidt.

Findlingstrasse 44. II.

München.

München, den 7. April 1889.

Lieber Freund!

Empfangen Sie hierdurch unsere herzlichsten Glückwünsche zum Geburtstage. Leider bin ich verhindert dieselben persönlich überbringen zu können.

Mit unseren besten und verbindlichsten Grüssen an Ihre hochverehrte Frau Gemahlin zeichne ich mich

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 8. april 1889

München, den 8. April 1889.

Sehr geehrter Herr!

Für die in Ihrer geschätzten Zeitung erschienene liebenswürdige Besprechung meiner literarischen Arbeiten sowie für die freundliche Zusendung der betreffenden Nr: bitte ich Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen. Eine grosse Freude wird es mir sein, wenn Herr Prof: Schmidt nach München kommt, seine persönliche Bekanntschaft zu machen.

Mit vorzüglicher Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 11. april 1889

München, den 11. April 1889.

Kære herr boghandler Hegel!

For den i Deres venlige brev af 2. dennes bragte meddelelse angående køb af obligationer beder jeg Dem modtage min forbindtligste tak.

Benyttende mig af Deres godhedsfulde tilbud er jeg herved så fri at vedlægge fuldmagt til at lade hæve mine honorarer ved det kgl: teater.

En stor og glædelig overraskelse var det mig at erfare at der tiltrænges nyt oplag af «Brand» og jeg modtager med hjertelig tak Deres gode tilbud i så henseende.

Med vore venskabeligste hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

General-fuldmagt.

Herved bemyndiges herr forlagsboghandler Jacob Hegel til på mine vegne at hæve eller lade hæve de mig ved det kgl: teater tilkommende honorarer.

München, den 11. April 1889.

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 12. april 1889

München, den 12. April 1889.

Kære herr boghandler Hegel!

Netop som jeg igår havde afsendt brev til Dem modtog jeg Deres venlige linjer af 9de dennes, hvilke jeg herved tillader mig at besvare.

Af de disponible 17.000 kroner bedes det fornødne beløb anvendt til køb af uopsigelige 4 % husejer-kreditkasses obligationer lydende på samlet sum af 10,000 kroner samt Kursk-Kiew jernbane prioritetsobligationer til pålydende beløb af 7.000 kroner.

Da sidstnævnte er garanterede af den russiske regering og derhos foreslåes af mægleren tør jeg vel antage at de afgiver et sikkert papir, hvoraf renten punktlig erlægges. – Med tak og hilsen tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CARL SNOILSKY, MÜNCHEN 19. april 1889

München, den 19. April 1889.

Kære ven,

Modtag herved min hjerteligste tak for det varme og stemningsfulde digt, som du har hædret og glædet mig ved at skrive og tilsende mig. Du må være forvisset om at jeg aldrig glemmer de dage, vi tilbragte sammen i Molde. Men erindringen om vort samvær deroppe blev så forunderlig levende i mig da jeg læste din digteriske skildring. Overordentlig kært vil det være mig at få sé den på tryk og dette så meget mere, som derved jo forudsættes fremkomsten af en hel ny samling fra din hånd. –

Når du træffer grev Prozor beder jeg dig om godhedsfuldt at ville bringe ham min forbindtligste hilsning og tak for hans oversættelse af «Gengangere». Denne er endnu ikke kommet mig for øje; men selv om jeg havde læst den, vilde jeg dog ikke derom kunne fælde nogen begrundet dom da mit kendskab til det franske sprog ikke på langt nær er indgående nok. Så meget kærere er det mig derfor at erfare at du finder oversættelsen særdeles vellykket.

Ligeledes skulde jeg være dig meget forbunden om du vilde meddele grev Prozor at når jeg ikke har besvaret hans seneste brev, så er grunden den at forinden dette kom mig i hænde havde to franske literatører indledet underhandlinger med en af mine tyske oversættere i Berlin om at foranstalte franske udgaver af flere af mine dramatiske arbejder og disse underhandlinger har endnu ikke ført til noget afgørende resultat. Jeg vilde derfor ikke gerne indblande mig i sagerne og navnlig ikke meddele formel autorisation til nogensomhelst. Som grev Prozor selv véd behøves jo heller ikke en sådan for ham, der oversætter direkte fra originalsproget. Vore lande har jo nemlig ikke nogen literær konvention med Frankrige.

Og så har jeg at bede dig i venskab tilgive at jeg ikke har takket for det vakkre kortet, hvormed du og din højt ærede hustru glædede os til jul. Skylden for forsømmelsen er min alene. Jeg var nemlig netop i den tid så optagen af forretninger at jeg måtte skyde alt andet til side.

Med vore varmeste hilsninger til grevinde Snoilsky og til dig selv tegner jeg mig

din hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 23. april 1889

Konvolutt

Herrn Professor

Dr: Julius Hoffory.

Bendler-Strasse, 20.

Berlin. W.

München, den 23. April 1889.

Kære herr professor!

Jeg takker Dem hjerteligst for Deres sidste venlige brev med de mange gode efterretninger. Om nogle dage skal jeg svare udførligt på de forskellige punkter og sender kun disse foreløbige linjer for at sige Dem at jeg finder Deres forslag om at omsætte navnene i «Komödie der Liebe» i tysk form særdeles heldigt og beder Dem om godhedsfuldt at foretage det fornødne i så henseende.

For det glædelige telegram i anledning af opførelsen af «Stützen der Gesellschaft» beder jeg Dem og de øvrige venner herved modtage min bedste tak. Et særligt svartelegram afsendte jeg straks til herr Kainz, hvis navn stod først blandt underskriverne. Også fra herr Larronge modtog jeg telegrafisk meddelelse, hvilken jeg ligeledes straks besvarede.

Opførelsen af «Bund der Jugend» i Residenz-Theater formoder jeg er udsat da jeg intet videre har hørt fra herr Lautenburg. Heller ikke véd jeg om han har opgivet sin plan at spille «Stützen der Gesellschaft» efter den autoriserede oversættelse.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILHELM CHRISTOPHERSEN, MÜNCHEN 30. april 1889

München, den 30. April 1889.

Herr generalkonsul W. Christophersen. Antwerpen.

I det jeg erkender modtagelsen af Deres meget ærede skrivelse tillader jeg mig herved først og fremst at frembære en forbindtligst tak for den venlige interesse, De nærer for at skaffe mine dramatiske arbejder en videre udbredelse blandt det fransktalende publikum.

Hvad selve den omskrevne sag angår, skylder jeg at gøre opmærksom på at «Gengangere» allerede er oversat på fransk. Det samme er tilfældet med «Et dukkehjem». Franske oversættelser af mine øvrige nutidsskuespil er ligeledes under forberedelse dels i Paris og dels gennem en i Berlin bosat fransk journalist.

Samtlige disse eventuelle oversættelser har jeg tilsagt min autorisation efterhvert som de fremkommer.

Da vi imidlertid, som bekendt, ingen literær konvention har med Frankrige så er der jo intet i vejen for at flere oversættelser af et og samme stykke kan udgives og bringes til opførelse. Kun må jeg i henhold til de af mig allerede givne tilsagn holde mig helt udenfor sagen.

Med udmærket højagtelse har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til CAMILLA COLLETT, MÜNCHEN 3. mai 1889

München, den 3. Maj 1889.

Kære fru Collett!

Jeg véd ikke hvad De må tænke og tro om mig, som nu i over to måneder har ladet Deres dybe og indholdsrige brev hvile uden at give livstegn fra mig.

Men der kom netop på den tid så meget imellem. Så meget, der helt holdt mig borte fra skrivebordet. Først måtte jeg til Berlin. Og derefter ganske uventet til Weimar. Først nu kan jeg sige at jeg er kommen så nogenlunde til ro igen.

Tillad mig da derfor idag med et par ord at sende Dem min hjerteligste tak for den forståelse, som «Fruen fra havet» har fundet hos Dem.

At jeg netop fra Dem først og fremst turde påregne en sådan forståelse følte jeg mig jo på forhånd så temmelig forvisset om. Men det glædede mig dog usigelig at få dette håb bekræftet, således, som jeg fik det gennem Deres brev.

Ja, der er berøringspunkter. Mange endogså. Og De har sét dem og følt dem. Jeg mener, hvad der for mig kun kunde stå som en anelse.

Men det er nu mange år siden at De, gennem Deres åndelige livsgang, under en eller anden form begyndte at spille ind i min digtning. –

De må tro at min hustru og jeg beskæftiger os stadig med Dem både i vore tanker og i vore samtaler. I vinter hørte vi at De befandt Dem i Berlin. Og da glædede vi os så sikkert til at få sé Dem igen hernede i München. Men det skulde nu altså ikke blive noget af denne gang. For den kommende sommer har vi endnu ingen rejseplaner lagt eller kunnet lægge. Men det tør vel hænde at forholdene føjer sig så at vi kan tage vejen nordover, og da mødes vi vel i alle fald.

Min hustru sender Dem tusinde hilsener. Jeg ligeså.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, MÜNCHEN 11. mai 1889

München, den 11. Maj 1889.

Til direktionen for Kristiania teater.

Jeg tillader mig herved høfligst at bringe i erindring de mig tilkommende tantièmer for opførelserne af «Rosmersholm» i September måned 1887 og anmoder om at beløbet godhedsfuldt må blive indbetalt til boghandler Nils Lund samtidigt med min andél af indtægten af de ved fru Didi Heibergs gæsteoptræden stedfundne opførelser af samme stykke.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til BERGENS NATIONALE SCENE, MÜNCHEN 14. mai 1889

München, Maximilianstrasse 32, den 14. Maj 1889.

Til direktionen for det norske teater. Bergen.

I det jeg henviser til kontrakten af 28. Oktober 1876 nødsages jeg herved til at bringe i erindring at der fra Deres teater siden 25. Maj 1887 til mig ingen indbetaling har fundet sted.

Det dengang efter påkrav fremsendte beløb 320 kroner angik gentagne opførelser af ældre stykker i spilleåret 1885–86.

Jeg må derfor nu anmode om at erholde specificeret opgør fra Deres teater og samtidigt dermed direkte indbetaling af mit tilgodehavende for de tre sidste spilleår og forventer sådant snarest muligt, i alle fald i løbet af 14 dage.

Beløbet ønskes helst sendt gennem veksel eller anvisning på den herværende Bayerische Vereinsbank.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til CHARLES CHARRINGTON, MÜNCHEN 28. mai 1889

München, den 28. Maj 1889.

Ærede herre,

Som svar på Deres venlige brev meddeles herved at jeg med fornøjelse giver mit bifald til Deres forehavende med hensyn til opførelsen af «Et dukkehjem» på et af Londons teatre.

I forventning om i sin tid at erfare et og andet om udfaldet og idet jeg bringer Dem en forbindtligst tak for den velvillige interesse, hvormed De omfatter min literære produktion, har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMMA KLINGENFELD, MÜNCHEN 29. mai 1889

München, den 29. Maj 1889.

Kære frøken Klingenfeld!

Modtag herved mine hjerteligste lykønskninger i anledning af dagen og undskyld godhedsfuldt at jeg ikke sér mig i stand til personlig at overbringe samme.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 3. juni 1889

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 3. Juni 1889.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

De vilde bevise mig en stor tjeneste ved godhedsfuldt med et par ord at underrette mig om, hvorvidt det kgl: dramatiske teater i Stockholm har indbetalt de mig tilkommende tantiémer for opførelser af «Fruen fra havet» og af andre af mine skuespil i det nu afsluttede spilleår samt, i bekræftende fald, hvor meget det hele beløber sig til.

Ligeledes vilde jeg gerne vide om det finske teater i Helsingfors har fremsendt 300 kroner, der var det betingede honorar for «Fruen fra havet» dersteds.

For de forskellige tilsendelser af bøger og aviser i de forløbne måneder beder jeg Dem modtage min bedste tak.

Nogen fast rejseplan for denne sommer har vi endnu ikke lagt. Jeg skulde nok have stor lyst til at få leve nogen tid ved det dejlige Øresund eller lidt længere oppe. Men jeg véd endnu ikke om det kan føje sig så.

Med vore hjerteligste hilsener så vel til Dem selv som til herr Hegel og hans nærmeste tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JENS BRAAGE HALVORSEN, MÜNCHEN [juni 1889]

NB! De af mig gjorte bemærkninger er ikke skrevne med fordring på at benyttes undtagen for de faktiske berigtigelsers vedkommende. De i Deres brev fremsatte spørsmål skal jeg besvare snarest muligt. Den anden korrekturpakke vil om et par dage blive tilbagesendt i gennemsét stand. Hilsen og tak!

Deres

Henrik Ibsen.

Til SIGMUND LAUTENBURG, MÜNCHEN 9. juni 1889

Theaterdirektor Lautenburg Dresden

Herzlichsten Dank und Gruß! Die meisterhafte Aufführung in Berlin mir immer unvergesslich

Henrik Ibsen

Til ALFRED BERGER, MÜNCHEN 10. juni 1889

München, den 10. Juni 1889.

Herrn Dr: Alfred Frhr. v. Berger, Secretär des k. k. Burgtheaters. Wien.

Hochgeehrter Herr!

Es war mir eine grosse Freude zu erfahren, dass die Direktion des Burgtheaters beabsichtige im nächsten Winter mein Schauspiel «Ein Volksfeind» zu Aufführung zu bringen.

Gegen die in Ihrem werthen Briefe erwähnte neue Uebersetzung des Stückes habe ich Nichts einzuwenden und bitte Sie hierdurch vorläufig meinen verbindlichsten Dank für das in Aussicht gestellte Autor-honorar empfangen zu wollen indem ich die Ehre habe mich zu zeichnen mit vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til BERGENS NATIONALE SCENE, MÜNCHEN 12. juni 1889

München, den 12. Juni 1889.

Til bestyrelsen for Bergens nationale scene.

Som svar på bestyrelsens ærede skrivelse af forrige måned undlader jeg ikke at meddele at jeg gerne er villig til at vente med indbetalingen af mit tilgodehavende indtil midten af August måned.

Men da jeg sandsynligvis på den tid vil befinde mig på rejser, må jeg anmode om og bede godhedsfuldt erindret at beløbet bliver sendt til boghandler Nils Lund, Rosenkrantzgaden, Kristiania. Denne vil da sørge for at pengene kommer mig rigtig i hænde.

Det skulde glæde mig meget om fru Ida Aalberg kunde komme til at optræde i «Fruen fra havet» i Bergen. Sker dette så erklærer jeg mig herved med fornøjelse villig til at give afkald på det sædvanlige honorar for 1ste gangs opførelse og kun at betragte denne som en gentagelse.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, MÜNCHEN 13. juni 1889

München, den 13. Juni 1889.

Kære herr Archer!

Jeg beder Dem modtage min forbindtligste tak såvel for telegrammet som for Deres venlige brev, hvilket jeg hidtil har forsømt at besvare anderledes end indirekte gennem min skrivelse til Mr: Charrington.

Det var mig til stor beroligelse at erfare at De selv har gennemsét oversættelsen af «Et dukkehjem». Jeg kan således være forvisset om at den er både nøjagtig og i et godt flydende sprog. Så meget afhænger jo deraf. Nu er jeg i spænding for at erfare hvorledes pressen i London vil omtale stykket og opførelsen. Forhåbentlig bringer de skandinaviske blade beretning derom.

Jeg véd at De også i den senere tid på forskellige måder har været virksom for at skaffe mine literære arbejder indgang i England og jeg beder Dem være forsikkret om at jeg varmt påskønner denne Deres velvillige og venskabelige interesse for mig.

Meget takskyldige er vi Dem også for de to smukke fotografier, som De for længere tid siden havde den godhed at sende os. Jeg kunde ikke dengang melde modtagelsen da jeg ikke kendte Deres adresse.

Med vore hjerteligste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til GUSTAV WIED, MÜNCHEN 17. juni 1889

München, den 17. Juni 1889.

Herr Gustav Wied. København.

For det tilsendte exemplar af Deres sørgespil «En Hjemkomst» beder jeg Dem herved modtage min bedste tak.

Så snart tiden på nogen måde tillader mig det skal det være mig en fornøjelse at læse stykket; men en bedømmelse af samme sér jeg mig ikke i stand til at afgive.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til MAXIMILIAN SCHMIDT, MÜNCHEN 18. juni 1889

Konvolutt

Herrn Hofrath

Maximilian Schmidt.

Amalienstrasse 79.

München.

den 18.6.89.

Hochgeehrter Herr Hofrath!

Für die freundliche Einladung bitte ich Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen. Wegen der rauhen Witterung wagte ich aber nicht dieselbe zu benutzen.

Hochachtungsvoll

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til JENS BRAAGE HALVORSEN, MÜNCHEN 18. juni 1889

Konvolutt

Herr amanuensis J. B. Halvorsen.

Universitetsbiblioteket.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 18. Juni 1889.

Herr J. B. Halvorsen, Kristiania.

Når jeg ikke hidtil har besvaret Deres venlige brev af 30. Maj så er grunden den at de punkter, De i brevet begærer oplysning om, i det væsentlige har fundet besvarelse gennem mine bemærkninger på korrekturarkene, hvilke jeg hurtigst muligt sendte Dem tilbage.

For ordens skyld vil jeg dog her tilføje nogle udfyldende ord. Altså:

1.) Jeg besøgte som gut i et års tid tegneskolen i Skien og lærte der lidt blyantstegning. Samtidig eller lidt senere fik jeg nogen vejledning i oljemaling af en ung landskabsmaler Mandt fra Telemarken, som undertiden opholdt sig i Skien. I Bergen gav jeg mig adskilligt af med at male i akvarel under tilsyn af den nu afdøde Losting dersteds. Efter tilbagekomsten til Kristiania malte jeg lidt i olje hos Magnus Bagge. Men i 1860 begyndte forberedelserne til «Kærlighedens komedie» og «Kongsemnerne» stærkt at beskæftige mig og fra den tid af lagde jeg malerkunsten på hylden.

2.) Med selve arbejderbevægelsen havde jeg egentlig intet at skaffe, stod kun i venskabsforhold til Abildgård og blev gennem ham bekendt med Markus Thrane. Jeg erfarede således adskilligt om deres planer og da arrestationerne havde fundet sted frygtede jeg nærmest for at kunne blive ført som vidne. Men heldigvis var mine breve til Abildgård og måské også manuskripter blandt de opbrændte papirer, således som Henrik Jæger fortæller.

3.) Dette punkt er besvaret ved bemærkninger på korrekturarkene.

4.) Ligeså.

5.) Uddraget af mit brev til kong Karl kan jo gerne trykkes skønt jeg nu synes at det er holdt så temmelig i bedemandsstil.

Og modtag så min hjerteligste tak for alt det umådelige arbejde, der er nedlagt i Deres artikel om mig og for den form, De har givet denne.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til PAUL HEYSE, MÜNCHEN 21. juni 1889

München, den 21. Juni 1889.

Lieber, hochverehrter Herr Kollega!

Für die freundliche Uebersendung des inliegenden Briefes bitte ich Sie hierdurch meinen besten Dank empfangen zu wollen. Mein Antwortschreiben an Sig: Montecorboli geht heute ab.

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 23. juni 1889

München, den 23. Juni 1889.

Kære herr boghandler Hegel!

Jeg beder Dem herved modtage min forbindtligste tak for de tilsendte smukke exemplarer af det nye oplag af «Brand».

Derhos er jeg så fri at anmode Dem om godhedsfuldt at ville lade mig tilstille et beløb af 1200 kroner, enten omsat i tyske sedler eller gennem anvisning.

I begyndelsen af næste måned rejser vi til Gossensass i Tyrol for at tilbringe sommeren dersteds. Den påtænkte rejse nordover må opsættes til en anden gang.

Vi læser meget om den usædvanlige trykkende hede i København i denne tid men håber dog at De og Deres befinder Dem vel.

Med vore hjerteligste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til PETER BAGGE, MÜNCHEN 25. juni 1889

München, den 25. Juni 1889.

Herr lektor Peter Bagge.

Som svar på Deres ærede skrivelse meddeles herved at jeg for mit personlige vedkommende ikke har noget imod at mit skuespil «Hærmændene på Helgeland» optages i den omskrevne læsebog.

Dette dog kun under forudsætning af at De dertil kan erholde den Gyldendalske boghandels samtykke.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, MÜNCHEN 26. juni 1889

d. 26.6.89.

Kære herr Archer!

Modtag min hjerteligste tak også for Deres sidste brev og for alle de gode og glædelige meddelelser! Jeg vil hele mit liv igennem komme til at stå i taknemmelighedsgæld til Dem. Bevægelsen i London er et lysende mærkepunkt i mit liv og overgår langt, hvad jeg nogensinde havde drømt om. –

Vil De være af den godhed at besørge indlagte fotografi?

Og tør min hustru og jeg tillade os at frembære en ærbødigst hilsen til Mrs: Archer?

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 29. juni 1889

München, den 29. Juni 1889.

Kære herr boghandler Lund!

Tillad mig herved at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig en veksel for det beløb, jeg ved kvartalskiftet måtte have disponibelt hos Dem.

I begyndelsen af næste måned begiver vi os til Tyrol for at tilbringe resten af sommeren der. Antagelig vælger vi Gossensass, hvor vi før så ofte har levet. Min postadresse bliver imidlertid indtil videre uforandret. – Med vore bedste hilsener til Dem og Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HARALD MOLANDER, MÜNCHEN [juni 1889]

Konvolutt

Herrn Theaterintendanten

Harald Molander.

Hotel Max Emanuel.

Imorgen formiddag er jeg hjemme indtil klokken 12.

Henrik Ibsen.

Til LUDWIG GRÖBNER, MÜNCHEN 1. juli 1889

Maximilianstrasse, 32. München, den 1. Juli, 1889.

Lieber Herr Gröbner!

Es ist meine Absicht heuer das mir immer unvergessliche Gossensass wieder zu sehen und dort ein paar Monate oder mehr zu verbringen.

Ich gedenke binnen 8 Tagen eintreffen zu können. Gegen Ende des Monats kommt dann meine Frau zu mir und wahrscheinlich auch unserer Sohn aus Wien.

Aber es fragt sich ja vor Allem ob ich gegenwärtig in Gossensass Unterkunft finden kann? Ich brauche vorläufig ein oder zwei gute Zimmer in ruhiger Lage, – also nicht im grossen Hotel. Kann ich das haben? Bitte höflichst um Antwort zu Beruhigung.

Haben Sie irgendwo eine solche brauchbare Wohnung für mich, werde ich Ihnen später meine Ankunft brieflich oder telegraphisch mittheilen.

Mit unseren besten und verbindlichsten Grüssen an die ganze werthe Gröbner’sche Familie zeichne ich mich

Ihr ergebenster

Henrik Ibsen

Til UKJENT MOTTAGER, GOSSENSASS 26. juli 1889

Gossensass i Tyrol, den 26. Juli 1889.

Meget ærede frue,

Som svar på Deres venlige forespørgsel tillader jeg mig herved at meddele at jeg intet har at indvende imod Deres påtænkte oversættelse af «Fruen fra havet» men at jeg ikke ser mig i stand til at meddele samme nogen formelig autorisation eftersom jeg nemlig allerede har autoriseret en i London foranstaltet oversættelse af samme skuespil, hvilken formentlig vil udkomme i den nærmeste fremtid og som vil søges udbredt også i Amerika.

Med tak og hilsen har jeg den ære at tegne mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, GOSSENSASS 9. august 1889

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen.

Dänemark.

Gossensass, den 9. August 1889.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

I det jeg beder Dem modtage min bedste tak for Deres venlige brev af 19. Juli skal jeg som svar på samme meddele at jeg hidtil intet har hørt fra direktør Cortes. Skulde en henvendelse fra ham i det omskrevne anliggende finde sted, vil han af mig erholde ubetinget afslag.

Herr Julius Petersen kan overhovedet være ubekymret om også eneretsfristen skulde udløbe forinden det lykkes ham at bringe «Fruen fra havet» til opførelse på samtlige de teatre, der står til hans rådighed. Jeg skal i mellemtiden ikke overdrage opførelsesret vedkommende dette stykke til nogen anden skuespildirektør.

Med de omskrevne honorarbetingelser er jeg særdeles vel fornøjet og beder Dem om godhedsfuldt at ville ordne sagen på egen hånd i enhver henseende. –

Jeg håber at De har tilbragt en behagelig ferietid? Hvad os angår befinder vi os fortreffeligt her og agter først at vende tilbage til München i begyndelsen af Oktober.

Med vore hjerteligste hilsener til Dem selv samt til herr Hegel og hans familje tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til CARL SNOILSKY, GOSSENSASS 19. august 1889

Gossensass, Tyrol, den 19. August 1889.

Kære ven!

Modtag herved min hjerteligste tak for brevkortet, som igår kom mig i hænde men for sent til samme dag at kunne besvares. Du kan tro det gjorde os ondt at vi ikke fik mødes i München. Besøget blev os straks indberettet af pigen og visitkortene hidsendte. Havde vi anet, hvilken glæde vi kunde have havt, skulde vi visst have opsat vor afrejse i nogle dage.

Og nu har vi heller ikke under eders hjemrejse nogen udsigt til at træffe eder. Vi kan nemlig ikke vende tilbage til München forinden i begyndelsen af Oktober på grund af reparation af boligen og omflytning til 1ste etage i huset. Vi har derfor indrettet os på at blive hersteds så længe indtil høstkulden fordriver os. Siden tænker vi at drage lidt længere nedover i Tyrol. – Her er en storartet natur og en fortræffelig luft. Gossensass ligger 3300 fod højt, lige nedenfor Brenner og tre timers jernbanefart fra Innsbruck. Men kan hænde du kender stedet fra før af? Her er for tiden en mængde fremmede men dog ikke aldeles overfyldt. – Dette i al hast. Jeg selv, min hustru og min søn frembærer de hjerteligste hilsninger til dig og til din højt ærede frue. Gid vi snart fik se eder igen!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til HEINRICH ZSCHALIG, GOSSENSASS 4. september 1889

Gossensass in Tyrol, den 4. September 1889.

Meget ærede herr doktor!

Deres venlige skrivelse er kommet mig i hænde hersteds, hvor jeg tilbringer sommeren, og jeg tillader mig herved at udtale for Dem min varmeste tak for Deres forehavende, at foranstalte en tysk udgave af Henrik Jægers biografiske værk.

At tilsende mig Deres manuskript eller korrekturarkene tror jeg ikke vilde være til synderlig nytte, men bidrage til at forsinke bogens udgivelse. Derimod må jeg instændig anbefale Dem at gøre Dem bekendt med J. B. Halvorsens artikel i det af ham udgivne norske forfatterlexikon. Denne er udtømmende og fuldt ud pålidelig i enhver henséende. Jeg sendte Dem for nogle dage siden et par bladanmeldelser af samme og håber at De har modtaget disse. Selve artiklen har jeg for tiden ikke ved hånden. Men jeg er forvisset om at herr Halvorsen med største beredvillighed vil forskaffe Dem et exemplar ifald De derom henvender Dem til ham. Hans opholdssted er Kristiania.

Af «Catilina» foreligger allerede i manuskript en endnu ikke trykt oversættelse af dr: Paul Herrmann i Berlin.

Med gentagen tak og en hjertelig hilsen så vel til Dem selv som også til herr Minden har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JENS PETER KRISTENSEN-RANDERS, GOSSENSASS 7. september 1889

Gossensass i Tyrol, den 7. September 1889.

Kære herr Kristensen-Randers!

Deres venlige brev af 19. August er, formentlig ved forsømmelse eller misforståelse fra postvæsenets side, først nu kommet mig i hænde hersteds, hvor vi tilbringer sommeren. Denne omstændighed er altså årsagen til at jeg så sent lader høre fra mig.

Modtag da vor tak for meddelelsen og vor hjerteligste lykønskning. Deres forlovede har vi visstnok ikke endnu den fornøjelse at kende personlig. Men vi véd dog at hun allerede med hæder har tilbagelagt den akademiske løbebane.

Hvad Deres og Deres tilkommende hustrus venlige indbydelse angår, da er vi Dem usigelig forbundne derfor. Men der er desværre neppe nogen udsigt til at vi allerede næste år igen vil kunne gæste Danmark. Jeg går nemlig nu igen omkring med nye planer til et dramatisk arbejde og det tør vel være at dette vil komme til at lægge beslag på mig helt udover næste sommer og i så fald må jeg da holde mig i ro i München.

Men vi takker af hjertet alligevel og sender Dem og Deres forlovede vore bedste hilsener.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, GOSSENSASS 19. september 1889

Gossensass, Tyrol, den 19. September 1889.

Kære herr boghandler Hegel!

Jeg takker Dem forbindtligst for Deres godhedsfulde meddelelse om opsigelsen af de 4 % obligationer i kreditforeningen for jydske landejendomme.

Under de forhånden værende omstændigheder indser jeg ikke at der er noget fordelagtigere for mig at gøre end at følge Deres gode råd og lade mine 9200 kroner konvertere til 3½ % obligationer og beder Dem herved om velvillig at lade foranstalte det fornødne i så henseende samt at tage de nye papirer i forvaring for mig.

Med vore hjerteligste hilsener til Dem alle tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMILIE BARDACH, GOSSENSASS [29. september 1889]

fräulein Emilie Bardach

Morgenbotschaft aus franzensfeste hoch erfreut erhalten

herzlichsten Dank und tausend Grüsse

Dr h Ibsen

Til CARL SNOILSKY, GOSSENSASS 30. september 1889

Gossensass in Tyrol, den 30. September 1889.

Kære ven!

Jeg håber at mit forrige brev kom dig rigtig i hænde i Luzern og du vil deraf have erfaret de grunde, som den gang gjorde os det umuligt at træffe sammen med eder i München. Til dels af samme grunde opholder vi os endnu hersteds.

Hensigten med disse linjer er nærmest at efterkomme et af min fortræffelige oversætterinde, frøken Emma Klingenfeld, udtalt ønske om gennem et par ord fra min hånd at måtte blive introduceret hos dig.

Jeg kan kun anbefale hende på det bedste i enhver henseende. Hun besidder en ganske overordentlig begavelse for oversættelse af digte. En stor mængde sådanne fra dansk og norsk foreligger allerede og med det svenske sprog er hun fuldkommen fortrolig. Hun agter nu i nogen tid at tage ophold i Dresden og vil tillade sig at opsøge dig. Påtænker du en tysk udgave af dine lyriske værker vil du næppe kunne betro denne i indsigtsfuldere og samvittighedsfuldere hænder end hendes. Dette i al hast! Vore hjerteligste hilsener til dig og din kære, højt ærede hustru.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til CARLOTTA SPINN, GOSSENSASS [sommeren 1889]

Donnerstag Nachmittag.

Liebes, verehrtes Fräulein!

Soeben habe ich Ihren Brief erhalten. Empfangen Sie auch dafür meinen herzlichsten Dank! Werde unsere flüchtige Begegnung niemals vergessen. Werde stets, wenn nur möglich, Ihren ferneren Lebensgang mit innigster Theilnahme verfolgen. Alles Glück über Sie! Leben Sie auf immer wohl! Und zu allerletzt – geben Sie mir ein Zeichen, das diese Zeilen in Ihre Hände gekommen sind. Auf Nimmerwiedersehen!

Ihr ergebener

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 5. oktober 1889

Konvolutt

Herr boghandler Nils Lund.

Rosenkrantzgaden.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 5. Oktober 1889.

Kære herr Lund,

Tillad mig herved at melde Dem vor tilbagekomst efter sommeropholdet i Tyrol og at bede Dem om godhedsfuld remisse under den vanlige adresse.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres frue tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 7. oktober 1889

München, Maximilianstrasse 32, den 7. Oktober 1889.

Vom ganzen Herzen danke ich Ihnen, hochgeschätztes Fräulein, für den so überaus liebenswürdigen und lieben Brief; den ich am vorletzten Tage meines Aufenthaltes in Gossensass empfangen und wieder und wieder gelesen habe.

Dort, in der Sommerfrische, sah es während der letzten Woche recht traurig aus – oder es kam mir jedenfalls so vor. Keine Sonne mehr. Alles fort – verschwunden. Die wenigen zurückgebliebenen Gäste konnten mir selbstverständlich keinen Ersatz bieten – für das schöne kurze Spätsommerleben.

Ins Pflerschthal bin ich jeden Tag spaziren gegangen. Es giebt dort am Wege eine Bank, wo es sich in Gesellschaft gewiss recht stimmungsvoll plaudern liesse. Aber die Bank war leer und ich bin vorbei gegangen ohne Platz zu nehmen.

Auch im grossen Saal habe ich es öde und trostlos gefunden. Die Gäste, Familie Pereira und der Professor mit Gattin, erschienen nur bei den Mahlzeiten. – Erinneren Sie die grosse, tiefe Fensternische rechts vom Eingang der Veranda? Es war so recht eine schöne Nische. Die berauschend duftende Blumen und Pflanzen standen noch immer da. Aber sonst – wie leer – wie einsam – wie verlassen.

Nun sind wir also wieder hier, – zu Hause, – und Sie ebenso in Wien. Sie schreiben, dass Sie sich jetzt sicherer, freier, glücklicher fühlen. Wie freue ich mich über diese Worte! Mehr will ich nicht sagen.

Eine neue Dichtung fängt an in mir zu dämmeren. Ich will sie diesen Winter vollführen und versuchen, die heitere Sommerstimmung auf dieselbe zu übertragen. Aber in Schwermuth wird sie enden. Das fühle ich. – Es ist so meine Art. Ich habe Ihnen einmal gesagt, ich korrespondire nur in Telegrammstil. Nehmen Sie also diesen Brief so, wie er eben ist. Sie werden ihn jedenfalls verstehen.

Tausend Grüsse sendet

Ihr ergebener

Dr: H. I.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 13. oktober 1889

München, den 13. Oktober 1889.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

Jeg må meget bede Dem undskylde at jeg endnu ikke har besvaret Deres venlige brev af 8de September. En af grundene hertil er den at jeg ikke kommer til at udgive noget nyt dramatisk arbejde i den forestående Vinter og ikke gerne på forhånd vil give nogensomhelst et bindende løfte om oversættelsesret, aller mindst nu, da min literære stilling i England befinder sig i en stadig udvikling. Hertil kommer at jeg må tage hensyn til Mr: W. Archer, hvem jeg skylder så meget og fra hvem jeg i sin tid kan vente en lignende anmodning som den, der gennem Dem er fremkommet fra Edmund Gosse. Men da det jo ikke haster med nogen afgørelse, så håber jeg at sagen, når engang det nye arbejde foreligger, skal kunne ordnes på en for alle parter tilfredsstillende måde. Jeg griber anledningen til på det hjerteligste at takke Dem for den utrættelige iver og ufortrødenhed, hvormed De, uagtet Deres visstnok meget stærkt optagne tid, varetager mine interesser. Gid jeg så sandt på nogen måde kunde gengælde Dem det! –

Mit forhold til herr Molander angående hans oversættelse af «Kærlighedens komedie» består deri at vi for flere år siden traf overenskomst om at han skulde besørge en sådan efter et af mig rettet og forkortet originalexemplar til brug for de svenske og finske teatre og at vi skulde dele ligelig de eventuelle honorarer og tantièmer. Nogen offentliggørelse af oversættelsen var der hverken dengang eller senere tale om imellem os. Udgivelsen i Finland fandt sted uden mit vidende og hverken oversætteren eller forlæggeren har sidenefter underrettet mig derom og heller ikke sendt mig noget exemplar forinden nu igår, da jeg modtog et sådant med Helsingfors’s poststempel, – fra hvem, véd jeg ikke da håndskriften på pakken var mig ubekendt.

Både i betragtning af den brugte fremgangsmåde og for konsekventsernes skyld synes jeg ikke at den omhandlede bogs salg bør tillades i Sverig. En anden sag turde det kanské være om vi tillod de svenske teatre, der måtte ville opføre stykket, at anskaffe sig det fornødne antal exemplarer til brug for sufflør, regissør, rollehavende og andre medvirkende. Dette overlader jeg for resten for mit vedkommende ganske til Deres egen afgørelse. – Brevet fra herr Fritze tilbagesendes herved. Ligeså brevene fra Edmund Gosse. –

Det har ikke været nogen hvilens tid, jeg denne sommer tilbragte i Gossensass. Jeg har været stærkt optaget og havt mere end rigelig anledning til at gøre studier og iagttagelse blandt de talrige gæster. Det var højst interessant men i sine henseender også dybt oprivende. Jeg må nu først og fremst søge at finde ro igen og så sammenfatte og anvende lidt af det, jeg har erfaret.

Deres unge begavede slægtning, herr Carl Larsen, beder jeg Dem bringe min oprigtige lykønskning. Hans bog har jeg læst med levende fornemmelse af at den er digtet ud af et virkeligt talent. Han har utvilsomt en god fremtid foran sig.

Med vore bedste hilsener til Dem og til det Hegelske hus tegner jeg mig Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, MÜNCHEN 14. oktober 1889

München, den 14. Oktober 1889.

Kære herr Lindberg!

Som svar på Deres venlige forespørgsel skal jeg meddele at der, så vidt jeg véd, ikke er nogen hindring for at De kan opføre «Et dukkehjem» i Göteborg. Hvad honoraret angår, overlader jeg til Dem selv at bestemme samme og beder Dem om godhedsfuldt at ville indsende beløbet til den Gyldendalske boghandel i København.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres hustru tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 15. oktober 1889

München, den 15. Oktober 1889.

Ihren lieben Brief habe ich, tausendmal dankend, erhalten – und gelesen und wieder gelesen.

Hier sitze ich wie gewöhnlich am Schreibtisch. Jetzt möchte ich gern arbeiten. Kann es aber nicht.

Meine Fantasie ist zwar in reger Thätigkeit. Aber immer schweift sie anderswo hin. Dort hin, wo sie in der Arbeitstunde eigentlich nicht sollte. Meine Sommererinnerungen kann ich nicht zurückdrängen. Will es auch nicht. Das Erlebte erlebe ich wieder und wieder – und immer wieder. Das Alles zu einer Dichtung umzudichten ist mir vorläufig unmöglich.

Vorläufig?

Wird es mir einmal in der Zukunft gelingen? Und wünsche ich eigentlich, dass es mir jemals gelingen sollte – und konnte?

Vorläufig jedenfalls nicht – glaube ich.

Das fühle ich, – das weiss ich.

Und doch muss es so kommen. Es muss entschieden.

Aber wird es dennoch so kommen? Wird es so kommen können? –

Ach, liebes Fräulein, – verzeihen Sie –; Sie schreiben so reizend in Ihrem letzten – nein, nein, Gott behüte – in Ihrem vorigen Brief schreiben Sie so reizend: «– aber «Fräulein» bin ich nicht für Sie». Also, – liebes Kind, – denn das sind Sie doch jedenfalls für mich, – sagen Sie mal, – erinneren Sie, dass wir einmal über «Dummheiten» und «Tollheiten» sprachen? Oder richtiger gesagt, – ich sprach allerlei darüber. Dann übernahmen Sie, liebes Kind, die Lehrerrolle und bemerkten in Ihrer leisen, melodischen, weit dahinschauenden Weise, dass es doch immer ein Unterschied zwischen Dummheit und Tollheit sei. Nun freilich, – davon hatte ich schon im voraus eine Ahnung. Aber diese Episode – wie alles Uebriges, ist doch in meiner Erinnerung geblieben. Denn ich muss immer und immer darüber grübelen: war es eine Dummheit oder war es eine Tollheit, dass wir einander entgegen gekommen sind? Oder war es sowohl eine Dummheit wie eine Tollheit? Oder war es keines von Beiden?

Ich glaube, das Letzte wird doch das einzig Stichhaltige sein.

Es war einfach eine Naturnothwendigkeit.

Und es war ein Fatum zugleich.

Grübelen Sie nun darüber, wenn es nothwendig sei.

Das glaube ich aber nicht. Ich nehme an, dass Sie es von vornherein verstehen werden.

Und mir beistimmen. – –

Tausendmal: Gute Nacht!

Ihr stets ergebener

H. I.

Til PAUL RACHÉ, MÜNCHEN 15. oktober 1889

München, den 15. Oktober 1889.

Herrn stud: phil: Paul Raché. Leipzig.

Sehr geehrter Herr!

Ihr werthes Schreiben ist mir gestern zugegangen und bitte ich Sie hierdurch für die mir zugedachte grosse Ehre und Freude meinen herzlichsten Dank empfangen und an den Akademisch dramatischen Verein übermittelen zu wollen.

Selbstverständlich gebe ich mit allergrösstem Vergnügen meine Zustimmung zu der beabsichtigten Aufführung meines Schauspieles «Gespenster». Ich muss aber bemerken, dass die Uebersetzerin desselben, Baronin M. v. Borch, Potsdamerstrasse 123b in Berlin, realiter über das Aufführungsrecht des Stückes in deutscher Fassung zu verfügen hat.

Es ist deshalb nothwendig, dass Sie sich direkt an diese Dame wenden. Eine Weigerung von ihrer Seite ist jedoch kaum denkbar.

Mit den verbindlichsten Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til BERGENS NATIONALE SCENE, MÜNCHEN 18. oktober 1889

München, Maximilianstrasse 32, den 18. Oktober 1889.

Til bestyrelsen for Bergens nationale scene.

Under 14. Maj sidstleden sendte jeg bestyrelsen en påmindelse om at jeg, til trods for den mellem teatret og mig under 28. Oktober 1876 afsluttede kontrakt, ikke i de 3–4 seneste spilleår havde erholdt udbetalt de mig tilkommende honorarer for gentagne opførelser af flere af mine skuespil og begærede at beløbet af hele mit tilgodehavende nu uopholdelig skulde indsendes til min kommissionær, boghandler Nils Lund i Kristiania.

I en udateret men med Bergens poststempel af 31.V.89 forsynet svarskrivelse erkender bestyrelsens daværende formand, herr politiinspektør Salicath, sagens rigtighed og vedføjer et opgør, i følge hvilket der da skulde tilkomme mig en samlet sum af 640 kroner. Han beder imidlertid om henstand med indbetalingen indtil det af sparebanken og brændevinsbolaget bevilgede bidrag i August måned var hævet.

Under 12. Juni meddelte jeg formanden at jeg indgik på hans anmodning og erklærede mig tilfreds når blot beløbet inden den forlangte tidsfrist indbetaltes til min ovennævnte kommissionær. Hermed troede jeg at sagen var ordnet.

Af det fra herr Lund modtagne kvartalsopgør erfarer jeg imidlertid til min overraskelse at der fra teatret til ham slet ingen indbetaling har fundet sted.

Jeg vil henstille til de herrer bestyrere selv at afgøre, hvor vidt de finder en sådan hensynsløshed lige over for mig passende eller tilladelig. At der i mellemtiden har fundet et personskifte sted i bestyrelsen tjener ikke dennes nye medlemmer til nogensomhelst undskyldning. Bestyrelsen selv, som institution, er og bliver dog altid kontinuerlig.

Under henvisning til den citerede kontrakts bestemmelse om, hvilke følger for teatret den stedfundne misligholdelse kan drage efter sig må jeg nu udbede mig mit samlede tilgodehavende straks hidsendt til München, altså til mig selv direkte og ikke gennem min kommissionær. Det tilføjes at jeg helst ønsker indbetalingen i form af en veksel eller anvisning på den herværende «Bayerische Vereinsbank».

Med megen agtelse tegner jeg mig

høfligst

Henrik Ibsen.

Til JENSEN & CO., MÜNCHEN 19. oktober 1889

München, Maximilianstrasse 32, den 19. Oktober 1889.

Herrer Jensen & Comp: Torvgaden. Kristiania.

Herved tillader jeg mig at bede mig snarest muligt tilsendt to middelsstore gammeloste af fineste og bedste kvalitet.

Beløbet vil, ligesom før, blive betalt ved henvendelse til herr boghandler Nils Lund, Rosenkrantzgaden.

Hvis De fører trykt priskurrant over de af Deres varer, der egner sig for export og længere tids opbevaring, vilde jeg gerne udbede mig et exemplar af samme.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, MÜNCHEN 25. oktober 1889

München, den 25. Oktober 1889.

Herr greve,

Deres meget ærede brev af 20. dennes har jeg havt den store glæde at modtage. Den i samme indlagte skrivelse til Mr. Roger i Paris afsendte jeg straks i underskreven stand.

Jeg ved ikke hvorledes jeg fuldt ud skal kunne give udtryk for den takskyldighed, som jeg føler lige over for Dem.

Allerede længe havde det været mig en kær drøm at vinde indgang i Frankrig for mine dramatiske arbejder. Men jeg turde ikke for alvor tænke videre derpå, da det fremstillede sig for mig som noget aldeles uoverkommeligt og uopnåeligt.

Forbindelser dersteds havde jeg så godt som ikke. Og desuden var jeg allerede i forvejen så stærkt optagen af at skøtte mine mange literære anliggender i de nordiske lande, i Tyskland, Østerrig, England, Amerika og andetsteds, at der for mig aldeles ikke kunde være tale om ved egne kræfter at forsøge på at udvide virksomhedsfeltet til det store og så vanskelig tilgængelige Paris, eller, hvad der jo i literær henseende vil sige det samme, til Frankrig.

Og nu har De, herr greve, allerede udrettet så uendelig meget for mig! Begyndelsen, det sværeste af alt, er gjort. Opmærksomheden og interessen er vakt i indflydelsesrige kredse. Sagen er altså kommet i gang.

Alt dette skylder jeg Dem først og fremst. Og min bøn til Dem er at De fremdeles vil tage mine franske anliggender og alt, hvad dermed står i forbindelse, i Deres hånd. Jeg tør da håbe på godt resultat.

Men enten nu min digtning i Paris slår igennem eller ikke, så beder jeg Dem, herr greve, være forvisset om at jeg altid dybt skal erkende og påskønne alt, hvad De har villet og virket for mig. –

Erklæringen om at Deres og ingen anden oversættelse er den som jeg ønsker sé antagen, skal jeg naturligvis med største fornøjelse underskrive, hvis De blot godhedsfuldt vil tilsende mig teksten således, som De ønsker den affattet.

For det igår modtagne exemplar af oversættelsen takkes forbindtligst. Det er jo et meget anséligt bind og med bedre udstyr end jeg i almindelighed her i Tyskland har været vant til.

Også for postanvisningen frembærer jeg min tak. Nogen begrundet fordring i den henseende havde jeg jo for resten aldeles ingen ret til at stille.

Fra grev Snoilsky har jeg erholdt et elskværdigt brev, for hvilket jeg måské turde bede Dem om ved given lejlighed at bringe ham min venskabeligste tak og hilsning.

Med udmærket højagtelse har jeg den ære at tegne mig

Deres ærbødigst forbundne og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til HUGO GANZ, MÜNCHEN 27. oktober 1889

Für die liebenswürdige Besprechung meiner dichterischen Thätigkeit, welche Sie die Güte gehabt haben in «Pester Lloyd» zu veröffentlichen, bitte ich Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank empfangen zu wollen

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 29. oktober 1889

München, den 29. Oktober 1889.

Jeden Tag habe ich die Absicht gehabt, Ihnen ein paar Worte zu schreiben. Ich möchte aber gern die neue Fotografie beilegen. Diese ist aber immer noch nicht fertiggestellt worden. Auch dieser Brief muss also ohne Bild abgehen. Aus eigener Erfahrung wissen Sie ja, dass das sich-fotografieren-lassen unter Umständen mit gewissen Schwierigkeiten verknüpft sei. In Ihrem vorigen Brief erwähnen Sie das. –

Wie lieblich schreiben Sie doch! Bitte, schreiben Sie mir immer einige Zeilen, wenn Sie eine sonst unverwerthbare Halbstunde frei haben.

Sie lassen also meine Briefe ungeöffnet liegen bis Sie allein und ganz ungestört sind. Liebes Kind! Meinen Dank dafür will ich nicht aussprechen. Das ist überflüssig. Sie verstehen.

Seien Sie nicht verstimmt, weil ich vorläufig nicht dichten kann. Im Grunde dichte ich doch immer und immer, oder ich träume jedenfalls über Etwas, welches, wenn es einmal reif geworden ist, sich als eine Dichtung entpuppen wird.

– Man stört mich. Kann nicht weiter. Nächstes Mal einen längeren Brief.

Ihr treuergebener

H. I.

Til WILLIAM ARCHER, MÜNCHEN 3. november 1889

München, den 3. November 1889.

Kære herr W. Archer!

Det var mig en overordentlig stor glæde i dette øjeblik at modtage Deres venlige brev af 1ste dennes og jeg skynder mig herved straks at besvare samme.

For alt hvad De hidtil har virket og fremdeles virker for at skaffe mine arbejder indgang i England vil jeg altid føle mig at stå i dyb taknemmelighedsgæld til Dem.

Deres herlige og kostbare pragtudgave af «Et dukkehjem» er fremkommen i god behold. Også for denne skønne gave sender jeg Dem min hjerteligste tak. Jeg skulde allerede for længe siden have gjort det. Bogen har jeg stadig liggende fremme på mit bord og den vækker levende beundring hos alle dem der ser den og som forstår sig en smule på kunstværker indenfor det typografiske område. Jeg nægter ikke at jeg er adskillig stolt over at et arbejde af mig har kunnet udkomme i det store England i et sådant udstyr.

Deres venskabeligst hengivne

Henrik Ibsen.

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 19. november 1889

München, den 19. November 1889.

Endlich kann ich Ihnen das neue Bild senden. Ich hoffe, Sie werden es besser und ähnlicher finden als das vorige. Binnen wenigen Tagen wird ein deutsches biografisches Werk über mich erscheinen und Sie werden es sofort bekommen. Lesen Sie es bei Gelegenheit; Sie werden daraus meinen bisherigen Lebensgang kennen lernen, – das heisst bis zum Ausgang des vorigen Jahres.

Herzlichsten Dank für Ihren lieben Brief! Aber was denken Sie von mir weil ich denselben noch nicht erwiedert habe? Doch, Sie wissen ja, dass Sie immer in meinen Gedanken sind und bleiben werden. Ein reger brieflicher Verkehr ist von meiner Seite eine Unmöglichkeit. Das habe ich Ihnen schon vorher gesagt. Nehmen Sie mich also so, wie ich nun einmal bin. – Ueber meine dichterischen Erlebnisse und «Erfolge» in der letzten Zeit hätte ich eigentlich recht Vieles zu erzählen. Aber das muss vorläufig aufgeschoben werden. Ich bin gegenwärtig mit Vorarbeiten zu der neuen Dichtung recht eifrig beschäftigt. Sitze fast den ganzen Tag an meinem Schreibtisch. Gehe nur Abends ein Bischen aus. Träume und erinnere und dichte weiter. Dichten ist schön; aber die Wirklichkeit kann doch dann und wann noch viel schöner sein.

Ihr ergebenster

H. I.

Til DIDRIK GRØNVOLD, MÜNCHEN 19. november 1889

Konvolutt

Herr kand: mag: Didrik Grønvold.

Bergen in

Norwegen.

München, den 19. November 1889.

Kære herr Didrik Grønvold,

Modtag herved såvel fra min hustru som fra mig selv en hjertelig tak for Deres nye bog, hvoraf det godhedsfuldt tilsendte exemplar igår kom os ihænde.

Endnu har jeg ikke havt anledning og tid til at gøre mig nærmere bekendt med dette Deres seneste arbejde, min hustru heller ikke; men vi tviler ikke på at det vil berede os lige så stor fornøjelse som tilfældet har været med Deres tidligere. Nogle af rejseskildringerne kender vi jo fra «Dagbladet»; men jeg véd ikke om de i bogen foreligger i bearbejdet eller udvidet form.

Nu vilde jeg ret ønske for Dem at De måtte kunne finde den fornødne fritid til at kunne fortsætte Deres literære virksomhed. For mig står det, som om skolearbejdet må træde hindrende eller forstyrrende imellem. Men på den anden side kan jo en fast, praktisk beskæftigelse være en styrkende ting. Jeg har til sine tider følt det som et savn ikke at have en sådan.

Jeg er over al måde bebyrdet med brevskrivning og må derfor indskrænke mig til, i det jeg for Dem og Deres frembærer vore bedste hilsener, at tegne mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CARL WIENE, MÜNCHEN 20. november 1889

Konvolutt

Herrn Hofschauspieler

Carl Wiene.

Reichstrasse 10.

Dresden.

München, den 20. November 1889.

Sehr geehrter Herr!

Ihr werthes, liebenswürdiges Schreiben hat mich in hohem Grade erfreut und bitte ich Sie hierdurch sowohl für den Brief wie auch für die freundliche Zusendung Ihrer Uebersetzung und der Zeitung meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Mit vorzüglicher Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til HERMAN BANG, MÜNCHEN 21. november 1889

München, den 21. November 1889.

Kære herr Herman Bang!

På brevskrivningens område har jeg desværre ret mange forsømmelighedssynder på min samvittighed. Men lige over for Dem føler jeg mig dog i særlig grad skyldbetynget.

Hvor megen glæde har De dog beredt os, min hustru og mig!

Og endnu har jeg ikke sendt Dem et takkens ord derfor. Jeg slog mig til ro med tanken om at dette måtte De jo vide, selv om det ikke blev Dem sagt. Og deri tror jeg nok fremdeles at jeg har ret. Men alligevel vil jeg idag i det mindste med et par ord takke Dem for de tilsendte exemplarer af bøgerne.

Det er vel nu omtrent et par år siden at « Stille existenser» kom os i hænde. Deres fine vemodige digtning «Ved vejen» står endnu så lysende klart i vor erindring. Det er for os som om vi selv havde været med at opleve det alt sammen. Baj, eller en nær slægtning af ham, har vi også stiftet personligt bekendtskab med under vort sommerophold oppe i Vendsyssel. Kathinka forstår vi så inderlig vel, ser hende så levende for os. Ja, hun har rigtignok vor dybeste medfølelse! Men hvor godt det dog alligevel var for hende at hun fik dø.

Og nu nylig kom Deres gribende dejlige digtning fra Als ned til os. Netop de uger, De deri skildrer, tilbragte vi i København, på den store udrejse til Italien. Det var kendte drag af stemningen fra dengang, som slog os imøde fra Deres digt. Men hvor langt, langt stærkere! –

Det har glædet os meget at lægge mærke til, hvor populær De er bleven oppe i Norge under og efter Deres foredragsrejse. At De har havt ret megen glæde af «Tine» er vel utvilsomt. Deres danske landsmænd har jo en fin forståelse for det ægte hjemlige og værket må jo også dybt gribe enhver, der læser det og får medopleve alt, hvad De deri har givet stemning og melodi.

Tag tiltakke med disse få hastværkslinjer. Min tid er stærkt optagen. Og modtag så vore hjerteligste lykønskninger gennem

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, MÜNCHEN 29. november 1889

München, den 29. November 1889.

Kære herr Lindberg!

Det har glædet mig meget af tidningerne at erfare den store fremgang, som «Kærlighedens komedie» har havt i Göteborg og tillader jeg mig herved at anmode Dem om i sin tid godhedsfuldt at ville indbetale den mig tilkommende halvdél af honorarerne direkte til den Gyldendalske boghandel i København.

Med mange hilsninger tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til HELENE RAFF, MÜNCHEN [29. november 1889]

Freitag Abend spät.

Liebes Kind,

Wie schön, wie liebenswürdig von Ihnen, dass Sie uns gestern besuchten! Meine Frau hat Sie so recht vom Herzen gern. Und ich – auch. Als Sie da in der Dämmerung sassen und uns Allerlei so sinnig, so verständnissvoll erzählten, wissen Sie, was ich dann dachte, was ich wünschte?

Nein, das wissen Sie nicht. Ich wünschte: Ach, hätte ich doch so eine herzige, liebliche Tochter.

Kommen Sie recht bald wieder zu uns.

Aber indessen schaffen Sie künstlerisch rüstig in Ihrem Atelier.

Dort dürfen Sie vorläufig nicht gestört werden. –

Segen über Ihr liebes Haupt.

Ihr ergebener

H. I.

Til KAARLO BERGBOM, MÜNCHEN 4. desember 1889

Maximilianstrasse 32, München, den 4. December 1889.

Herr dr: Kaarlo Bergbom. Helsingfors.

Ærede herr doktor!

Jeg havde i nogen tid tænkt på at skrive til Dem da jeg idag modtog Deres forespørgsel af 30. f. m. og skal som svar på samme herved meddele at jeg siden opførelsen af «Fruen fra havet» på Deres teater ikke har erholdt nogen meddelelse fra Dem og altså heller ikke modtaget nogen veksel fra Finska teatern.

Da jo imidlertid vekselens beløb ikke af nogen anden kan hæves uden min påtegning og underskrift så vil der forméntlig ikke være noget i vejen for at De forskaffer Dem en sekundaveksel og straks tilsender mig samme i rekommanderet brev for at jeg kan omsætte den hersted. Det er mig af hensyn til mit regnskab magtpåliggende at denne sag bliver bragt i orden før årets udgang.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til PETER HANSEN, MÜNCHEN 5. desember 1889

Konvolutt

Herr professor P. Hansen.

Østerbro, 19.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 5. December 1889.

Kære P. Hansen!

Just som jeg idag stod i begreb med at sende dig min taksigelse for 2den del af «Faust» modtog jeg dit venlige brev og kan nu takke dig for begge samtidigt. Det store værk har jeg endnu kun hist og her flygtig løbet igennem under opskæringen. Men jeg har dog sét så meget at jeg tror du visselig har ret i, hvad du skriver om sprogbehandlingen, – skønt jeg nu fremdeles synes at denne allerede i 1ste del er så omtrent uovertræffelig. Indledningen er jeg i færd med at studere og jeg håber derved at blive i stand til at forstå denne anden del af digtningen, der hidtil har forekommet mig at lide under en altfor uklar allegorisering.

Hvor vidt Heyse vil sé sig i stand til at anmelde oversættelsen véd jeg ikke med sikkerhed. Men kan han, så gør han det utvilsomt.

Derimod vil jeg bestemt råde dig til at sende værket, ledsaget af en skrivelse, til dr: Suphan, direktør for Goethe-arkivet i Weimar. Dette står under storhertugindens særlige beskyttelse og fra den kant vil der visselig blive gjort alt muligt for at henlede Tysklands opmærksomhed på din oversættelse.

Samtidig og på samme måde bør du ubetinget henvende dig til professor Erich Schmidt i Berlin. Han er jo literaturhistoriker og derhos vel Tysklands største nulevende specialist netop i Goethe-faget, – en af mine varmeste tilhængere forresten og med kendskab til den nordiske literatur.

At dette dit storværk ikke bør blive upåagtet i Tyskland er jeg naturligvis ganske enig med dig i og jeg beder dig være forvisset om at hvad jeg i så henseende kan udrette skal ikke blive forsømt. Det er jo en ære for Danmark, og derigennem for hele den nordiske åndskultur, at en sådan klassisk gengivelse af en fremmed klassiker hos os kan komme i stand. –

Hernede går vi nu og vader i sné og jeg dvæler, ligesom du, ofte ved erindringen om vor eventyrfærd for tyve år siden.

Med en ærbødigst og forbindtligst hilsen til din elskværdige hustru tegner jeg mig

din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 6. desember 1889

den 6. December 1889.

Zwei liebe, liebe Briefe habe ich von Ihnen erhalten und bis jetzt keine Antwort gegeben! Wie denken Sie von mir? Aber ich kann noch immer nicht die nöthige Ruhe finden um Ihnen etwas ordentliches und ausführliches zu schreiben. Heute Abend muss ich ins Theater gehen um einer Aufführung vom «Volksfeind» beizuwohnen. Es ist mir ein wahrer Pein nur daran zu denken. – Vorläufig muss ich also auf Ihre Fotografie verzichten. Aber besser so. Lieber warten als ein nicht befriedigendes Bild zu bekommen. Und ausserdem, – wie lebendig steht Ihre liebliche, durchlauchtige Erscheinung in meiner Erinnerung! Ich glaube nemlich noch an eine räthselhafte Prinzessin, die dahinter steckt. Aber das Räthsel selbst? Nun ja, – man kann ja Allerlei darüber träumen und recht viel Schönes hineindichten. Und das thue ich auch. Es ist doch jedenfalls ein Bischen Ersatz für die unerreichbare und – unergründliche Wirklichkeit. In meiner Fantasie sehe ich Sie immer mit Perlen geschmückt. Perlen lieben Sie ja so sehr. Es liegt etwas tieferes – etwas verborgenes in dieser Neigung. Aber was eigentlich? Darüber grübele ich recht oft. Glaube auch dann und wann, dass ich den Zusammenhang gefunden habe. Aber dann wieder nicht. – Einige von Ihren Fragen werde ich vielleicht nächstes Mal zu beantworten versuchen. Habe aber selbst Ihnen gegenüber so viele, viele Fragen zu stellen. Thue es auch – innerlich – unaufhörlich. –

Ihr ergebener

H. I.

Til EMIL STANG, MÜNCHEN 11. desember 1889

München, den 11. December 1889.

Deres excellence!

Det er ifølge anmodning fra min søn og overensstemmende med mit eget ønske at jeg herved tager mig den frihed at tilstille Deres excellence vedlagte aktstykker med indstændig anmodning om at gøre Dem bekendt med samme og derefter skænke sagen al den opmærksomhed, som De måtte finde at den fortjener.

Jeg kan ikke frigøre mig for det indtryk at udenrigsdepartementets fremgangsmåde, nu, efter fem års forløb, at finde en hindring for min søns forfremmelse på den diplomatiske bane væsentlig fordi han ikke har taget juridisk examen i Norge, – at denne fremgangsmåde rummer i sig et demonstrativt moment, der sigter videre end til den eller dem, som derved nærmest og føleligst rammes.

Men jeg kan ikke bekvemme mig til at tro at den norske regering, i et tilfælde som det foreliggende, skulde stå aldeles magtesløs eller uden formel adgang til at skride ind, forudsat at den dertil finder sig foranlediget.

Jeg holder mig, som naturligt er, nærmest til den personlige side af sagen og beder Deres excellence betænke, hvad der her for mig og mine står på spil. Jeg véd ikke, hvilken anden embedskarriere der skulde kunne stå min søn åben i Norge dersom man nu pludselig fra svensk side lukker for ham den diplomatiske, til hvilken han føler sig særlig kaldet og hvortil han nu i fem år har forberedt sig.

Man kunde måské falde på at sige at skylden ligger hos mig, der ikke har ladet min søn få sin uddannelse ved det norske universitet. Men således forholder det sig i virkeligheden ikke. Jeg havde intet valg. Min økonomiske stilling var dengang ikke sådan at jeg kunde holde ham til studeringer i Kristiania uden selv at tage bolig dersteds. Men dette kunde jeg umulig i de år bekvemme mig til. Derved vilde nemlig hele min literære livsbane være bleven forrykket og bragt ud af sporet.

Deroppe fra vilde jeg aldrig have kunnet erobre mig den stilling i verdensliteraturen, som jeg nu er indehaver af. Deroppe fra vilde det aldrig være faldet i min lykkelige lod, således som nu, at bære det norske navn videre ud omkring i verden end nogen anden nordmand hidtil har formået på digtningens område, – og vel ikke på noget andet område heller.

Jeg tror at jeg tør udtale dette uden at sigtes for at overvurdere min nuværende position.

I førstkommende Januar måned vil jeg kunne sé tilbage på 40 års uafbrudte digteriske virksomhed. Ved sådanne lejligheder plejer der jo vanligvis at falde nogen påskønnelse fra det samfund, man tilhører. I begyndelsen af næste år vil vel min søns og derved også min egen her omhandlede livssag finde sin endelige afgørelse. Det vilde unægtelig være en ejendommelig skæbnens ironi om denne afgørelse, netop på dette tidspunkt, skulde finde sit udtryk gennem den bittreste sorg og krænkelse, der kunde tilføjes mig.

At sagen i så fald kom til at indankes for offentlighedens domstol vilde jeg ikke kunne forhindre. Jeg kan glæde mig ved at eje mange kære svenske venner og mit forhold til Sverige har hidtil været det bedste. Jeg behøver derfor ikke at fremhæve for Deres excellence hvor usigelig pinligt det vilde være for mig at sé mit navn inddraget i oprivende stridigheder af en på forhånd uberegnelig rækkevidde og karakter.

Det er derfor at jeg herved gentagende og på det indstændigste beder Dem, herr statsminister, og gennem Dem den samtlige norske regering om at intervenere for min søn og for mig selv og forsøge, hvad muligt er for at bortrydde de hindringer, som udenrigsdepartementet nu opstiller mod hans forbliven og forfremmelse på den diplomatiske bane. –

Deres excellence var i sin tid som mellemmand medvirkende til at jeg fik det rejsestipendium, der førte mig og min familje til Rom og hvoraf følgen blev min 25-årige bosættelse udenfor hjemmet.

Jeg vil heri sé et godt omen for at Deres excellence besidder vilje og magt til at afvende de skæbnesvangre følger, som denne rejse nu truer med at drage efter sig for mig og mine.

Sluttelig undlader jeg ikke at meddele at jeg agter i sagens anledning at henvende mig i privatskrivelse til kongen, der i sin tid personlig tilsagde min søn sin bevågenhed og velvilje i ethvert påkommende tilfælde. –

Med forsikkringen om min udmærkede højagtelse har jeg den ære at tegne mig

Deres excellences ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KAARLO BERGBOM, MÜNCHEN 18. desember 1889

München, den 18. December 1889.

Herr Dr: Bergbom. Helsingfors.

For Deres venlige brev af 10. dennes med deri indlagte veksel beder jeg Dem herved modtage min bedste tak.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 21. desember 1889

München, den 21. December 1889.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

Tillad mig herved at anmode Dem om godhedsfuldt, en gang i juleugen, at ville sende mig 1000 kroner enten i tyske sedler eller gennem veksel.

For de tilsendte smukke småfortællinger af Deres nevø beder jeg Dem at modtage vor bedste tak. Vi har læst dem med megen fornøjelse.

En god og glædelig jul ønsker vi Dem og Deres. Ligeledes Hegels.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 22. desember 1889

München, den 22.12.89.

Wie soll ich Ihnen für Ihren lieben, reizenden Brief danken! Ich kann es einfach nicht. Nicht so, wie ich es gern möchte. Das Briefschreiben liegt nun einmal nicht für mich. Ich glaube, ich habe es Ihnen schon früher gesagt. Und Sie werden es jedenfalls bemerkt haben.

Ich lese indessen Ihren Brief wieder und wieder und dadurch wird die Sommerstimmung von damals so wunderbar wach, so lebendig. Ich sehe, ich wiederempfinde das Erlebte – –.

Als eine liebliche Sommererscheinung habe ich Sie, meine liebe Prinzessin, kennen gelernt. Nur als eine Gestalt der Jahreszeit der Schmetterlingen und der freiwachsenden Blumen.

Wie gern möchte ich Sie in winterlichen Umgebungen wiedersehen!

In meiner Fantasie bin ich freilich dabei.

Ich sehe Sie auf der Ringstrasse, leicht, eilig, dahinschwebend, in Sammet und Pelzwerk grazieus gehüllt.

In Soireen und Gesellschaften sehe ich Sie auch, – und besonders im Theater, zurückgelehnt, mit einem etwas müden Ausdruck in den räthselhaften Augen.

Zu Hause möchte ich Sie auch so gern sehen. Das gelingt mir aber nicht, weil mir die Anhaltspünkte fehlen. Sie haben mir über Ihre Häuslichkeit – nein, nein, über Ihr Heimathsleben sehr wenig erzählt. Fast gar nichts greifbares.

Aufrichtig gesagt, liebe Prinzessin, – in vielen entscheidenden Beziehungen stehen wir doch einander sehr fremd gegenüber.

In einem Ihren früheren Briefen haben Sie etwas ähnliches angedeutet bezüglich meiner Dichtung weil dieselbe Ihnen in der Originalsprache unzugänglich ist.

Denken wir nicht weiter darüber. – –

Ihre Musikstudien, – die treiben Sie hoffentlich noch immer ununterbrochen? Das möchte ich recht besonders gern wissen. – –

Aber vor Allem möchte ich Sie jetzt am Weihnachtsabend sehen, im heimatlichen Hause, wo ich vermuthe, dass Sie den Abend verbringen. Wie das Alles bei Ihnen vor sich geht, davon habe ich keinen klaren Begriff. Ich dichte mir nur so allerlei.

Und dann habe ich ein dunkeles Gefühl, als passten Sie und die Weihnachtzeit nicht ganz richtig zusammen.

Aber – wer weiss? Vielleicht doch!

Unter allen Umständen – nehmen Sie hierdurch meine herzlichsten Wünsche – – begleitet von tausend Grüssen!

Ihr stets ergebener

H. I.

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 30. desember 1889

Konvolutt

Fräulein Emilie Bardach.

Liechtensteinstrasse 12.

Wien.

München, den 30. December 1889.

Ihr schönes, reizendes, so sprechend ähnliches Bild hat mir eine unbeschreibliche Freude bereitet. Ich danke Ihnen dafür – tausendmal und so recht vom Herzen! Wie haben Sie mir dadurch, jetzt, Mitten in Winter, jene kurze, sonnige Sommersage wieder vergegenwärtigt!

Eben so herzlich danke ich Ihnen für Ihren lieben, lieben Brief. Von mir dürfen Sie heute nur wenige Worte erwarten. Mir fehlt besonders in dieser Zeit die nöthige Ruhe und Einsamkeit um Ihnen zu schreiben so wie ich es gern möchte. –

Meine Frau hat mit Freude Ihre freundliche Weihnachtskarte erhalten. Hoffentlich wird sie sich später selbst dafür bedanken. In diesen Tagen fühlt sie sich nicht ganz wohl.

Mein Sohn befindet sich gegenwärtig auf Besuch bei uns. Ob er später nach Wien zurückkehrt oder anderswo hingeschickt wird, ist noch unbestimmt. –

Und empfangen Sie dann meinen innigsten Glückwunsch zum neuen Jahre. Die Frau Mama wird ebenso gegrüsst.

Mit nochmaligem Dank für die wunderbar herrliche Gabe zeichne ich mich

Ihr immer ergebener

H. I.

1890-tallet

1890

Til MARCUS GRØNVOLD, MÜNCHEN 2. januar 1890

Konvolutt

Herrn M. Grønvold.

Aeussere Nymphenburgerstrasse 24.

hier.

München, den 2. Januar 1890.

Kære herr Grønvold!

Modtag herved vor hjerteligste tak for nytårskortene. Vore bedste ønsker og hilsener sender vi Dem og Deres.

I gammelt venskab tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 2. januar 1890

München, den 2. Januar 1890.

Lieber Herr Baron,

Empfangen Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank für Ihre beiden liebenswürdigen Briefe. Sehr, sehr oft denke ich mit Freude an unsern Verkehr in Gossensass. Wollen Sie in Freundlichkeit mitfolgendes Bildchen annehmen? Ein grösseres habe ich leider nicht bei der Hand.

Mit den besten Grüssen und mit vielen Glückwünschen zum neuen Jahre zeichne ich mich

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, MÜNCHEN 13. januar 1890

München, den 13. Januar 1890.

Kære herr W. Archer!

Undskyld godhedsfuldt at jeg først nu besvarer Deres venlige brev af 10. December f. år. Årsagen er den at jeg ikke før har været i besiddelse af de fornødne kildeskrifter for med fuldstændig nøjagtighed at kunne opgive de forskellige data. Dette er nu skét overénsstemmende med Halvorsens norske forfatterlexikon, der er fuldt ud pålideligt.

Daniel Hejre sigter, side 217, til nogle øvrighedspersoner, dommer, foged, o. s. v., der træder ind som gæster.

Angående Lundestads ytring, side 229, bemærkes at dengang stykket blev skrevet havde statsrådets medlemmer ikke ret til at deltage i stortingets forhandlinger. Først i 1884 blev denne reform indført. –

Jeg har i de sidste tre uger været plaget af en stærk upasselighed, sandsynligvis «Influenza». Nu går det bedre; men jeg må endnu indskrænke min brevskrivning til det mindst mulige. Derfor kun disse få linjer idag.

Hjertelig tak for Deres utrættelige bestræbelser for min sag i England!

Med en ærbødig hilsen til fru Archer tegner jeg mig Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 16. januar 1890

München, den 16. Januar 1890.

Empfangen Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank für Ihre beiden lieben Briefe, welche ich bis jetzt nicht beantwortet habe. Seit Neujahr bin ich nämlich recht elend gewesen und habe kaum eine Feder in die Hand nehmen können. Wahrscheinlich wird es wohl eine Art von der garstigen Influenza gewesen sein. Jetzt geht es mir doch bedeutend besser.

Wie leid that es mir zu erfahren, dass Sie wirklich krank gewesen sind. Denken Sie, ich hatte eine bestimmte Ahnung davon! In meiner Fantasie habe ich Sie im Bette liegen sehen, blass, fiebernd, – aber reizend schön und lieblich wie immer.

Tausendmal Dank für die niedlichen Blumen, die Sie mir gemalt haben! Es war doch zu gütig von Ihnen. Für Blumenmalerei, glaube ich, besitzen Sie eine recht hervorragende Begabung. Dieses Talent sollten Sie ernstlich kultiviren. Vielleicht thun Sie das auch. Aber die liebe Stimme müssen Sie schonen – vorläufig jedenfalls. – Wie dankbar bin ich Ihnen, dass ich Ihr reizendes Bild besitze! Mehr will ich nicht sagen. Ein gescheidter Briefschreiber werde ich nie. – Ich lebe in der Hoffnung, dass Sie jetzt vollständig genesen sind, und sende der verehrten Frau Mama recht viele Grüsse.

Ihr stets von Herzen ergebener

H. I.

Til HERMANN LINGG, MÜNCHEN 21. januar 1890

München, den 21. Januar 1890.

Hochgeschätzter Herr Doktor!

Die herzlichsten Glückwünsche zum 70. Geburtstage sendet Ihnen

in Verehrung und Ergebenheit

Henrik Ibsen.

Til EMMERICH BUKOVICS VON KIS-ALACSKA, MÜNCHEN 23. januar 1890

München, den 23. Januar 1890.

Geehrter Herr!

Bezüglich der Aufführung meines Schauspieles «Gespenster» müssen Sie sich an die Uebersetzerin des Stückes, Baronin M. v. Borch, wenden. Ihre Adresse ist: Potsdamerstrasse 123b, Berlin.

Hochachtungsvoll

Henrik Ibsen.

Til [ERNST POSSART], MÜNCHEN 24. januar 1890

München, den 24. Januar 1890.

Lieber Herr Direktor!

Hocherfreut über die vorzügliche Darstellung meines Schauspieles «Stützen der Gesellschaft» bitte ich Sie hierdurch, und zwar auch für die freundliche Zusendung der betreffenden Zeitungen, meinen wärmsten Dank empfangen zu wollen.

Mit den verbindlichsten Grüssen an Ihre verehrte Frau Gemahlin und Fräulein Tochter zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 31. januar 1890

München 31/1 1890

Für das mir in so freundlicher und liebenswürdiger Weise Mitgetheilte bitte ich Sie hierdurch einen warmen Dank empfangen zu wollen.

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 6. februar 1890

München, den 6. Februar 1890.

Lange, sehr lange habe ich Ihren lieben letzten Brief liegen lassen, gelesen und wieder gelesen, ohne jedoch eine Antwort zu geben. Empfangen Sie heute meinen herzlichsten Dank in wenigen Worten. – Und nachher, bis wir uns persönlich wiedersehen, werden Sie brieflich nur wenig und zwar selten Etwas von mir hören. Glauben Sie mir, – es ist besser so. Es ist das einzig Richtige. Ich fühle es als eine Gewissenssache die Korrespondenz mit Ihnen einzustellen oder doch beschränken. Sie dürfen sich vorläufig so wenig wie nur möglich mit mir beschäftigen. Sie haben andere Aufgaben in Ihrem jungen Leben zu verfolgen, andere Stimmungen sich hinzugeben. Und ich, – das habe ich Ihnen schon mündlich gesagt, – kann mich nie durch ein briefliches Verhältniss befriedigt fühlen. Es kommt mir immer etwas Halbes, etwas Unwahres mit hinein. Ich sehe das; ich empfinde es peinlich, dass ich nicht voll und ganz mit meiner Stimmung bei der Sache bleiben kann. So etwas liegt nun einmal in meiner Natur. Lässt sich also nicht ändern. Sie sind ja so feinfühlig, so instinktiv durchschauend. Sie werden dies Alles so verstehen, wie ich es gemeint habe. Und wenn wir uns wieder begegenen, werde ich es Ihnen genauer auseinandersetzen. Bis da und immer bleiben Sie in meinen Gedanken. Und das noch mehr wenn diese lästige Halbheit des Briefschreibens nicht stört. – Tausend Grüsse!

Ihr

H. I.

Til HANS BRONSART VON SCHELLENDORF, MÜNCHEN 11. februar 1890

Konvolutt

Hochgeboren

Herrn Generalintendanten von Bronsart.

Weimar.

München, den 11. Februar 1890.

Hochverehrter Herr Generalintendant!

Empfangen Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank für die freundliche Aufforderung anlässlich der ersten Aufführung von «Nora» nach Weimar zu kommen.

Sehr gern möchte ich wiederum die schöne, klassische Stadt besuchen. Ich habe mir auch die Sache reiflich überlegt, bin aber zu dem Schlusse gekommen, dass eine Reise in diesem Winter für mich nicht rathsam sei, erstens aus Gesundheitsrücksichten und zweitens weil ich gerade in dieser Zeit mit der Planlegung und Ausarbeitung eines neuen Schauspieles beschäftigt bin und diese Arbeit nicht ohne Schaden unterbrechen kann.

Mich Ihrer verehrten Frau Gemahlin bestens empfehlend und mit vielen Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr dankschuldiger und ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN [11. februar 1890]

kann ich leider nur bemerken, dass das neue Schauspiel von Sudermann «Die Ehre» mir bis jetzt unbekannt geblieben ist. Das Theater am Gärtnerplatz finde ich fast nie Gelegenheit zu besuchen

Til MAX GRÖBNER, MÜNCHEN 13. februar 1890

München, den 13. Februar 1890.

Herrn Max Gröbner, Gossensaß.

Mit verbindlichstem Dank für die freundliche Mittheilung bitten wir Sie und Ihre Gattin unsere herzlichsten Glückwünsche hierdurch empfangen zu wollen.

Recht viele Grüße an Ihre liebe Familie beifügend zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til MAXIMILIAN SCHMIDT, MÜNCHEN 24. februar 1890

München, den 24. Februar 1890.

Hochgeehrter Herr Hofrath!

Die freundliche Einladung zum Fest für Herrn Dr: Hermann von Lingg ist mir zugegangen und bitte ich hierdurch das Comité meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen. Leider ist es mir aber nicht möglich theilzunehmen.

Mit vielen Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, MÜNCHEN 27. februar 1890

München, den 27. Februar 1890.

Herr teaterdirektør August Lindberg.

Jeg tillader mig herved at forespørge om hvorvidt De har indbetalt den mig tilkommende halvdel af honoraret for «Kærlighedens komedie» til Gyldendalske boghandel i København.

Skulde dette ikke være tilfældet er jeg så fri gennem disse linjer at anmode om at så må ské.

Honorarets størrelse kan jeg ikke opgive. Jeg bemyndigede nemlig i sin tid herr Molander at forhandle herom og har siden intet hørt fra ham.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 4. mars 1890

München, den 4. März 1890.

Geehrter Herr!

In Beantwortung Ihrer werthen Vorfrage muss ich leider hierdurch mittheilen, dass ich wegen Vertrag mit meinem Theateragenten nicht erlauben kann, dass Sie mein Schauspiel «Nordische Heerfahrt» als Grundlage für eine Oper benützen.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til SAMUEL FISCHER, MÜNCHEN 6. mars 1890

München, den 6. März 1890.

Geehrter Herr Fischer!

Ihr werthes Schreiben ist mir soeben zugegangen und beeile ich mich dasselbe hierdurch zu beantworten um darauf aufmerksam zu machen, dass «Ein Volksfeind» nicht bei Ackermann erschienen ist. Ueberhaupt existirt von diesem Stücke nur die von Wilhelm Lange veranstaltete und von mir autorisirte Uebersetzung der «Universalbibliothek», Reclam, Leipzig. Ich möchte Ihnen deshalb vorschlagen, sich entweder an Fräulein Emma Klingenfeld, gegenwärtig in Berlin, oder an Frau v. Borch oder vielleicht an Ernst Brausewetter in Stuttgart behufs einer korrekten und recht fliessenden Uebersetzung zu wenden. Formaliter werde ich freilich nicht diese eventuelle Uebersetzung autorisiren können; das scheint mir aber auch ziemlich unwesentlich zu sein.

Mit vielen freundlichen Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til KARL LARSEN, MÜNCHEN 11. mars 1890

München, den 11. Marts 1890.

Herr Karl Larsen!

Deres venlige brev har jeg modtaget og som svar på Deres forespørgsel vil jeg råde Dem til i Berlin at henvende Dem til mine to gode venner, dr: Otto Brahm og dr: Paul Schlenther. Førstnævnte er medlem af bestyrelsen for teaterforeningen «Freie Bühne» og udgiver af tidsskriftet af samme navn. Dr: Schlenther er medredaktør af «Vossische Zeitung». Begge er vel kendte i de berlinske teaterkredse og nøje inde i de derhen hørende forholde, hvilket jeg selv slet ikke er. Nogen særlig introduktion til dem fra mig behøves ikke. Bring dem blot min venskabelige hilsen.

Derhos vil det være hensigtsmæssigt for Dem at slutte kontrakt med en teateragent, der da besørger alt forretningmæssigt vedkommende anbringelsen af Deres dramatiske arbejder. Jeg benytter Felix Blochs agentur, Dorotheenstrasse 30. Chefen for dette firma er herr Carl Ritter, og ham anbefaler jeg på det bedste.

Hvis jeg ellers kan tjene Dem med nogen slags oplysninger, vil det være mig en fornøjelse.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, MÜNCHEN 17. mars 1890

München, den 17. Marts 1890.

Kære herr Lindberg!

Forskellige omstændigheder har indtil idag forhindret mig fra at besvare Deres venlige brev af 6. dennes. Dette bedes herved godhedsfuldt undskyldt.

Med hensyn til herr Molander forholder det sig således at jeg i sin tid anmodede ham om også på mine vegne at forhandle om opførelsesretten til «Kærlighedens komedie» i hans oversættelse. Honorarets størrelse fastsattes ikke af mig; kun var det bestemmelsen at det beløb, som han blev enig med teaterdirektørerne om, skulde deles ligelig mellem os begge. Jeg har ikke bemyndiget herr Molander til at hæve min halvpart af honoraret. Nu spørges der altså om de 500 kroner, som De har betalt til herr Molander, var ment at skulle udgøre både forfatterens og oversætterens honorar eller blot den sidstnævntes? Dette punkt fremgår ikke ganske tydeligt af Deres brev. Forresten overlader jeg sagens ordning ganske til Dem selv. Det gode og nære forhold, hvori vi står til hinanden, gør mig det særlig pinligt at skulle med Dem forhandle om pengeaffærer.

Det glæder mig meget at De tænker på at opføre «Vildanden» og jeg kan ikke tænke mig at der skulde være noget i vejen for at De spiller stykket også i Göteborg. Da De spørger om honoraret, så skulde jeg foreslå 500 kroner. For de få gange «Et dukkehjem» har været opført af Dem ønsker jeg ikke at modtage noget honorar.

Jeg ved ikke om dette brev endnu træffer Dem i Malmö, men jeg håber at det dog i hvert fald kommer Dem i hænde.

Med de venskabeligste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HELENE RAFF, MÜNCHEN 21. mars 1890

München den 21. März 1890.

Liebes Fräulein!

Empfangen Sie hierdurch vorläufig meinen innigsten, herzlichsten Dank für das wunderbar reizende Bild, wodurch Sie mir den gestrigen Tag unvergesslich gemacht haben.

Wenn ich wieder die Freude haben werde Sie zu sehen und zu sprechen, werde ich Ihnen ausführlicher erzählen warum gerade diese Ihre Gabe mir so theuer, so wahrhaft beglückend ist. –

Mit vielen freundschaftlichen Grüssen von meiner Frau zeichne ich mich

Ihr stets ergebener

Henrik Ibsen.

Til RUDOLPH SCHMIDT, MÜNCHEN 25. mars 1890

Konvolutt

Digteren herr Rudolf Schmidt.

Blaagaardsgade 16. B.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 25. Marts 1890.

Herr Rudolf Schmidt!

Straks efter modtagelsen af Deres brev skulde jeg have besvaret samme dersom jeg i den mellemliggende tid blot havde havt en ledig stund at råde over. Men dette har desværre ikke været tilfældet.

Hvad professor Hofforys sygdom angår véd jeg kun at han i forrige efterår blev angreben af en alvorlig lungebetændelse og at flere komplikationer i vinterens løb er komne til. Da han ikke har måttet modtage besøg af nogensomhelst, ikke engang af sine nærmeste venner, er jeg forbleven uden nærmere meddelelse om hans tilstand. Nogen oplysning herom vilde De måské kunne få ved at henvende Dem til den unge danske forfatter, Carl Larsen, der nylig er rejst ned til Berlin, til déls for Hofforys skyld. Hans adresse kender jeg ikke; men denne vil De formentlig kunne erfare gennem hans onkel, fuldmægtig August Larsen, Gyldendalske boghandel.

For de forskellige sendelser, som De tid efter anden har glædet os med, beder jeg Dem herved modtage min hustrus og min egen bedste tak i det jeg med mange hilsener tegner mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLAF HALVORSEN, MÜNCHEN 31. mars 1890

Konvolutt

Herr Olaf Halvorsen.

Porsgrund.

Norwegen.

Min tid er kostbar og knap.

München, 31.3.90.

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, MÜNCHEN 17. april 1890

München, den 17. April 1890.

Herr greve.

Det var mig i sandhed en stor og glædelig overraskelse at erfare at «Et dukkehjem» i Deres oversættelse vil komme til opførelse på Odéon. Denne ganske usædvanlige ære har jeg utvilsomt Deres personlige indflydelse at takke for.

I den herværende franske legation gjorde man indvendinger mod at påtegne den af Dem fremsendte fuldmagt fordi papiret ikke var af det foreskrevne format. Dette er årsagen til at den er bleven omskrevet og at den først idag tilbagesendes.

I sagen angående «Gengangeres» mulige opførelse på Théatre Libre i herr Darzens oversættelse skal jeg ikke på egen hånd gribe ind. Men jeg beder Dem være forvisset om at ethvert af Dem udtalt ønske eller råd i denne som i enhver anden henseende af mig punktlig skal blive efterkommet. De forstår jo mangfoldige gange bedre end jeg at overskue og bedømme situationen.

For ikke yderligere at forsinke fuldmagtens tilbagesendelse må jeg idag indskrænke mig til disse linjer i det jeg tegner mig

Deres takskyldige og ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

P. S. Turde jeg bede Dem om ved lejlighed at bringe grev og grevinde Snoilsky min hjerteligste hilsning?

Til ANDRÉ ANTOINE, MÜNCHEN [april 1890]

Monsieur,

Je m’empresse de répondre à votre aimable lettre que j’ai eu l’honneur de recevoir aujourd’hui.

Depuis la fondation du Théâtre-Libre, j’ai suivi, avec la plus vive attention, l’activité de cette intéressante entreprise.

Aussi éprouvai-je une grande satisfaction lorsque j’appris, que vous aviez conçu le dessein de faire représenter ma pièce les Revenants sur cette scène dirigée par vous.

Comme la traduction qu’a faite M. Darzens et qu’il m’a envoyée me paraît tout à fait convenable et conforme à l’original, je ne vois pas d’inconvénient, malgré mes obligations avec M. de Prozor, à donner mon consentement que vous avez bien voulu me demander, à ce que la traduction de M. Darzens soit employée au Théâtre-Libre.

J’attends avec un grand intérêt le résultat de vos travaux. En vous remerciant du bienveillant accueil que vous avez fait à mon œuvre, je vous prie, etc.

Signé: Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, MÜNCHEN 20. april 1890

München, den 20. April 1890

Kære herr Lindberg!

Deres venlige brev modtog jeg for et par dage siden men har desværre forsømt straks at besvare samme. Jeg skynder mig derfor herved at meddele at De meget gerne kan opføre «Kærlighedens komedie» i Drammen og Trondhjem. Det for øvrigt i brevet omskrevne betragter jeg altsammen som værende i orden. I håb om at disse linjer kommer tidsnok tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF AF GEIJERSTAM, MÜNCHEN 22. april 1890

München, den 22. April 1890.

Kære herr G. af Geijerstam!

Deres venlige brev af 17. dennes modtog jeg for et par dage siden og da jeg nu netop har en times tid til min rådighed vil jeg straks benytte den til i korthed at sende Dem et svar.

Det var mig en stor overraskelse at erfare at De tænker på at oversætte «Peer Gynt». Så gerne jeg skulde ønske at få denne digtning opført på svensk og da særlig under Lindbergs ledelse, så tror jeg at De dog nøjere bør overlægge sagen forinden De skrider til dette foretagende, der vil koste Dem overmåde megen tid og møje. På ret mange svenske teatre vil De visst ikke kunne påregne at få Deres oversættelse antaget og ordentlig betalt. Jeg måtte i sin tid hos Josephson lade mig nøje med et meget ringe honorar for «Brand». Han påberåbte sig stykkets kostbare opsætning. Og opsætningen af «Peer Gynt» vil sikkerlig ikke blive billigere.

Hertil må desuden bemærkes at jeg af hensyn til min forlægger i København ikke vilde kunne give mit samtykke til at oversættelsen trykkes og udgives i boghandelen. Dette holder jeg det for min skyldighed på forhånd at gøre Dem opmærksom på.

Skulde De, uagtet de her anførte betænkeligheder, alligevel holde fast ved Deres beslutning, vilde jeg råde Dem til fra Kristiania teater at forskaffe Dem et exemplar af bogen med de forkortelser og sammendragninger, som dersteds fandtes nødvendige ved opførelsen. Derved vilde De jo spare Dem for adskilligt arbejde, – forudsat, naturligvis, at herr Lindberg ikke har til hensigt at opføre stykket i dets helhed. –

For Deres senest tilsendte bog beder jeg Dem modtage min hjerteligste tak. Jeg har læst denne ligesom Deres øvrige arbejder med stor glæde og interesse.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres hustru tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til MAX KOCH, MÜNCHEN 28. april 1890

Konvolutt

Herrn Professor Dr: Max Koch.

Breslau.

München, den 28. April 1890.

Hochgeehrter Herr Professor!

Für Ihren liebenswürdigen Aufsatz in «Litterarischer Merkur» sowie für die freundliche Zusendung desselben bitte ich Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank empfangen zu wollen und zeichne mich mit vielen Grüssen

in vorzüglicher Hochachtung

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til PETER NANSEN, MÜNCHEN 30. april 1890

München, den 30. April 1890.

Herr Peter Nansen.

For nogle uger siden havde De den godhed at sende mig et exemplar af Deres nye bog «Korte Veje» og når jeg først herved idag frembærer min taksigelse må jeg samtidig bede Dem undskylde at jeg så længe har forsømt at efterkomme denne min skyldighed.

Straks efter modtagelsen gav jeg mig i færd med at læse bogen. Det beredte mig en stor nydelse at dvæle ved og fordybe mig i Deres fine sprogkunst. Det stemningsfulde i skildringen må man uvilkårligt gribes af og jeg tror ikke at det mangt og meget, som dølger sig bag ved eller mellem linjerne, vil kunne unddrage sig nogen blot nogenlunde selvvirksom læsers tilegnelse.

Hjertelig tak og hilsen!

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, MÜNCHEN 1. mai 1890

den 1. 5. 90.

Kære herr Grønvold!

Som De af foranstående side vil sé spørger en Amerikaner om hvorvidt Deres billede «Arbejdsmands flyttedag» er fotograferet eller på anden måde mangfoldiggjort. Hvad kan jeg svare ham herpå? For et par ord til oplysning vilde jeg være Dem meget forbunden.

Med de bedste hilsener til huset tegner jeg mig i gammelt venskab

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til RODOLPHE DARZENS, MÜNCHEN 6. mai 1890

München, den 6. Maj 1890

Herr Rodolphe Darzens.

Jeg har havt den ære at modtage Deres brev og senere et aftryk af Deres oversættelse af mit skuespil «Gengangere». For begge dele ligesom også for de godhedsfuldt tilsendte hæfter af Deres journal frembærer jeg herved min forbindtligste tak i det jeg beder Dem undskylde at jeg først idag efterkommer denne min skyldighed.

Deres fuldkomne herredømme over det norske sprog har på en behagelig måde højlig overrasket mig og Deres venlige interesse for min literære produktion har beredt mig en stor glæde.

Ordet «Håndsrækning» har ikke nogen dobbelt betydning. Det betegner kun en velvillig hjælp i nødsfald. Osvald mener at han nødvendigvis må være sikker på at der er nogen, som er villig til at give ham giften dersom han skulde blive ude af stand til selv at tage den.

Med en kollegial hilsen har jeg den ære at tegne mig

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til GERHART HAUPTMANN, MÜNCHEN 16. mai 1890

Konvolutt

Dem Schriftsteller

Herrn Gerhardt Hauptmann.

Charlottenburg oder Erkner bei Berlin.

München, den 16. Mai 1890.

Geehrter Herr!

Für die freundliche Zusendung Ihres interessanten und eigenthümlichen Schauspieles «Das Friedensfest» bitte ich Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen. – Es war mir ein grosses Vergnügen diese eigenartige Dichtung wieder einmal zu lesen.

Ihr ergebener

Henrik Ibsen.

Til MIKAEL LYBECK, MÜNCHEN 16. mai 1890

Konvolutt

Herr dr: filos: Mikael Lybeck.

Nykarleby.

Finland.

München, den 16. Maj 1890.

Kære herr doktor!

Jeg beder Dem herved modtage min bedste tak for det tilsendte exemplar af Deres digte og ønsker og håber at De må få ret megen glæde af dette Deres arbejde.

Med vore forbindtligste hilsninger tegner jeg mig i venskab

Deres

Henrik Ibsen.

Til PETER NANSEN, MÜNCHEN 19. mai 1890

München, den 19. Maj 1890.

Herr Peter Nansen!

Som svar på Deres venlige forespørgsel må jeg desværre meddele at jeg indtil videre aldeles ikke sér mig i stand til at levere noget bidrag til Deres tidsskrift. Hele min tid er optagen og noget brugeligt har jeg ikke liggende.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 20. mai 1890

Brief erhalten. Bin sehr beschäftigt. Ein Vortrag von mir selbstverständlich unmöglich. Brauche Ruhe und mag nicht gern gestört werden.

Til BJØRN BJØRNSON, MÜNCHEN 25. mai 1890

München, den 25. Maj 1890.

Kære herr Bjørn Bjørnson!

Jeg takker Dem for Deres venlige brev, hvilket jeg herved skal besvare.

Det glædede mig meget at erfare, at Kristiania teater tænker på at genoptage «Peer Gynt» og at De vil overtage titelrollen. Jeg har et bestemt indtryk af at denne opgave må ligge særdeles godt tilrette for Dem, medens Klausen vel næppe nu længere egner sig for partiet i de tre første akter.

At fordele stykket på to forestillingsaftener forekommer mig at være en betænkelig sag. Men ønsker man at give det uforkortet, så vil jo en sådan deling være nødvendig.

«Bøjgen», tror jeg, burde helst fremstilles som grå, kompakte, væltende masser af skodde. En dygtig dekorationsmaler og maskinmester vil kunne fremstille dette ved hjælp af bevægelige flortæpper.

Jeg vilde gerne skrevet mere. Men min tid er, som sædvanlig, stærkt optagen så jeg må indskrænke mig til disse få linjer i det jeg sender Dem og Deres vore bedste hilsener og tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS DOLLERIS, MÜNCHEN 26. mai 1890

München, den 26. Maj 1890.

Herr Andreas Dolleris.

De har havt den godhed at sende mig et exemplar af Deres digtsamling «Pløjetid» ledsaget af et smukt tilegnelsesdigt. For denne Deres venlige opmærksomhed beder jeg Dem herved modtage min bedste tak. Med bogens indhold skal det være mig magtpåliggende at gøre mig nærmere bekendt så snart min tid på nogen måde tillader det. Netop i disse dage er jeg desværre særlig stærkt optagen af uopsættelige forretninger.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMMA KLINGENFELD, MÜNCHEN 29. mai 1890

München, den 29. Maj 1890.

Kære frøken Klingenfeld!

De hjerteligste lykønskninger og mange venskabelige hilsener sendes Dem i anledning af fødselsdagen

Til GUSTAF FREDRIKSON, MÜNCHEN 3. juni 1890

München, den 3. Juni 1890.

Kære ven!

Jeg har modtaget dit venlige brev af 28de Maj og skal herved i korthed besvare samme.

Allerede i længere tid har jeg vidst, hvorledes herr Molander i anledning af «Kærlekens komedi» er optrådt, også overfor dramatiska Teatern, som om han var eneberettiget til at modtage det hele honorar og beholde dette for sig selv, hvilket han har gjort uden med et ord at underrette mig om sagen.

Aftalen mellem ham og mig gik ud på at han på mine ligesom på sine egne vegne skulde forhandle med teatrene angående honorarbetingelserne, og erklærede jeg mig på forhånd villig til at godkende de vilkår, han måtte opnå. Honoraret skulde deles lige mellem os begge. Men jeg har aldrig givet ham fuldmagt til at hæve den mig tilhørende halvpart. Det var min forudsætning at denne skulde indbetales direkte fra vedkommende teater til Gyldendalske boghandel i København, således som tidligere altid er gjort.

Men herr Molander har imidlertid altså stukket det hele beløb i sin egen lomme og jeg tror gerne du har ret i at det vil falde vanskeligt at få ham til at udlevere hvad han engang urettelig er kommen i besiddelse af.

Skulde du imidlertid imod forhåbning ville og kunne formå ham hertil, så skulde jeg være dig særdeles forbunden om du godhedsfuldt vilde sende beløbet til min forlægger i København. Nægter herr Molander at tilbagelevere, hvad han i mit navn har tilvendt sig, så får det være det samme. Personlig og direkte ønsker jeg ikke at henvende mig til ham om denne sag. –

Udover høsten håber jeg at få et nyt skuespil færdigt og skal da ikke undlade at sende dig et exemplar af samme.

Med mange hilsninger tegner jeg mig

din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 27. juni 1890

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 27. Juni 1890.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

Jeg beder Dem herved modtage min bedste tak for tilsendelsen af korrespondencen i «Berl: Tidende» angående den store engelske udgave af mine skuespil i prosa.

Opførelsen af «Gengangere» i Paris og alt, hvad dermed stod i forbindelse greb temmelig forstyrrende ind i arbejdet på mit nye skuespil. Men nu er alt i jævn god gang igen. Dog tviler jeg på at jeg får stykket færdigt før slutningen af Oktober.

Hvorfor jeg nærmest sender Dem disse linjer idag er for at bede Dem om godhedsfuldt at ville lade indkøbe obligationer for mig til pålydende beløb af 3000 kroner. Valget af papirerne overlader jeg ganske til Deres eget skøn.

Nogen større sommerudflugt kommer jeg ikke til at foretage iår. Jeg arbejder nemlig altid lettere og hurtigere under de tilvante omgivelser.

Med en venskabelig hilsen til Dem samt til herr Hegel og hans hus tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til CARL SNOILSKY, MÜNCHEN 29. juni 1890

München, den 29. Juni 1890.

Kære ven,

Du undrer dig visst over at jeg endnu ikke har besvaret dit brev, som jeg for snart 14 dage siden havde den glæde at modtage. Men grunden til min taushed har været den at jeg gerne med fuld bestemthed vilde kunne meddele dig, hvorvidt vi vil være at træffe hersteds omkring midten af næste måned.

Det havde nemlig været vor plan også iår at tilbringe sommeren nede i Tyrol. Men herfor stiller der sig vanskeligheder i vejen. Jeg er nemlig for tiden optaget af et nyt dramatisk arbejde, hvis fuldførelse desværre, af forskellige grunde, er blevet betydelig forsinket. Og uden at kunne medbringe det fuldfærdige første koncept til stykket forlader jeg ikke München. Men der er liden eller ingen udsigt til at jeg i Juli vil kunne bringe det så vidt færdigt.

Det er derfor al sandsynlighed for at vi må blive her i staden til helt ud over høsten og det vil da glæde os meget at træffe sammen med eder til den af dig omskrevne tid. –

Den bevægelse, som «Gengangere» har fremkaldt i Paris, var for mig særdeles tilfredsstillende. Men det har berørt mig pinligt at ikke grev Prozors oversættelse blev benyttet ved opførelsen dersteds. Hvad årsagen hertil var véd jeg ikke; men ofte, når jeg tænker på sagen, bebrejder jeg mig selv at jeg ikke formelt nedlagde min protest, om den end ikke vilde have været af nogen praktisk virkning. Grunden til at jeg ikke protesterede var for øvrigt den at grev Prozor selv i et brev til mig udtalte som sit ønske at sådant ikke skulde ské. Men alligevel, – det vilde gøre mig usigelig ondt om sagen hos ham, hvem jeg skylder så meget, skulde have fremkaldt nogen misstemning imod mig. Får du anledning dertil, beder jeg dig sige ham dette. –

Og hermed beder jeg dig og grevinde Snoilsky modtage vore hjerteligste hilsninger og et Velkommen til München!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDRIKA LIMNELL, MÜNCHEN 1. juli 1890

München, den 1. Juli 1890.

Kære Fredrika Limnell!

Det var for mig en stor overraskning og glæde endelig efter så lang tids forløb at modtage et brev fra dig. Selv er jeg så stærkt optagen af andet slags pennearbejde at jeg har måttet indstille enhver privat brevveksling, endog med mine nærmeste og bedste venner.

Dette må tjene mig til undskyldning når jeg også idag og lige over for dig, hvem jeg dog kunde have så mangt og meget at sige, nødsages til at fatte mig i korthed og udelukkende holde mig til Laura Kielers anliggende.

De tilsendte tidningsudklip har jeg gennemlæst. En dél deraf var mig bekendt i forvejen ligesom jeg overhovedet nøjagtigt har fulgt med i den strid, som opstod i anledning af hendes stykke «Mænd af ære».

Det er mig imidlertid ikke ganske klart, hvad Laura Kieler egentlig tilsigter når hun gør forsøg på at få mig inddraget i disse stridigheder. En erklæring fra mig, som den hun ønsker, nemlig «at hun ikke er Nora», vilde være både meningsløs og latterlig eftersom jeg jo aldrig har påstået det modsatte. Hvis der oppe i København har været udspredt usandfærdige rygter om at der på et tidligere punkt i hendes liv er foregået noget, der har en slags lighed med vekselhistorien i «Et dukkehjem», så er hun selv eller hendes mand, allerhelst begge i forening, de eneste, som ved en åben og bestemt benægtelse kan slå de falske rygter ned. Jeg begriber ikke at herr Kieler ikke allerede for længe siden har grebet til denne udvej, der straks vilde gøre en ende på bagtalelsen.

At jeg ikke kan efterkomme din anmodning om at gribe ind her gør mig oprigtig ondt. Men jeg tror at du ved nærmere overlægning af sagen, betragtet fra alle sider og med enkelthederne for øje, for så vidt sådanne måtte være dig bekendte, vil give mig medhold i at jeg viser vor fælles veninde den bedste tjeneste ved at forholde mig taus og blive udenfor. –

Jeg er i denne tid stærkt beskæftiget med at skrive et nyt skuespil, som må være færdigt til høsten. Nogen sommerrejse tør jeg således iår ikke tænke på; jeg nødes til at blive her i staden, hvor temperaturen og luften i de varmeste måneder just ikke er særdeles behagelig. Men sligt lader sig jo altid udholde når man har et arbejde at fordybe sig i.

Jeg forudsætter at du fra og til har anledning til at sé friherrinde Adlersparre. I så fald beder jeg dig bringe hende en forbindtligst hilsning fra mig. Til dig selv og til Lyran sendes varme og hjertelige hilsninger fra

din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til [ANTON] MAPPES, MÜNCHEN 16. august 1890

München, den 16. August 1890.

Lieber Herr Mappes,

Sie wünschen eine Probe meiner Handschrift zu besitzen. Wegen einer neuen, dramatischen Arbeit ist meine Zeit gegenwärtig sehr stark in Anspruch genommen. Ich bitte Sie deshalb sich mit diesen paar Worten freundlichst begnügen zu wollen und zeichne mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til HANS LIEN BRÆKSTAD, MÜNCHEN 18. august 1890

München, den 18. August 1890.

Kære herr Brækstad,

Da en mig vedkommende korrespondence fra Berlin, optagen i Daily Cronicle for 13. August, på flere punkter forekommer mig egnet til at blive mistydet, hvilket også allerede er sket i nordiske blade, ønsker jeg ligeover for Dem og andre britiske venner at korrigere enkelte af de mig tillagte udtalelser. Det forekommer mig nemlig at mine ytringer ikke overalt i korrespondencen er gengivne med fuld tydelighed eller udførlighed.

Jeg har således ikke sagt at jeg aldrig har studeret det socialdemokratiske spørsmål. Dette spørsmål har jeg tvert imod, efter evne og lejlighed, og med levende interesse, søgt at sætte mig ind i. Men jeg har sagt at jeg aldrig har fundet tid til at studere den store omfattende literatur, der behandler de forskellige socialistiske systemer.

Når korrespondenten gengiver min ytring: at jeg ikke hørte til det socialdemokratiske parti, skulde jeg have ønsket at han ikke havde udeladt, hvad jeg udtrykkelig tilføjede, nemlig at jeg aldrig havde tilhørt og rimeligvis aldrig vilde komme til at tilhøre nogetsomhelst parti.

Det er nemlig blevet mig til en naturnødvendighed at operere ganske på egen hånd.

Korrespondentens ord om at jeg forundrede mig over at sé mit navn brugt som middel til udbredelse af socialdemokratiske læresætninger turde være særlig vildledende.

I virkeligheden udtalte jeg kun min forundring over at jeg, der havde sat mig til hovedsagelig opgave at skildre menneskekarakterer og menneskeskæbner, på visse punkter, – uden bevidst og direkte at have tilsigtet det; – var kommen til samme resultat som de socialdemokratiske moralfilosofer gennem videnskabelig forskning.

Denne min forundring – og jeg kan her tilføje: tilfredsstillelse – udtalte jeg foranlediget af korrespondentens beretning om et eller flere i London holdte foredrag, der efter hans opgivende væsentlig havde handlet om «Et dukkehjem».

Foranstående er i korthed hvad jeg gerne vilde have klargjort for britiske venner og meningsbeslægtede. Jeg beder Dem derfor om godhedsfuldt at ville gøre den brug af mit brev, som De måtte finde tjenligst til øjemedets opnåelse.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG VON VOLLMAR, MÜNCHEN 22. august 1890

München, den 22. August 1890.

Højtærede herr v. Vollmar,

I det jeg hjerteligst takker Dem for Deres venlige billet tillader jeg mig herved at tilstille Dem en oversættelse af et brev, som jeg skyndte mig at sende en ven i London, tilhørende det socialistiske parti. Af brevet vil De se, hvad jeg i virkeligheden har sagt til den betræffende korrespondent og forhåbentlig vil også mit standpunkt med hensyn til den socialistiske sag fremgå med fornøden tydelighed. Jeg formoder at brevet vil blive optaget i engelske blade og derigennem finde vejen til Tyskland. Sådant er i alle fald mit ønske.

Undskyld at jeg skriver disse linjer på norsk; det går nemlig for mig lettere og hurtigere!

Med vore bedste hilsninger til Dem og Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 24. august 1890

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 24. August 1890.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

Jeg beder Dem herved modtage min bedste tak såvel for Deres venlige brev af 4. Juli som for den havte ulejlighed ved indkøbet af kreditkasse-obligationerne.

Idag har jeg atter en anmodning til Dem, nemlig den, at De godhedsfuldt vil sende mig 560 Mark, der omtrent modsvarer det for mig ifølge halvårs-opgøret indestående beløb.

Hvis De har havt et tilfredsstillende udbytte af Deres påtænkte sommerrejse, skulde det glæde mig særdeles meget. Her nede har vejret været såre misligt i de sidste par måneder, regnfuldt og stormende med enkelte hede og kvalme dage iblandt. Jeg regner det således ikke for noget offer at blive i byen ved mit arbejde. Dette går jævnt fremad og vil forhåbentlig blive færdigt i betimelig tid.

Med mange hilsener til Dem og til herr Hegels tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 24. august 1890

München, den 24. August 1890.

Herr boghandler Lund,

I det jeg forbindtligst takker for den i Deres venlige brev af 8. April indlagte veksel tillader jeg mig herved at anmode Dem om godhedsfuldt på vanlig måde at ville sende mig det beløb, som De ved udgangen af 2. kvartal havde indestående for mig.

Ud på landet kommer jeg næppe denne sommer. Jeg sidder her fuldt optagen af mit nye arbejde og vejret indbyder heller ikke til landophold iår. Her er koldt og regnfuldt med enkelte utålelig hede og kvalme dage iblandt.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN IRGENS HANSEN, MÜNCHEN 12. september 1890

Jorgens Hansen Bergen

Aufführung gern gestatet. Erste vorstellung ohne honorar. Wiederholungen nach bestehendem kontrakt. Brief heute erhaltet bin sehr beschäftigt. Viele freundschaftlich grüsse

Henrik Ibsen

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 18. september 1890

Konvolutt

Fräulein Emilie Bardach.

Alt-Aussee.

Steiermark.

München, den 18. September 90.

Fräulein Emilie,

Mit der innigsten Theilnahme habe ich Ihre so tieftraurige Mittheilung vernommen. Seien Sie versichert, dass ich besonders in dieser für Sie und für Ihre Frau Mama so schwere Zeit mit allen meinen besten Gedanken und wärmsten Gefühlen bei Ihnen gewesen bin. Der Schmerz über den Verlust Ihres Vaters findet in Ihrem lieben Brief einen so ergreifenden und rührenden Ausdruck, dass ich mich dadurch tief bewegt gefühlt habe.

Und so jäh, so ganz unerwartet und unvorbereitet sind Sie also von diesem harten Schicksalsschlage getroffen worden! Mit Absicht habe ich diese Antwortzeilen bis auf heute verschoben. Trost zu spenden ist ja in einem solchen Falle unmöglich. Nur die Zeit wird die jetzt geschlagene Wunde Ihrer Seele heilen können. Und so wird es hoffentlich kommen, wenn auch nur allmählig.

Dass Sie jetzt so tief bedauern, in den letzten Stunden Ihres Vaters nicht bei ihm gewesen zu sein, verstehe ich so herzlich wohl. Jedoch glaube ich, es sei vielleicht besser so. –

Hoffentlich findet dieser Brief Sie noch in Alt-Aussee. Möge der Aufenthalt dort recht wohlthuend auf Sie einwirken! –

Meine Frau und mein Sohn sind gegenwärtig in Riva am Gardasee und werden wahrscheinlich bis Mitte Oktober oder vielleicht noch länger dort bleiben. Ich lebe also ganz allein hier und kann nicht fort. Das neue umfangsreiche Schauspiel, womit ich mich jetzt beschäftige, wird nämlich voraussichtlich erst in November fertig werden obschon ich täglich, und zwar fast den ganzen Tag, an meinem Schreibtisch sitze. –

Grüssen Sie bestens von mir Ihre verehrte Frau Mama und empfangen Sie selbst in freundlicher Gesinnung tausend herzlichen Grüsse von

Ihrem unwandelbar ergebenen

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 7. oktober 1890

München, den 7. Oktober 1890.

Geehrte Frau,

Für Ihr freundliches Billet sowie für die schöne Blumenspende bitte ich Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank empfangen zu wollen.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til LUDWIG GRÖBNER, MÜNCHEN 13. oktober 1890

München, den 13. Oktober 1890.

Lieber Herr Gröbner!

Ihre freundliche Mittheilung ist mir gestern zugegangen und bitte ich Sie und Ihre junge Gattin hierdurch meinen herzlichsten Glückwunsch empfangen zu wollen. Ich bin sehr beschäftigt und habe den ganzen Sommer nicht die Stadt verlassen können. Meine Frau und mein Sohn sind in Riva. Mit vielen Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til BURGTHEATER, MÜNCHEN 17. oktober 1890

München, den 17. Oktober 1890.

Hochgeehrter Herr Direktor!

Ihr sehr geschätztes Schreiben vom 11. d. Monats ist mir zugegangen und bitte ich Sie für die darin gebrachte freundliche Aufforderung hierdurch meinen herzlichsten Dank annehmen zu wollen.

Leider bin ich aber gerade in dieser Zeit von der Ausarbeitung eines neuen Schauspieles ganz und gar in Anspruch genommen. An eine Reise nach Wien, besonders wenn ich die damit verknüpfte Aufregung in Betracht ziehe, darf ich also gegenwärtig nichteinmal denken. Schon hier werde ich, bis alles vorüber ist, mich in grosser Spannung befinden. Persönlich anwesend zu sein, – unmöglich! Die dazu erforderlichen Nerven besitze ich nicht.

Unsere gemeinsame Reise von Drontheim nach Molde erinnere ich sehr wohl. Nur bin ich nicht zu einer Wahlschlacht gereist. – Bin überhaupt kein Politiker. –

Mit verbindlichstem Danke auch für die Honorarbedingungen und mit dem Ausdrucke vorzüglicher Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 22. oktober 1890

München, den 22. Oktober 1890.

Kære herr dr: Elias!

Deres to breve har jeg modtaget og takker Dem særdeles for den venlige interesse, De viser mine anliggender.

Herr Fischer kan jeg ikke give noget bindende løfte forinden jeg får vide, hvem den eventuelle oversætter bliver og har accepteret denne. Derhos må jeg have sikkerhed for at oversætteren med hensyn til teaterhonorarerne indgår på de samme vilkår, som dem, der er fastsatte mellem fru v. Borch og mig.

Med afgørelsen haster det for øvrigt ikke da stykket næppe fra min hånd bliver færdigt forinden henimod slutningen af November.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres ærede frue tegner jeg mig i stort hastværk

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til MAX BURCKHARD, MÜNCHEN 24. oktober 1890

direktor burckard burgtheater wien

mittheilung hocherfreut erhalten. ihnen und allen mitwirkenden meine herzlichste danksagung. bin in grosser spannung gegangen. hatte publikum burgtheaters ein bischen gefuerchtet. fuer die zukunft ruhig

henrik jbsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 26. oktober 1890

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 26. Oktober 1890.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

Herved vil jeg med et par ord underrette Dem om hvorledes det går med mit nye arbejde.

Den 7. dennes fuldførte jeg konceptet og har siden uafbrudt været beskæftiget med renskriften, hvoraf nu omtrent halvparten er færdig.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig i hast

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JENSEN & CO., MÜNCHEN 26. oktober 1890

Konvolutt

Firmaet herrer Jensen & comp:

Torvgaden 5 a.

Kristiania.

Norwegen.

München, Maximilianstrasse 32, den 26. Oktober 1890.

Herrer Jensen & comp: Kristiania.

Herved tillader jeg mig at bede mig snarest muligt tilsendt to extra fine gammeloste af omtrent samme størrelse, som de fra Dem tidligere modtagne.

Betalingen vil blive erlagt ved herr boghandler Nils Lund imod forevisning af disse linjer.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til CONRAD KROEPELIEN, MÜNCHEN 28. oktober 1890

Hjertelig tak for sommerbrevet fra Hardanger.

Ligeså for høstbrevet fra det bergenske hjem.

De, som er mig kære, beholder jeg altid trofast levende i min erindring og i mine tanker.

Selv under taushed. Lev vel!

München, den 28. Oktober 1890.

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, MÜNCHEN 29. oktober 1890

München, den 29. Oktober 1890.

Herr greve,

For Deres elskværdige brev, som jeg igår havde den glæde at modtage, beder jeg Dem herved modtage min hjerteligste tak.

Jeg skal drage omsorg for at korrekturarkene af mit nye skuespil i sin tid efterhånden bliver Dem tilsendte fra min forlægger i København. Fra min hånd bliver dog manuskriptet næppe færdigt før i den sidste halvdel af November. En engelsk og en tysk udgave kommer samtidig med originalen. Om en russisk har jeg intet hørt. Med hensyn til herr Capuana lægger jeg alt i Deres hånd.

Jeg arbejder nu hver dag uophørligt og må indskrænke min brevskrivning til det mindst mulige.

Tillad mig derfor hermed at slutte i det jeg frembærer for fru grevinden mine ærbødigste hilsninger og tegner mig

Deres stedse hengivne og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til KARL HALS, MÜNCHEN 30. oktober 1890

München, den 30. Oktober 1890.

Herr Karl Hals!

Modtag herved min bedste tak for Deres venlige indbydelse til festlighederne den 3. November.

Desværre vil jeg jo ikke kunne gøre brug af samme, – og det havde De vel heller ikke påregnet. Men jeg vil dog sende Dem min hjerteligste lykønskning i anledning af mærkedagen, hvilket herved skér.

Jeg tør ikke påstå at jeg har set Dem arbejde på piano no 1. Men et af de første nummere i den lange række var det dog, hvormed De og Deres broder Peter beskæftigede Dem da vi første gang mødtes. Det var i høsten 1850, og Ole Schulerud var den, som indførte mig. De og Deres broder boede da og havde et lidet arbejdslokale i Cappelens gård. Jeg husker godt at De begge personlig deltog i arbejdet. Til medhjælper havde De Thornam, som senere debuterede på Kristiania teater.

Deres broder Peter var mig meget kær. Han er jo nu borte for længe siden. Men hans fine skikkelse står endnu lyslevende for min erindring.

Det er nu altså 40 år siden vi lærte hinanden at kende. Ingen af os ejede synderligt af livets goder dengang. Jeg i alle fald ikke. Men i mellemtiden har vi jo begge to gjort det ganske godt, hver på sine veje.

De lærte tidligt at elske arbejdet. Arbejdets lykke gik først senere op for mig. Men så lærte jeg også rigtig tilgagns at skatte den.

Nu sidder jeg hernede, helt fordybet i et nyt skuespil. Ikke en ledig time har jeg havt på flere måneder. Thi en overvældende korrespondance kommer til, og den må jo også besørges.

Men om aftenen den 3. November skal ikke alt dette hindre mine tanker fra at dvæle hos Dem i Deres festlige kreds.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 17. november 1890

München, den 17. November 1890.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

Herved har jeg den fornøjelse at meddele Dem at mit nye stykke fuldførtes igår og at manuskriptet afsendes imorgen, om muligt med brevposten.

Efter gammel sædvane adresserer jeg pakken til Hegel. Men jeg forudsætter naturligvis at den, under hans mulige fraværelse, åbnes af Dem og at De da godhedsfuldt besørger det videre fornødne på sædvanlig måde. Et par ord om at manuskriptet er kommet Dem i hænde vilde være mig til beroligelse.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Mere om nogle dage!

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 19. november 1890

München, den 19. November 1890.

Kære herr dr: Elias!

Mit nye skuespil er nu færdigt og jeg kan derfor begynde at tænke på det forretningsmæssige.

Først og fremst tillader jeg mig da at bede Dem om godhedsfuldt at ville meddele herr Fischer at jeg modtager hans tilbud om 300 Mark som honorar for tilsendelsen af korrekturarkene direkte fra København, enten til ham selv eller til den eventuelle oversætter.

Oversættelsen af dette stykke frembyder adskillige vanskeligheder, der nødvendiggør min personlige kontrol. Jeg skulde derfor bede herr Fischer underrettet om at det er mit ønske at han overdrager arbejdet til frøken Emma Klingenfeld, med hvem han straks bør træde i underhandling.

Skulde opfyldelsen af dette mit ønske, mod formodning, støde på praktiske vanskeligheder, så vil jeg også kunne godkende fru M. v. Borch som oversætterinde. Dette dog kun under betingelse af at hendes tyske korrekturark forelægges mig til revision.

På en af disse to må herr Fischers valg falde. Nogen tredje kan ikke af mig akcepteres. Også må hans bestemmelse meddeles mig for at jeg kan give de fornødne anvisninger i København. –

Vor fælles ven professor Hoffory opholder sig for tiden hersteds. Hans bedring skrider visstnok fremad; men han er dog endnu ikke på langt nær ved sin fulde kraft. Han taler dog alligevel om at genoptage sine forelæsninger i Berlin i slutningen af denne måned. Dog håber jeg for hans skyld at han først rådfører sig med sin læge dersteds.

Frøken Klingenfeld fremkaldte i forrige måned et skriftligt sammenstød med mig, foranlediget ved en misforståelse fra hendes side. Hendes seneste brev til mig besvarede jeg ikke. Heller ikke har jeg sat hende i kundskab om at jeg helst ønsker hende til at oversætte mit nye arbejde. Jeg kan dog ikke ansé det for sandsynligt at hun skulde afvise herr Fischers tilbud, dersom et sådant fremkommer.

Tag mig ikke ilde op at jeg lægger så stærkt beslag på Deres tid. Det sker kun i henhold til Deres før afrejsen herfra godhedsfuldt givne løfte. Og for mig er det en ganske overordentlig stor lettelse at kunne føre disse forhandlinger gennem Dem.

Vi håber at De befinder Dem godt i Deres nye hjem, ligesom i Berlin overhovedet, og sender Dem og Deres ærede frue vore hjerteligste hilsener.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LARS HOLST, MÜNCHEN 20. november 1890

München, den 20. November 1890.

Herr redaktør Holst. Kristiania.

Jeg må bede Dem undskylde at jeg først idag besvarer Deres ærede skrivelse af 26. forrige måned. I denne tid har jeg nemlig været optagen af et nyt dramatisk arbejde og har som følge heraf måttet indstille sågodtsom enhver brevskrivning. Noget bidrag til det påtænkte nytårsnummer af «Dagbladet» ser jeg mig under disse omstændigheder desværre ikke i stand til at levere.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, MÜNCHEN 20. november 1890

München, den 20. November 1890.

Herr greve.

For det igår modtagne brev aflægger jeg Dem herved min bedste og forbindtligste tak og tilbagesender fuldmagten i underskreven stand. Det er jo en stor betryggelse i at overdrage de pekuniære anliggenders skøtsel til det franske literatørselskab, og betingelserne forekommer mig derhos særdeles billige og fordelagtige.

Mit nye skuespil er nu færdigt, og manuskriptet blev i forgårs afsendt til København. Overensstemmende med den hersteds trufne mundtlige aftale vil korrekturarkene blive herr greven tilstillede direkte fra trykkeriet efterhånden som de bliver færdige. Skulde der i stykket forekomme et eller andet, hvorom der måtte ønskes nærmere oplysning eller forklaring, så står jeg selvfølgelig med tak og glæde til tjeneste.

Det er en ejendommelig følelse af tomhed for mig således pludselig at være skilt fra et arbejde, som nu i flere måneder udelukkende har optaget min tid og mine tanker. Men for resten var det jo godt at det fik en ende. Det uophørlige samliv med disse digtede mennesker begyndte nemlig at gøre mig ikke så lidet nervøs. –

Med en ærbødigst hilsen til grevinde Prozor tegner jeg mig

Deres hjertelig hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ALOIS N. LUCEK, MÜNCHEN 21. november 1890

München, den 21. November 1890.

Sehr geehrter Herr!

Für die freundliche Zusendung des schönen Exemplares Ihrer Uebersetzung von meinem Schauspiele «Gengangere» bitte ich Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Das Aufführungsrecht des Stückes auf den böhmischen Bühnen gewähre ich Ihnen sehr gern.

Gegen die von Ihnen beabsichtigten Uebersetzungen meiner Schauspiele «De unges forbund» und «Vildanden» habe ich nichts einzuwenden.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til DEUTSCHES VOLKSTHEATER, MÜNCHEN 22. november 1890

direktion deutsches wolkstheaters wien

gestrige auffuehrung mit grosser spannung entgegengesehen. mittheilung mit noch groesserer freude erhalten. allen betheiligten meinen herzlichsten dank. das ereigniss fuer mich hochbedeutend und unvergesslich

hernrik ibsen

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 25. november 1890

München, den 25. November 1890.

Kære herr fuldmægtig Larsen!

Jeg takker Dem meget for Deres venlige meddelelse om at manuskriptet rigtig er kommet Dem i hænde. Korrekturarkene bedes godhedsfuldt sendte under følgende adresser:

Herrn Grafen M. v. Prozor, Sekretär der kaiserl: russischen Gesandtschaft. Dresden.

Fräulein Emma Klingenfeld, Louisenstrasse 42 a. III. München.

Jeg ansér det ikke nødvendigt at sende hvert ark enkeltvis – 2–3 ark ad gangen vil formentlig af flere grunde endog være at foretrække. Et sted i manuskriptet beder jeg Dem have den godhed at rette. I samtalen mellem Hedda og assessor Brack i tredje akt heder det i en af hans replikker – Almindeligt slagsmål mellem både damer og herrer. Dette bedes forandret til – Almindelig hanekamp o. s. v. – For Deres løfte om hurtig fremgang med trykningen takker jeg Dem hjerteligst og tegner mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

P. S. Nær havde jeg glemt noget. Jeg vilde nemlig gerne anmode om at der må blive sendt mig 1800 Reichsmark (ca. 1600 kroner) enten i sedler eller i veksel. Derhos vilde jeg gerne vide om der i løbet af de sidste måneder fra teaterdirektør August Lindberg er sket nogen indbetaling for min regning?

H. I.

Til DEN GYLDENDALSKE BOGHANDEL, MÜNCHEN 25. november 1890

Gyldendalske Boghandel Kbhavn

Ja!

Ibsen

Til GEORG BRANDES, MÜNCHEN 26. november 1890

München, den 26. November 1890.

Kære Brandes!

Just som jeg stod i begreb med at sende Dem min tak og lykønskning i anledning af Deres nye bog erholdt vi på anden hånd meddelelse om det tunge slag, som i disse dage har truffet Deres hus.

Derfor idag kun forsikringen om at vor inderligste medfølelse er hos Dem og Deres.

Deres lille pige står for min erindring i sang. Da vi sidst var hos Dem, sang hun for os. Den dejlige barnestemme synes jeg at jeg hører endnu og vil altid bevare den i mindet.

Deres trofast hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 27. november 1890

München, den 27. November 1890.

Kære herr August Larsen!

Tak for brevet, som herved uopholdelig besvares.

Notitsen på bagsiden af titelbladet kunde lyde således:

Omtrent samtidig med nærværende originaludgave fremkommer en engelsk, en tysk og en fransk af forfatteren autoriseret udgave. Noget senere følger en italiensk og en ungarsk.

Jeg beder Dem endelig drage omsorg for at navnlig den engelske oversættelse ikke kan udgives forinden originalen i nogle dage ialfald har været i handelen. Jeg kunde ellers let komme til at gå glip af forskellige forfatterrettigheder, som jeg sætter pris på. Honoraret fra London ønskes indbetalt til Gyldendalske boghandel og ikke til mig direkte.

Stykkets titel må De gerne offentliggøre nårsomhelst De finder det hensigtsmæssigt.

Fra herr Jacob Hegel modtog jeg ligeledes brev idag og beder Dem foreløbig bringe ham min tak og hilsen.

Det var mig en glædelig overraskelse at erfare at det er lykkedes Dem at få stykket så betimeligt færdigt. Jeg kan ikke noksom udtale min takskyldighed herfor. I stor hast tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 27. november 1890

München, den 27. November 1890.

Kære dr: Elias,

For Deres venlige telegram og brev beder jeg Dem herved modtage min bedste tak. Da imidlertid de deri omhandlede anliggender dels allerede er bragte i orden, dels endnu ikke tiltrænger nogen afgørelse, så er det ikke derom jeg idag skriver til Dem.

Hensigten med disse linjer er derimod at henlede opmærksomheden på den sørgelige åndstilstand, hvori professor Hoffory for tiden befinder sig.

Han kom hertil fra Weimar for omtrent 14 dage siden og tog ind i hôtel Roth, hvor han fremdeles opholder sig. Allerede straks efter ankomsten forekom det mig som om hans tænke- og fremstillingsevne var svækket. Han havde vanskelighed ved at finde de ord, han søgte og især voldte det ham møje at huske navnene på forskellige personer, selv på sådanne, som stod ham nær.

Dag for dag har nu denne hans tilstand forværret sig. Dr: Brahm så ham og talte med ham for nogle dage siden og vil kunne berette derom. Jeg kan kun tilføje at efter Brahms afrejse er det fremdeles gået nedad med Hoffory. Igår forsøgte jeg indtrængende at overtale ham til uopholdelig at vende tilbage til Berlin. Det var imidlertid desværre forgæves. Han fremkom med et tåbeligt påskud om en kærlighedshistorie, som holdt ham tilbage her og som han nødvendigvis måtte have en afgørelse på forinden han kunde afrejse. Jeg tror imidlertid at hans viljekraft er i den grad nedbrudt at han ikke kan beslutte sig til at pakke sin kuffert, ikke til at forlange sin hotelregning, ikke til at begive sig til jernbanestationen. Derhos ansér jeg ham aldeles ude af stand til at tage vare på sine penge. Både i forgårs og igår aftes var jeg i Café Maximilian vidne til at han gentagne gange vilde betale sin fortæring efter at sådant allerede var skét.

At han under disse omstændigheder må bort herfra, forekommer mig utvilsomt. Men hvorledes dette skal iværksættes, véd jeg ikke. Min bøn til Dem er at De vil tale derom med Erich Schmidt, der jo bor så nogenlunde i Deres nærhed og for hvem Hoffory nærer særlig stor respekt. Måské en alvorlig opfordring fra ham kunde bevæge H. til at vende tilbage og give sig under behandling af de læger, der kender hans sygdomshistorie. Thi dette er trængende nødvendigt. Her har han ingen at søge råd hos, eller vil det i al fald ikke. Og derfor går han nu og forfalder mere og mere dag for dag.

Deres beredvillighed til at stille tid og arbejde til rådighed når det gælder en venskabstjeneste, kender jeg jo af egen erfaring. Derfor henvender jeg mig i denne sørgelige sag til Dem. Det er et menneskes liv eller fremtid, som her står på spil.

Med vore venskabeligste hilsener til Dem og Deres ærede frue tegner jeg mig

i hengivenhed

Henrik Ibsen.

Til LUDWIG EISENBERG, MÜNCHEN 28. november 1890

Herrn Dr: Ludwig Eisenberg. Wien.

Lieber Herr Doktor!

Für Ihre freundliche Zusendung bitte ich Sie hierdurch meinen wärmsten und verbindlichsten Dank empfangen zu wollen. Meine Zeit ist gegenwärtig sehr stark in Anspruch genommen. Deshalb nur Dieses.

Viele Grüsse!

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

München, den 28. November 1890.

Til EDMUND GOSSE, MÜNCHEN 29. november 1890

München, den 29. November 1890.

Kære herr Edmund Gosse!

Allerede for længe siden skulde jeg have skrevet til Dem og takket for det tilsendte exemplar af Jægers biografi i engelsk udgave. Jeg er Dem overordentlig forbunden for at De har påtaget Dem oversættelsen af de mange i bogen forekommende digte og takker Dem hjerteligst også for denne literære venskabstjeneste.

I flere henseender glæder det mig særdeles at denne smukke og smagfulde bog på W. Heinemanns forlag er udkommet så betimeligt at den forhåbentlig hindrer udgivelsen af en anden påtænkt oversættelse, til hvilken jeg ingen tillid har.

En i Wien boende dr:  H. Petersen, sandsynligvis norsk af fødsel, har nemlig skrevet mig til at han har en oversættelse af Jægers bog liggende færdig i manuskript, dog med undtagelse af digtene. Jeg kender ham ikke personlig; men af hans breve har jeg fået det indtryk at han må være en ganske uliterær mand. At jeg under sådanne omstændigheder nødig vilde sé hans oversættelse offentliggjort er jo let forklarligt. Indtil videre lever jeg også i det håb at hans angivelige forlægger nu afholder sig fra udgivelsen.

Jeg hører fra København at trykningen af mit nye skuespil allerede er sat i gang og går raskt fremad. Forhåbentlig er korrekturarkene begyndt at komme Dem regelmæssig i hænde. For det så liberalt fastsatte honorar for tilsendelsen af disse føler jeg mig Mr: Heinemann meget forbunden.

Jeg er i denne tid aldeles overlæsset med arbejde. Havde dette ikke været tilfældet, vilde jeg idag gerne have skrevet udførligere. Men det er mig desværre en umulighed.

Men en ting kan jeg dog ikke lade uberørt. Det er mig en trang at udtale for Dem den hjertelige glæde og tilfredsstillelse jeg føler ved at iagttage, hvorledes mine literære arbejder mere og mere vinder indgang på hele dette umådelig store engelske sprogterritorium, hvor i almindelighed en udenlandsk digter ellers har så vanskeligt for at skaffe sig fast fodfæste.

At jeg aldrig vil glemme, hva jeg i så henseende særlig har Dem at takke for, derom beder jeg Dem være forvisset.

Med mange hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 30. november 1890

München, den 30. November 1890.

Kære dr: Elias!

Jeg takker Dem særdeles meget for Deres svarskrivelse i anledning af mit brev om professor Hoffory. Noget gensvar fra min side er overflødigt. Jeg forudsætter nemlig at De er bleven sat i kundskab om de meddelelser, som maleren herr Lepsius og måské også dr: Traube har sendt til dr: Brahm. De hersteds trufne forholdsregler var påtrængende nødvendige. De vil deraf kunne drage den slutning at min skildring af Hofforys tilstand ikke var overdreven. Tvert imod erfarer jeg nu senere at det i de sidste dage før hans overførelse til kuranstalten stod endnu dårligere til med ham end jeg havde troet.

Dette i al korthed for idag. Med mange venskabelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til PHILIPP RECLAM JUN., MÜNCHEN 2. desember 1890

München, den 2. December 1890.

Herrn Philipp Reclam jun: Leipzig.

Sehr geehrter Herr!

Eine wahre Freude und Befriedigung war es mir auch von Ihnen selbst zu erfahren, dass der Absatz der in Ihrer Universalbibliothek erschienenen Uebersetzungen meiner Arbeiten sich günstig gestaltet hat. Diese grosse Verbreitung meiner Schriften, welche nur durch ein Unternehmen wie das Ihrige zu erzielen sein dürfte, ist für mich von sehr hoher Bedeutung, und selbstverständlich kann es mir deshalb nur angenehm sein wenn Sie auch mein neues Schauspiel in einer sorgfältigen Uebersetzung bringen. Die Originalausgabe erscheint gegen Weihnachten bei Hegel in Kopenhagen.

Jedenfalls ersuche ich Sie seiner Zeit Ihren Uebersetzer zu veranlassen mit mir in Korrespondenz zu treten anlässlich einiger Aenderungen, welche ich dem deutschen Publikum gegenüber als wünschenswerth erachte. –

Mit freundschaftlichen Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

hochachtungsvoll

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til JOHAN IRGENS HANSEN, MÜNCHEN 4. desember 1890

Theaterdirektion Bergen Norw

Mittheilung dankend erhalten

Henrik Ibsen

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 4. desember 1890

München, den 4. December 1890.

Kære herr Hegel!

Tillad mig herved i al korthed at takke Dem for Deres to venlige breve og samtidigt erkende modtagelsen af de tilsendte 1800 Mark.

Med honoraret for mit nye stykke samt for oplagets størrelse er jeg som sædvanlig særdeles vel fornøjet.

Resten af pengene bedes at måtte blive stående hos Dem indtil honoraret fra Edmund Gosse er indbetalt. Når så dertil mine rentepenge for 2. halvår er disponible, vil jeg gerne anbringe 12,000 kroner i værdipapirer. Herom skriver jeg da nærmere enten til Dem eller til herr Larsen. –

Det er nu netop 25 år siden jeg første gang havde det held at træde i forbindelse med Deres kære uforglemmelige fader. Jeg tænker i denne tid ret ofte på alt det for mig betydningsfulde, som har tildraget sig mellem dengang og nu.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres huslige kreds tegner jeg mig

Deres venskabeligst hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, MÜNCHEN 4. desember 1890

München, den 4. December 1890.

Herr greve.

Deres venlige brev, som jeg i dette øjeblik havde den glæde at modtage, undlader jeg ikke herved i al korthed at besvare.

Stykkets titel er: Hedda Gabler. Jeg har derved villet antyde at hun som personlighed mere er at opfatte som sin faders datter end som sin mands hustru.

Det er i dette stykke ikke egentlig såkaldte problemer jeg har villet behandle. Hovedsagen har for mig været at skildre mennesker, menneskestemninger og menneskeskæbner på grundlag af visse gældende samfundsforholde og anskuelser. Når De har gennemlæst det hele, vil min grundtanke blive Dem klarere, end jeg her kan udtale den.

Inden De modtager disse linjer vil antagelig endnu 3 ark være komne Dem ihænde fra København. Få dage derefter vil så de 4 sidste ark tilligemed titelbladet og personlisten blive Dem tilsendt. –

Med en ærbødigst hilsen til grevinde Prozor tegner jeg mig i taknemmelig hengivenhed

Deres stedse forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 5. desember 1890

München, den 5. December 1890.

Sehr geehrter Herr!

Als Antwort Ihres werthen Schreibens bedauere ich lebhaft mittheilen zu müssen, dass es mir wegen Mangel an Zeit ganz unmöglich ist irgend einen Beitrag zu Ihrer Weihnachtsnummer zu liefern.

Mit vorzüglicher Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ergebener

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF FREDRIKSON, MÜNCHEN 5. desember 1890

München, den 5. December 1890.

Kære ven!

Dit brev har jeg modtaget og kan som svar kun sige at jeg skal drage omsorg for at et exemplar af mit nye skuespil bliver dig tilsendt så snart oplaget er færdigt. Dette vil antagelig ikke nu kunne drøje ret mange dage.

Men jeg må udtrykkelig betinge mig at oversættelsen ikke bliver noget skødesløst hastværksarbejde, således som det åbenbarlig var tilfældet med «En folkefiende». Kunde og vilde Gustaf af Geijerstam påtage sig oversættelsen, vilde det være mig kært. Men jeg véd jo ikke om hans tid kanhænde er optagen af andre gøremål. Han har jo nu en ansættelse ved teatret i Göteborg. Men under alle omstændigheder må der vælges en person med virkelig literær indsigt, som er fuldstændig fortrolig med det norske talesprog og som derhos forstår at skrive naturligt, ukunstlet og på samme tid smagfuldt svensk. Dette kræver dialogen ubetinget i mit nye arbejde.

Det nuværende personal ved Dramatiska Teatern kender jeg jo ikke så nøje. Men jeg kan ikke tænke mig at rollebesætningen skulde frembyde særlige vanskeligheder. Mange prøver og en meget samvittighedsfuld indstudering behøves der imidlertid. Det vil du selv sé ved læsningen.

Din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til BERLINGSKE TIDENDE, MÜNCHEN 7. desember 1890

München, den 7. December 1890.

Til redaktionen af Berlingske Tidende!

I anledning af at et nyt skuespil af mig snart vil udkomme beder jeg herved om tilladelse til gennem Deres ærede blad at måtte rette en høflig anmodning til den nordiske dagspresse om godhedsfuldt ikke at bringe noget referat af digtningens ydre handling og indhold forinden sådant kan ské i sammenhæng med en virkelig literært begrundet anmeldelse.

Med udmærket højagtelse har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til MAX BURCKHARD, MÜNCHEN 12. desember 1890

Konvolutt

Seiner Hochwohlgeboren Herrn Director Dr: Burckhard in Wien.

München, den 12. December 1890.

Euer Hochwohlgeboren

haben die Güte gehabt mich durch das Schreiben vom 4. d. M. zu verständigen, dass die k. k. General Intendanz genehmigt hat, dass für meine am k. k. Hofburgtheater zur Aufführung gelangenden Stücke mir ad personam eine zehnprocentige Tantième der jeweiligen Tageseinnahme ausbezahlt werde, jedoch ohne Einrechnung der Abonnementsquote und nach Abzug des allfälligen Uebersetzungshonorars. Gleichzeitig benachrichtigen mich Euer Hochwohlgeboren, dass die Kasse des k. k. Hofburgtheaters den Auftrag erhalten hat, in Ansehung meines «Volksfeind» und des dafür bezahlten Uebersetzungshonorars von 300 fl: darnach vorzugehen.

Indem ich die Ehre habe den Empfang des genannten Schreibens hiermit zu bestätigen, bitte ich Euer Hochwohlgeboren den Ausdruck meiner ausgezeichneten Hochachtung genehmigen zu wollen.

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 16. desember 1890

dr elias matthaeikirchstrasse 42

nein! darf entschieden nicht in zeitschrift veroefentlicht werden. brief folgt. freundschaftliche gruesse

henrik jbser

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 17. desember 1890

München, den 17. December 1890.

Kære dr: Elias,

Samtidigt med Deres brev modtog jeg igår også et brev fra herr Fischer, ledsaget af en følgeskrivelse fra dr: Brahm.

Jeg havde oprindelig tænkt at skrive udførligt til Dem idag, men ved atter at læse brevene igennem betages jeg af en så ubehagelig følelse at jeg foretrækker at fatte mig i korthed og ikke komme ind på enkelthederne i denne lidet tiltalende sag.

Af mit telegram fra iaftes vil De have erfaret at jeg aldrig under nogensomhelst omstændigheder eller på nogensomhelst betingelse tillader at mit nye skuespil offentliggøres aktvis i et ugeskrift.

Stykket skal udkomme som en helhed, som en bog. Og det må udgives nu straks. Uden nogen yderligere forsinkelse. Det er herr Fischers pligt og skyldighed at sørge for at så skér.

Dersom herr Fischer virkelig tror at mit arbejde besidder en så heldbringende kraft for ugeskriftet, så behøver han jo blot at trykke bogen i et så meget større oplag og gennem bekendtgørelser i bladene udlove et exemplar som julegave til enhver ny abonnement.

Jeg for mit vedkommende har allerede ofret mere end nok til fordel for herr Fischers pekuniære interesser. Jeg har nemlig tilsikret frøken Klingenfeld halvparten af de eventuelle teaterhonorarer, således at han kommer i besiddelse af oversættelsen uden nogen nævneværdig udgift. Denne for herr Fischer særdeles bekvemme betalingsmåde gav han selv frøken Klingenfeld anvisning på og jeg har taget den til følge. Men dermed er også min lomme lukket for dennegang.

Idag udkommer originaludgaven af «Hedda Gabler» i de nordiske lande. Måské kom den ud allerede igår. Den er altså fra nu af tilgængelig for enhver konkurrerende tysk oversætter.

På mit bord ligger en mængde skriftlige henvendelser fra tyske teaterdirektører, deriblandt også fra berlinske, med anmodning om at få stykket tilsendt for eventuelt at opføre det.

Mit bestemte forlangende er derfor at herr Fischer uopholdelig, uden nogen yderligere forsømmelse, tilstiller frøken Klingenfeld de resterende korrekturark og derhos ligeså uopholdelig drager omsorg for at bogen kommer i handelen.

Jeg behøver hersteds nødvendigvis fem hæftede, ikke indbundne, exemplarer, hvilke bedes mig hidsendt snarest muligt.

Felix Blochs agentur venter også på at stykket skal blive tilgængeligt.

Jeg beder Dem om godhedsfuldt at meddele herr Fischer og ligeledes vor fælles ven dr: Brahm ordlyden af denne skrivelse og tegner mig med vore bedste hilsener til Deres ærede frue og til Dem selv.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD FALLESEN, MÜNCHEN 18. desember 1890

Kammerherr Fallesen Kbhavn

Ja! saerdeles gerne

Henrik Ibsen

Til ERNEST WILLIAM SMITH, MÜNCHEN 18. desember 1890

Konvolutt

France.

Monsieur Ernest W. Smith,

Directeur de «la Revue des Revues»,

257, rue Saint-Honoré,

Paris.

Munich, le 18 Décembre 1890.

Monsieur,

J’ai eu l’honneur de recevoir la lettre du 15 de ce mois par laquelle vous avez bien voulu me demander si je peux vous céder le droit de traduction pour mon nouveau drame.

Or, je ne suis plus libre à entreprendre des négociations à ce sujet, des arrangements exclusifs ayant déjà été faits avec M. de Prozor qui, du reste, a publié en français plusieurs de mes pièces précédentes.

Je tiens cependant à vous exprimer combien j’ai été flatté de votre aimable proposition, et je saisis cette occasion pour vous prier, Monsieur, d’agréer l’assurance de mes sentiments les plus distingués.

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 18. desember 1890

München, den 18. December 1890.

Kære dr: Elias!

Tak for Deres venlige brev, som jeg modtog i middags og for Deres tjenestevillighed overhovedet.

Erklæringen tilbagesendes forsynet med min underskrift. Men den må ikke benyttes uden med den af mig gjorte tilføjelse. Heller ikke må det tillades herr Fischer at foretage nogensomhelst forandring i texten.

Til Reclam har jeg for længe siden henvendt mig og jeg håber at han vil tage hensyn til mine for ham udtalte ønsker. Hendel i Halle kender jeg ikke. Men han vil naturligvis læse erklæringen og forholde sig derefter.

Det var et mærkeligt omslag, der foregik hos herr Fischer da han så at det var hans egne interesser, og ikke blot mine, der truedes. For et par dage siden erklærede han i sit brev at det var en umulighed at få bogen færdig før nytår. Nu mener han at kunne få den færdig på mandag. For et par dage siden forsikrede han mig at jeg ikke behøvede at frygte for konkurrence. Nu lader han til at være som ude af sig selv ved tanken på fru v. Borch. Men lad de ting fare!

Med gentagen tak og mange hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, MÜNCHEN 18. desember 1890

Erklärung

Die einzige von mir autorisierte und persönlich von mir revidierte deutsche Ausgabe meines Schauspiels «Hedda Gabler» ist von Emma Klingenfeld besorgt und wird im Verlage von S. Fischer (Berlin) erscheinen.

Sollten andere deutsche Uebersetzungen desselben Stückes herauskommen und bei Theatern eingereicht werden, so geschähe das ohne meine Zustimmung und meinen Willen.

München, den 18. Dezember 1890.

Henrik Ibsen.

Til SIGMUND LAUTENBURG, MÜNCHEN 18. desember 1890

München, den 18. December 1890.

Lieber Herr Direktor!

Verzeihen Sie mir freundlichst, dass ich Ihre werthe Anfrage vom 8. d. Mts. bis jetzt nicht beantwortet habe.

Auch heute kann ich nur mittheilen, dass die deutsche Ausgabe meines neuen Schauspieles noch nicht erschienen ist, und dass der Vertrieb desselben den Theatern gegenüber der Agentur Herren Felix Bloch Erben übergegeben werden wird.

Mit freundschaftlichen Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til CARL WIENE, MÜNCHEN 20. desember 1890

Konvolutt

Dem königl: Hofschauspieler Herrn Carl Wiene.

Johann-Georgen-Allee 21.

Dresden.

München, den 20. December 1890.

Geehrter Herr!

Als Antwort Ihrer werthen Anfrage vom 18. d. Mts unterlasse ich nicht mitzutheilen, dass ich den Vertrieb meines neuen Schauspieles «Hedda Gabler» den Theatern gegenüber der Agentur Herren Felix Bloch Erben in Berlin überlassen habe.

Hochachtungsvoll

ergebenst

Henrik Ibsen.

Til PHILIPP RECLAM JUN., MÜNCHEN 20. desember 1890

München, den 20. December 1890.

Geehrter Herr Reclam,

Für die freundliche Mittheilung über Ihre ablehnende Antwort an Herrn Wilhelm Lange bitte ich Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Die Verhandlungen über die Fertigstellung der deutschen Ausgabe meines neuen Schauspieles bei Herrn S. Fischer haben mir recht viele Verdriesslichkeiten bereitet, und ich bin entschlossen für die Zukunft die Autorisation der deutschen Uebersetzungen meiner dramatischen Arbeiten Ihnen anzubieten, und zwar so, dass die Universalbibliothek die Stücke gleichzeitig mit der Originalausgabe bringen kann.

Ich bitte jedoch, dass diese Sache vorläufig zwischen uns bleibe.

Mit vorzüglicher Hochachtung zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til KNUD ANNANIAS CLAUSSEN, MÜNCHEN 23. desember 1890

München, den 23. December 1890.

Herr Knud Claussen,

For det godhedsfuldt tilsendte exemplar af Deres smukke illustrerte værk «Juleblus», 1890, beder jeg Dem herved modtage min skyldige tak og tegner mig

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til SAMUEL FISCHER, MÜNCHEN 25. desember 1890

Konvolutt

Kgl: schwed: Hofbuchhändler Herrn S. Fischer.

Linkstrasse 25.

Berlin.

München, den 25. December 1890.

Lieber Herr Fischer!

Für die Postanweisung sowie für die freundlichst zugesandten Exemplare meines neuen Schauspieles bitte ich Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Wenn der billige Verkaufspreis des Buches berücksichtigt wird, finde ich, dass die Ausstattung in jeder Hinsicht als eine wirklich hübsche zu bezeichnen sei. Druckfehler habe ich erfreulicher Weise gar nicht vorgefunden.

Mit den besten Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 27. desember 1890

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 27. December 1890.

Herr teaterchef Schrøder!

Jeg har havt den ære at modtage Deres venlige meddelelse om at Kristiania teater ønsker at opføre mit nye skuespil «Hedda Gabler» og bringer Dem herved min forbindtligste tak for forespørgselen i så henseende. Mit foreløbige telegramsvar håber jeg er kommet Dem rigtig i hænde.

En ganske særdeles tilfredsstillelse var det for mig af Deres udførlige fremstilling at erfare at Deres opfatning af stykkets personer falder fuldstændig sammen med, hvad jeg har villet og tilstræbt.

Som følge heraf tiltræder jeg også på ethvert punkt Deres mening om, hvad der med de forhåndenværende kræfter ved teatret må betragtes som den rigtigste rollebesætning.

«Hedda» bør utvilsomt spilles af frøken Bruun, der forhåbentlig vil bestræbe sig for at finde udtryk for det dæmoniske underlag i karakteren. Fru Heiberg har jeg for fem år siden sét på Bergens teater og jeg modtog da et meget stærkt indtryk af hendes naturbegavelse. Men både for mit stykkes og for hendes egen skyld holder jeg det for ønskeligt at der ikke tildeles hende en opgave, hvori hun på flere hovedsagelige områder næppe for tiden vil kunne gøre fuld fyldest for sig.

Om den øvrige rollebesætning kan der vel ikke være nogen tvil. Jeg samstemmer i et og alt med, hvad De i så henseende i Deres brev har foreslået. Naturligvis bør frøken Parelius og ikke fru Gundersen spille frøken Tesmans rolle.

Der er blot et eneste punkt som står mig for hovedet og det er at herr Reimers i sit ydre så lidet svarer til det billede, jeg gerne vilde man skulde modtage af Ejlert Løvborg. Men ved hjælp af maskérings- og påklædningskunster må der vel kunne bødes adskilligt herpå.

Jeg skal bemærke at stykket allerede er antaget ved det kgl: teater i København. Men kammerherre Fallesen har ikke hidtil fremsat nogen fordring på at stykket dersteds skal spilles først undtagen, som sædvanligt, for Danmarks vedkommende.

At et exemplar af bogen forinden dens udkomst i handelen ikke blev Dem tilsendt fra forlæggeren, beder jeg Dem om ikke at mistyde. Kammerherre Fallesen fik heller ikke noget exemplar udleveret. Overhovedet absolut ingen. –

Hvad honorarspørgsmålet angår skal jeg tillade mig at foreslå at Kristiania teater en gang for alle erlægger et beløb af 2,500 kroner, der indbetales til boghandler Nils Lund i Kristiania så snart første gangs opførelse af stykket har fundet sted.

Med erkendtlig tak for den omhu, hvormed De øjensynlig allerede har sat Dem ind i mit nye arbejde har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 29. desember 1890

München, den 29. December 1890.

Kære dr: Elias,

Som svar på Deres, dr: Brahms og dr: Schlenthers venlige telegram sender jeg Dem idag et par ord, der vil forklare, hvorledes det gik til at det blev Lessingtheater, som fik opførelsesretten til «Hedda Gabler» i Berlin.

For nogen tid siden henvendte såvel direktør Anno som dr:  Blumenthal sig skriftligt til mig med anmodning om at ville indsende mit nye skuespil til deres teater. I et brev til herr Anno svarede jeg at jeg havde overdraget stykket til Felix Blochs agentur og at man således måtte henvende sig til denne. Jeg tilføjede at hvis herr Anno, efter at have læst bogen, fandt at Lessingtheater rådede over en for titelrollen særlig skikket skuespillerinde, så vilde det kun være mig kært at betro mit arbejde til hans kyndige indstudering.

Da nu altså Lessingtheater på dette grundlag og ud fra denne forudsætning har antaget stykket, så må det synes rimeligt at der intet særdeles er at befrygte for udførelsens vedkommende. Navnlig sætter jeg i så henseende min lid til direktør Anno, der jo ved tidligere lejligheder har lagt for dagen at han opfatter mine arbejder med forståelse og omfatter dem med samvittighedsfuldhed og med venlig interesse.

Heller ikke kan jeg godt tænke mig at dr: Blumenthal, om ikke for andet så dog for sin egen skyld, skulde ville fremføre for publikum et stykke, som hans teater ikke magtede at give en tilfredsstillende udførelse. Sådant vilde jo for ham være at handle imod sin egen fordel og til skade for sit teaters anséelse.

Jeg antager derfor at hvis Lessingtheater ikke blandt sit eget personale kan forføje over de fornødne kræfter, så vil man være betænkt på for anledningen at søge forstærkning andetsteds fra.

Men naturligvis er jeg mine trofaste og årvågne venner lige fuldt hjertelig taknemmelig for den tvivl og bekymring, de har næret. Bring godhedsfuldt dr: Schlenther og dr: Brahm og modtag selv tilligemed Deres ærede frue de bedste og varmeste hilsener fra

Deres i venskab forbundne og hengivne

Henrik Ibsen.

Til ALICE WERNER, MÜNCHEN 30. desember 1890

München, den 30. December 1890.

Miss Alice Werner!

Da jeg i sommer havde den glæde at sé Dem og tale med Dem fortalte De mig at De forstod også det dansk-norske sprog, og for nemheds skyld benytter jeg altså dette idet jeg herved beder Dem modtage en hjertelig tak for det exemplar af Deres digte, som De for nogen tid siden havde den godhed at sende mig. Desværre er mit kendskab til det engelske ikke på langt nær tilstrækkeligt til at jeg kan nyde bogen således, som jeg gerne vilde og som den sikkerlig fortjener.

Disse linjer skulde jeg have sendt Dem for længe siden. Men jeg har været aldeles optagen af et nyt dramatisk arbejde og medens dette stod på, måtte jeg indstille al min brevskrivning. Mere end gerne vilde jeg have gjort en undtagelse for Deres vedkommende. Men det blev alligevel ikke til noget. Kan De tilgive mig dette?

Også for det tilsendte fotografi takker jeg Dem af mit ganske hjerte om det end ikke fuldt ud gjengiver det virkelighedsbillede, som jeg stedse vil bevare i min erindring.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMILIE BARDACH, MÜNCHEN 30. desember 1890

Konvolutt

Fräulein Emilie Bardach.

Hotel «Greif».

Bozen.

Tirol.

München, den 30. December 1890.

Ihren lieben Brief habe ich richtig erhalten. Ebenso die Glocke mit dem schönen Bilde. Ich danke Ihnen so recht vom Herzen dafür. Auch meine Frau findet, dass das Bild sehr hübsch gemalt ist. Aber ich bitte Sie: schreiben Sie mir vorläufig nicht mehr. Wenn die Umstände sich geändert haben, werde ich es Ihnen wissen lassen. Bald werde ich Ihnen mein neues Schauspiel schicken. Empfangen Sie es in Freundlichkeit, – aber schweigend! Wie gern möchte ich Sie wieder sehen und sprechen! Ein glückliches Neujahr wünscht Ihnen und Ihrer Frau Mama

Ihr stets ergebener

H. I.

Til FREDRIK SMITT, MÜNCHEN 31. desember 1890

München, den 31. December 1890.

Herr teaterdirektør J. F. Smitt. Linköping.

Som svar på Deres ærede forespørgsel skal jeg herved meddele at De vil kunne erholde opførelsesret til «Hedda Gabler» overalt i Sverige med undtagelse af Stockholm og Göteborg så snart De til mig fremsender kvittering fra den Gyldendalske boghandel i København for at De til denne har indbetalt 300 (tre hundrede) kroner. Hurtig afgørelse er imidlertid nødvendig da også andre henvendelser til mig har fundet sted.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til MARIE KREUKNIET, [MÜNCHEN] [1890]

Theaterdirektor Kreukniet. Salon des Varietés Amsterdam.

Ueberraschende Mittheilung freudig vernommen. Herzlichsten Dank! Tausend Grüsse sendet Ihnen und Frau Roessing

Ihr ergebenster

Til HUGO KOSTERKA, MÜNCHEN [1890]

Konvolutt

Herrn stud. jur: Hugo Kosterka.

Erbengasse 3. Kgl: Weinberge.

Prag.

Med en venligst hilsen tegner jeg mig

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

1891

Til POLITIKEN, MÜNCHEN 1. januar 1891

München, den 1. Januar 1891.

Til «Politiken»s redaktion.

Af en notits i Deres ærede blad for 30. December synes det at fremgå at der i København hersker nogen uvisshed om hvorvidt mit nye skuespil «Hedda Gabler» vil blive spillet på det kgl: teater eller på Dagmarteatret.

Da jeg har grunde til at ønske enhver sådan tvivl hævet, tillader jeg mig herved at bede om adgang til at oplyse at stykket, ifølge telegrafisk meddelelse fra herr kammerherre Fallesen, allerede den 18. December blev antaget til opførelse på det kgl: teater.

Ærbødigst og forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HERMAN THORESEN, MÜNCHEN 2. januar 1891

München, den 2. Januar 1891.

Kære svoger!

Det var meget venskabeligt af dig, og langt mere end jeg havde ret til at vente, at du betænkte mig med et udførligt og indholdsrigt brev i juleugen. Jeg havde jo endnu dit brev af 16. Juni liggende ubesvaret på mit bord. Mine skriftlige forbindelser, ikke blot med omtrent alle europæiske lande men også med de andre verdensdele, navnlig med Amerika og Australien, er i de senere år forøgede i en sådan grad at jeg nu ikke længer kan få bugt med det altsammen. Og så går det jo desværre først og fremst ud over de nærmeste venner.

For de meddelelser, du i sommer sendte mig angående tillægsartiklen til den franske handelstraktat er jeg dig særdeles forbunden. Min franske oversætter og repræsentant, grev M. de Prozor, har på mine vegne gjort bestemmelsen gældende, således at mine forfatterrettigheder nu i enhver henseende er sikrede i Frankrige. Også med England har jeg, i forbigående sagt, arrangeret mig på en tilfredsstillende måde og erholder derfra meget rundelige honorarer. Noget lignende er tilfældet her i Tyskland og i Østerrig og med Italien har vi jo konvention. Jeg har således ikke synderlig grund til at beklage mig. Men meget bekvemmere vilde det jo unægtelig være om Norge vedtog Bernerkongressens beslutninger. –

Bjørn Bjørnsons ægteskabs- og skilsmissehistorie kendte vi lidt til i forvejen; men det var for os meget interessant gennem dit brev at få nøjere rede på sagen. Det er unægtelig drøje løsepenge, han må betale for sin frigivelse.

Sigurd undrede sig adskilligt over at B. B. vilde henlede hans opmærksomhed på Holzendorffs værk om statsretten. Som du også forudsætter kender han værket meget vel og har selv nævnt det og citeret steder deraf i sin artikelrække «Unionsanalyse» i «Dagbladet». Dine udtalelser om de diplomatiske anliggender har han gennemlæst med stor opmærksomhed. For øvrigt arbejder han netop nu for tiden på en længere afhandling om sagen. Den vil blive offentliggjort i løbet af indeværende måned.

Jeg vedlægger mit nyeste fotografiportræt og håber at du i venlighed vil modtage det. Vore bedste hilsener sender vi dig også og ønsker dig et godt år. Måské mødes vi til sommeren.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 4. januar 1891

München, den 4. Januar 1891.

Kære herr August Larsen!

Jeg takker Dem forbindtligst for Deres venlige brev af 21. December og derhos i øvrigt for alt, hvad De i mellemtiden har havt den godhed at sende mig. Men fremfor alt andet for den prægtige og voluminøse udgave af «Hedda Gabler», som det var mig en sand glæde at modtage. Af trykfejl har jeg ingen fundet. Kun en eneste bogstavfejl, der ingen betydning har. Side 189 står Dem istedetfor dem. Enhver læser forstår imidlertid straks meningen.

I sagen angående den engelske udgave har der fra min side hersket en misforståelse, som imidlertid er let forklarlig. Jeg vidste nemlig at både E. Gosse og Mr: Heinemann, da de henvendte sig til Dem om tilsendelsen af korrekturarkene, havde fuldstændig kundskab om at W. Archer, ifølge aftale med mig, vilde optage stykket i 5. bind af sin store udgave. Jeg stod derfor i den formening at det var fortrinsretten og ikke eneretten, Mr: Heinemann tilkøbte sig. Og det var sin fortrinsret Mr: Archer sigtede til da han erklærede sig frivillig beredt til at træde tilbage fra den mellem ham og mig trufne aftale. Jeg har imidlertid nu al grund til at tro at sagen ordner sig i mindelighed og beder Dem modtage min hjerteligste tak for den store ulejlighed, som dette anliggende må have forvoldt Dem.

Det af Philipp Reclam bestilte exemplar må gerne sendes til fru v. Borch. Bogen vil nemlig ikke i den nærmeste fremtid udkomme hos ham. Og når hans oversætter kun ikke konkurrerer med mig lige over for teatrene så er hans udgaver mig ikke imod. De skaffer nemlig mine arbejder en uhyre udbredelse også i kredse, hvor de ellers ikke vilde nå hen. Han udtalte også nu for ganske nylig dette i et brev, hvori han oversendte mig et særdeles betydeligt frivilligt honorar.

Med gentagen tak for Deres mange venskabstjenester i det forløbne år og med vore bedste hilsener og ønsker ved årsskiftet tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til CORNELIS HONIGH, MÜNCHEN 4. januar 1891

München, den 4. Januar 1891.

Højstærede herr Honigh!

Jeg må bede Dem godhedsfuldt undskylde at jeg ikke tidligere har besvaret Deres venlige henvendelse af 21. December. Men jeg har i denne tid været aldeles overlæsset med forretninger. Idag modtog jeg Deres brevkort og skynder mig at sende Dem disse linjer.

Særdeles gerne giver jeg mit bifald til at De oversætter mit nye skuespil «Hedda Gabler» og bringer Deres oversættelse frem på teatrene.

Med det tilbudte teaterhonorar, 5 % af bruttoudbyttet af enhver forestilling, er jeg fuldkommen tilfreds.

Derimod ønsker jeg ikke at modtage nogen andél af Deres eventuelle honorar hos forlæggeren. Hele beløbet bør udelukkende tilfalde Dem selv alene. Jeg håber at De i Deres oversættelse særlig lægger an på at benytte et godt, naturligt og flydende talesprog. Altså ikke noget stivt bogsprog. At oversætte dramatiske værker er en særegen og vanskelig kunst.

Med en varm tak for den venlige interesse, hvormed De omfatter mit nye skuespil har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, MÜNCHEN 7. januar 1891

München, den 7. Januar 1891.

Herr greve.

Modtag herved min bedste tak for Deres godhedsfulde meddelelse angående «Vildanden». Det er mig særdeles magtpåliggende at hverken dette eller noget andet af mine skuespil bringes til opførelse i Frankrige undtagen i Deres oversættelse, for så vidt en sådan foreligger.

Skrivelsen til Mr. Roger afsendes, forsynet med min underskrift, samtidigt med disse linjer. Erklæringen til brug for Mr. Savine følger indlagt.

For Deres fine og forståelsesfulde tydning af hovedtankerne i mit nye arbejde er jeg Dem overordentlig takskyldig.

Med en ærbødigst hilsning til grevinde Prozor tegner jeg mig

Deres hjerteligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ROGER, MÜNCHEN 7. januar 1891

Je crois devoir informer la Société des auteurs dramatiques que la seule traduction française de mon drame, Le Canard Sauvage, dont j’autorise la représentation sur la scène, est celle du comte M. Prozor, publiée par M. Savine, éditeur.

Je serais très reconnaissant à la Société de vouloir bien interposer ses bons offices afin que cette pièce ne puisse être jouée sans mon consentement et autrement qu’à la condition que je viens d’indiquer.

Til EDMUND GOSSE, MÜNCHEN 8. januar 1891

München, den 8. Januar 1891.

Kære herr Edmund Gosse,

Når jeg herved i underskrevet stand tilbagesender den mig i Deres venlige brev af 2. Januar tilstillede kontrakt, så føler jeg i sandhedens medfør og for min egen skyld en opfordring til at udtale, at jeg ved denne kontrakt forpligter mig til noget andet og noget mere, end jeg havde tænkt mig da jeg i sin tid modtog Mr: Heinemanns tilbud om imod et honorar af £. 150 at lade Dem tilsende korrekturarkene af mit nye skuespil. Disse havde jeg nemlig allerede tidligere, hvilket formentlig Mr: Heinemann også dengang var vidende om, tilsikret Mr: William Archer til brug for hans og Mr: Scotts store udgave af mine skuespil i prosa.

Nu anså jeg det naturligvis straks for en selvfølge at Mr: Heinemann, der erlagde et forholdsvis så betydeligt honorar, vilde sikre sin engelske udgave imod konkurrence. Men jeg tvivlede ikke et øjeblik om at han for Mr: Archers vedkommende vilde gøre en undtagelse. Thi det var jo dog kun ved Mr: Archers frivillige afkald på den ham af mig tilsagte fortrinsret at overenskomsten med Mr: Heinemann kunde komme istand. Da der så på et senere tidspunkt fra Mr: Heinemann fremsattes anmodning om, foruden korrekturarkene, også at erholde tilsendt 5–6 exemplarer af den trykte originaludgave, svarede jeg derfor herr August Larsen at disse exemplarer gerne måtte sendes, – dog kun under den udtrykkelige forudsætning at de ikke misbrugtes til at forhindre Mr: Archer fra senere hen at komplettere sin udgave med dette mit nye stykke.

Desværre har denne forudsætning ikke vist sig at holde stik og jeg har en pinlig fornemmelse af at jeg ved min altfor store tillidsfuldhed har medvirket til at tilføje Mr: Archers intentioner et afbræk, – noget, som han gennem hele sin noble færd imod mig mindst af alt havde fortjent og som også lå uendelig fjernt fra min tanke. Det mig for «Hedda Gabler» fra Mr: Scott gennem Mr: Archer tilstillede honorar har jeg naturligvis tilbagebetalt. Men den store samlede udgave bliver altså ukomplet og dette beklager jeg særdeles meget. – At Deres oversættelse vil i enhver henseende vise sig at være vellykket, derom føler jeg mig fuldt forvisset.

Deres fine og forståelsesfulde afhandling om mit nye drama i «The Fortneightly Review» har jeg med glæde gjort mig bekendt med og beder Dem herved modtage min hjerteligste tak for samme.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til BERNHARD KJEKSTAD, MÜNCHEN 9. januar 1891

München, den 9. Januar 1891.

Herr Bernhard Kjekstad!

For de godhedsfuldt tilsendte tryksager såvel som for Deres venlige følgebrev beder jeg Dem herved at modtage min bedste tak.

Deres bog skal det være mig magtpåliggende at gøre mig indgående bekendt med så snart min tid blot på nogen måde tillader mig det.

Med mange gode hilsener har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 11. januar 1891

München, den 11. Januar 1891.

Kære dr: Elias,

Tillad mig herved at takke Dem for Deres venlige meddelelse om at direktør Blumenthal skal have engageret frøken Anna Haverland til at spille «Hedda». Jeg sér heri en bekræftelse på min sikre forudsætning om at Lessing-Theater, ifald det ikke selv besad en for denne vanskelige opgave fuldkommen egnet skuespillerinde, vilde sikre sig en sådan andetsteds fra. Frøken Haverland er en ypperlig kunstnerinde. Jeg har sét hende for 15–16 år siden i Dresden. Fru Anno kommer formodentlig til at overtage «Thea Elvsted», der efter min mening ligger fortræffeligt tilrette for hende. Her i München skal disse to roller udføres af frøken Heese og fru Ramlo og stykket gives første gang den 31. Januar.

Deres artikel om P. Hansens oversættelse af «Faust» tilsendte jeg ham uopholdelig og modtog nytårsdag et kort fra ham med anmodning om at bringe Dem hans bedste tak da han ikke med sikkerhed kendte Deres nuværende opholdssted. Derhos udtalte han sin særlige tilfredstillelse ved at hans oversættelse «var bleven rosende omtalt i et så fornemt blad som Allgemeine Zeitung». Undskyld, kære ven, at jeg rent har glemt at meddele Dem dette.

Deres brev af 3. Januar undlod jeg at svare på da jeg jo allerede engang før gennem Dem havde meddelt herr Fischer at jeg i overensstemmelse med hans ønske havde henvendt mig til herr Reclam og ikke befrygtede nogensomhelst overrumpling fra dennes side. Jeg har gentagende gange havt beviser for at herr Reclam er en hædersmand. Og selve det rygte, som herr Fischer omtaler i sit brev til Dem og som har sat ham i en så stor forskrækkelse, afgiver et sådant bevis. Thi rygtet hidrører åbenbart fra at en viss berygtet literær røver i Berlin allerede i December henvendte sig til herr Reclam med tilbud om i løbet af nogle få uger at levere denne en oversættelse af «Hedda Gabler» imod, som honorar, at erholde et par hundrede friexemplarer. (Disse vilde han da naturligvis forsøge på at få anbragt ved teatrene.) Tilbudet blev imidlertid af herr Reclam straks og ubetinget tilbagevist. Om denne sag er der gjort mig meddelelse fra første hånd. Jeg har derfor fundet det unødigt og tillige mindre sømmeligt nu påny at indgå med forespørgsler og forestillinger til herr Reclam. For øvrigt begriber jeg ikke herr Fischers dødsangst for den eventualitet at han skulde blive siddende inde med en større del af sine 3000 exemplarer. De to første oplag af hans udgave er jo allerede udsolgte og jeg tror, han trygt kan hengive sig til det håb at tredje oplag snart vil gå samme vej, – om ikke før, så i alle fald når teateropførelserne rundt omkring begynder at finde sted. Hils forøvrigt godhedsfuldt herr Fischer på det venskabeligste fra mig. Han er jo «ein guter Kerl»; det er kun hans overdrevne og unødige ængstelighed, jeg ikke kan finde mig tilrette med. –

Når De træffer Ludwig Fulda må De endelig på mine vegne bringe ham en hjertelig tak for det tilsendte exemplar af «Das verlorene Paradies». Dette skuespil er efter min mening et ganske eminent fortræffeligt arbejde både hvad karakterer og komposition angår. Tak ligeledes Dr: Brahm for hans elskværdige artikel i «Freie Bühne». Og Dr: Schlenther ligeså. De andre gode fælles venner heller ikke at forglemme. – Gid jeg sad sammen med eder, godt bænket i en god berliner-restaurant, med god vin og god mad på bordet, og god tvangløs passiar dertil! Mine tanker dvæler hver dag hos eder. Hvorledes går det Hoffory? – Med de forbindtligste hilsener til Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til OTTO BRAUN, MÜNCHEN 12. januar 1891

München, den 12. Januar 1891.

Hochgeehrter Herr Doktor!

Durch Ihre freundliche Zusendung meines spanischen Nekrologes in heitere Stimmung versetzt, bitte ich Sie den herzlichsten und verbindlichsten Dank eines Verstorbenen empfangen zu wollen.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen selig(?)

Til KRISTINE STEEN, MÜNCHEN 14. januar 1891

Konvolutt

Frøken Kristine Steen.

Nedre Slotsgade 3. IV.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 14. Januar 1891.

Kære frøken Steen!

De har havt den godhed at tilskrive min hustru et brev, der i et væsentligt punkt vedkommer mig og som jeg derfor har ønsket i korthed personlig at svare på.

Fru Wolf ønsker at fritages for at spille pigen Berte i mit nye skuespil og mener at dette parti vil kunne udføres af hvilkensomhelst anden skuespillerinde ved teatret.

Dette tager fruen fejl i. Der er ingen anden deroppe, der kan fremstille Berte således, som jeg vil have hende fremstillet. Fru Wolf alene kan det. Men hun har åbenbart ikke gjort sig den ulejlighed at læse stykket opmærksomt igennem. Thi ellers synes jeg at hun selv straks måtte forstå dette.

Jørgen Tesman, hans gamle tanter og det mangeårige tjenestetyende Berte danner tilsammen et helheds- og enhedsbillede. De har fælles tankegang, fælles erindringer, fælles livssyn. For Hedda står de som en mod hendes grundvæsen rettet fiendtlig og fremmed magt. Derfor må de i fremstillingen harmonere indbyrdes. Og dette vil kunne ské når fru Wolf er med. Men også kun da.

Af hensyn til fru Wolfs sunde dømmekraft vil jeg ikke for alvor tro at hun agter det under sin kunstneriske værdighed at fremstille en tjenestepige. Jeg har ialfald ikke agtet det under min værdighed at digte dette skikkelige, jævne, halvgamle menneske.

Her i München skal denne fordringsløse personlighed gengives af en af hofteatrets første skuespillerinder. Og hun omfatter opgaven med kærlighed og interesse. Foruden at være skuespillerinde er hun nemlig kunstnerinde tillige. Jeg mener, hun sætter ikke sin ære i at «spille roller» men i at virkeliggøre digtede mennesker.

På Burgteatret i Wien spilles i denne tid «En folkefiende». Mellem de mange bipersoner i fjerde akt forekommer en drukken mand, der kun har nogle få ord at sige. Denne i stykket forsvindende figur udføres af den store, europæisk berømte Gabillon. –

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 15. januar 1891

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

Kopenhagen.

Dänemark.

München, den 15. Januar 1891.

Kære herr August Larsen!

Vore to sidste breve har krydset hinanden og jeg takker Dem herved venskabeligst for Deres med deri indlagte sørgekort fra fru Heibergs efterladte. Ikke mindre takker jeg Dem for al den møje, De har havt med anskaffelsen og besørgelsen af de visstnok både smukke og smagfulde palmegrene, der jo fik en hædersplads på selve kisten. Prisen var netop, hvad jeg så omtrent havde tænkt mig ifølge erfaring fra et tidligere lignende tilfælde.

Støttende mig til en meddelelse fra Edmund Gosse har jeg grund til at antage at honoraret fra Mr: Heinemann vil blive indbetalt omtrent samtidig med at dette brev fremkommer. Jeg tillader mig da at anmode Dem om at der for min regning må blive indkøbt gode sikre 4 % obligationer, ligesom de tidligere og efter eget valg, til et pålydende beløb af 12,000 kroner. Tag mig ikke ilde op at jeg bebyrder Dem med dette hverv, hvilket jeg særlig gerne vilde lægge netop i Deres hænder.

Ligeover for forespørgsler fra rejsende teaterdirektører beder jeg Dem om godhedsfuldt at ville handle ganske efter eget skøn.

Med vore bedste hilsener til Dem selv og til Hegels tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KAARLO BERGBOM, MÜNCHEN 19. januar 1891

München, den 19. Januar 1891.

Kære herr doktor!

Idag havde jeg den fornøjelse at modtage Deres venlige brev, som jeg herved skynder mig at besvare idet jeg hjerteligst takker Dem for den interesse, hvormed De omfatter mit nye skuespil «Hedda Gabler».

Det vilde være mig særlig kært at få dette arbejde opført på det finske teater, hvor jeg med sikkerhed tør påregne at udførelsen, i alle fald for hovedpersonens vedkommende, vil blive ganske overordentlig god.

Desværre har jeg aldrig havt anledning til at sé fru Ida Aalberg Kivekäs optræde på scenen. Men jeg har hørt så meget om hendes geniale fremstillingsevne og læst så meget derom i tidningerne, navnlig fra den tid da hun spillede i København og har desuden gennem personligt bekendtskab modtaget et sådant indtryk af hendes uvanlige intelligents, at jeg med fuld tryghed tør lægge denne vanskelige opgave i hendes hænder.

Særdeles magtpåliggende er det mig at stykket bliver gengivet i en korrekt og let flydende oversættelse. I et kultiveret og naturligt talesprog altså. Ikke i stivt bogsprog. Jeg forudsætter nemlig at der også i det finske er forskel på de to ting.

Som honorar tillader jeg mig at foreslå et beløb af 250 kroner, der nu straks ved stykkets antagelse indbetales enten til mig direkte eller til den Gyldendalske boghandel i København. Helst dog dette sidstnævnte alternativ.

Med de bedste hilsener til Dem, til den eventuelle finske Hedda og til andre gode venner tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUIGI CAPUANA, MÜNCHEN 22. januar 1891

München, den 22. Januar 1891.

Hochverehrter Herr!

Ich muss darauf bestehen, dass der ursprüngliche Schluss meines Schauspieles bei der Aufführung nicht geändert wird. Gerade des Schlusses wegen ist das ganze Stück geschrieben. Das italienische Publicum ist hochintelligent und feinfühlig. Die Italiener werden schon meine Intentionen verstehen!

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, MÜNCHEN 23. januar 1891

München, den 23. Januar 1891.

Herr greve,

Herr Luigi Capuana har, som jeg med beklagelse ser, forårsaget Dem et ganske betydeligt besvær gennem sit forslag om at forandre slutningsscenen i «Et dukkehjem» til brug for de italienske teatre.

Jeg er ikke et øjeblik i tvil om at Deres variant vilde være langt at foretrække fremfor herr Capuanas forslag. Men sagen er, at jeg umulig kan indlade mig på direkte at give min autorisation til nogensomhelst forandring af dramaets udgang. Jeg kan næsten sige at netop for slutningsscenens skyld er det hele stykke skrevet.

Og hertil kommer at jeg tror herr Capuana tager fejl når han frygter for at den italienske publik ikke skulde være i stand til at forstå eller godkende mit arbejde dersom det føres frem på teatret i sin oprindelige skikkelse. I alle fald bør dette forsøges. Viser det sig da virkelig at det aldeles ikke går, så får herr Capuana på egen hånd benytte Deres redaktion af slutningen, men uden at et sådant skridt af mig formelt godkendes eller autoriseres.

Jeg har i mit brev til herr Capuana, hvilket afgik herfra igår, i korthed udtalt mig om sagen, og jeg håber at han lader sine betænkeligheder fare indtil han gennem erfaring har fåt bekræftelse på at de virkelig er grundede.

I sin tid, da «Et dukkehjem» var aldeles nyt, gav jeg nødtvungen mit samtykke til at slutningen blev forandret for fru Hedwig Niemann-Raabe, der skulde spille «Nora» i Berlin. Men dengang gaves der for mig intet valg. I literær henseende var jeg jo i Tyskland retløs og kunde altså intet forhindre. Og desforuden forelå stykket i sin oprindelige skikkelse, altså uforvansket, tilgængeligt for den tyske almenhed gennem den tyske udgave, som da allerede var trykt og kommet i boghandelen. Med den forandrede slutning holdt stykket sig ikke længe på repertoiret. Uforandret derimod spilles det fremdeles. –

På indlagte brev fra M. Antoine har jeg svaret takkende for hans hensigt også at bringe «Vildanden» til opførelse, men at jeg meget skulde ønske at han vilde benytte Deres oversættelse. Hvad han beslutter sig til, véd jeg ikke. Men da Théâtre Libre vel må betragtes nærmest som en privat forening, så er der neppe adgang til gennem retslige midler at nedlægge noget forbud, et skridt, som af forskellige grunde kanhænde heller ikke vilde være at anbefale. Jeg lægger forøvrigt afgørelsen af dette spørgsmål ganske i Deres hænder, forvisset om at De vil vide at træffe den rigtigste fremgangsmåde.

Med en ærbødigst hilsen til grevinde Prozor og med en hjertelig tak for al udvist godhed og velvilje tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUCIE WOLF, MÜNCHEN 25. januar 1891

Konvolutt

Skuespillerinde fru Lucie Wolf.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 25. Januar 1891.

Kære fru Wolf!

Af Deres brev til min hustru ser jeg at De føler Dem forstemt over en yttring i min svarskrivelse til frøken Steen. Netop den samme sindsstemning fremkaldte hendes henvendelse hos mig og det er dette, De fejlagtig har opfattet og betegnet som «grættenhed». Jeg kan forsikre Dem at den slags smålige luner lider jeg ikke af.

De véd selv meget godt, hvor højt jeg sætter Dem både i Deres fag og som elskværdig og tiltalende personlighed tillige. Den sag behøver jeg derfor visst ikke for alvor at indlade mig videre på. Jeg er sikker på at De i Deres hjerte ikke nærer nogensomhelst tvil i så henseende.

Men jeg kan fremdeles ikke komme bort fra den opfatning at det var lidet kunstnerisk tænkt, hvad De lod frøken Steen sige mig fra Dem, nemlig at pigen Berte i mit nye skuespil kunde fremstilles af hvem det så skulde være ved Kristiania teater.

Og da De lader til at holde fast ved Deres mening ligesom jeg ved min, så foreslår jeg at vi foreløbig ikke disputerer videre om dette spørgsmål. Når vi næste gang mødes i Grand hôtel eller andetsteds kan vi jo mundtlig drøfte tvistpunktet i al venskabelighed.

Med vore hjerteligste hilsener tegner jeg mig

Deres stedse hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, MÜNCHEN 27. januar 1891

München, den 27. Januar 1891.

Herr Edmund Gosse. London.

Til min store og ubehagelige overraskelse erfarer jeg at honoraret for Deres engelske udgave af «Hedda Gabler» endnu ikke er indbetalt til den Gyldendalske boghandel .

Hvad betyder dette? Hvorledes skal jeg forklare mig denne påfaldende adfærd.

I Deres brev af 2. Januar skriver De jo udtrykkelig at samme dag da den af mig underskrevne kontrakt er kommen herr Heinemann i hænde skal mit tilgodehavende blive sendt til København.

Jeg må herved indstændig anmode Dem om uopholdelig at indløse Deres givne ord.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, MÜNCHEN 28. januar 1891

München, den 28. Januar 1891.

Kære herr Edmund Gosse!

Sagen bliver for mig mere og mere gådefuld.

Straks efter at jeg igår havde afsendt mit brev til Dem modtog jeg fra herr Heinemann en for resten temmelig uvigtig skrivelse men som indeholdt følgende mærkelige P. S:

Ich bin soeben in Begriff mich mit Herrn Larsen in Verbindung zu setzen, um den geschäftlichen Theil dieses Unternehmens zu ordnen.

Hvad betyder dette?

Herr Heinemann behøver jo blot uden videre omsvøb at sende herr Larsen en anvisning eller veksel lydende på £. 150. Dermed vilde hele den sag være ordnet.

Som sagt, jeg véd virkelig ikke, hvad jeg skal tænke og tro om herr Heinemanns adfærd?

Han kan dog umulig have glemt at han i den af ham selv konciperede og underskrevne kontrakt udtrykkelig har forpligtet sig til at indbetale honoraret samtidig med bogens udkomst. Nu er bogen udkommet. Men honoraret er ikke erlagt.

Jeg beder Dem om, også for Deres egen skyld, uopholdelig at ordne disse anliggender og tegner mig Deres i venskab forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUIGI CAPUANA, MÜNCHEN [28. januar 1891]

Stimo che Galletti abbia perduto il diritto di rappresentazione perchè non ne approfittò e non pagò nulla. Autorizzo lei a far rappresentare Nora.

Henrick Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, MÜNCHEN 29. januar 1891

München, den 29. Januar 1891.

Herr greve.

For Deres brev af 25. dennes frembærer jeg herved min bedste tak og lige så for telegrammet i følge hvilket jeg igår straks sendte herr Capuana i Rom bekræftelse på min autorisation til at opføre «Et dukkehjem». Den overenskomst, som jeg for flere år siden afsluttede med herr Galletti, betragter jeg nemlig nu som ugyldig da han i denne lange tid ikke har bragt stykket til opførelse og heller ikke betalt for koncessionen. –

Mit for herr Antoine udtalte ønske om at han vilde benytte Deres oversættelse var så eftertrykkelig og bestemt formuleret at jeg ikke let kan tænke mig at han skulde kunne misforstå det.

Jeg vilde imidlertid være Dem meget taknemmelig om det var muligt at Deres manuskript eller de franske korrekturark kunde stilles til hans rådighed. Dette naturligvis kun under den forudsætning at Deres oversættelse i sin helhed ikke i den nærmeste fremtid bliver tilgængelig gennem boghandelen. Skulde derimod dette ske da behøver jo blot forlæggeren at få i opdrag at sende ham et exemplar af bogen. Med tak og med de hjerteligste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, MÜNCHEN 30. januar 1891

Edmund Gosse Ldn

Delamere Terrace 29 Westbourne Sq Telegramm heinemanns dankend erhalten sache also in ordnung brief abgeht bald

Henrik Ibsen

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 3. februar 1891

München, den 3. Februar 1891.

Kære herr Hegel!

Modtag herved min bedste tak for brevet med deri indlagte regnskab. Ligeså for forskuddet og for indkøbet af obligationerne.

Tilbudet angående nyt oplag af «Catilina» går jeg med megen fornøjelse ind på.

Med hjertelige hilsener til Dem og Deres kære huslige kreds tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMIL TAUBERT, MÜNCHEN 3. februar 1891

Königl. Theater Intendanturrath Taubert, Berlin

München 3. febr 1891.

Brief soeben freudig überrascht erhalten. Komme in wenigen Tagen nach Berlin, werde Ihnen dann die Sache mündlich auseinandersetzen. Vorläufig meinen verbindlichsten Dank und Gruss.

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN KROHG, MÜNCHEN 4. februar 1891

München, den 4. Februar 1891.

Herr Christian Krohg!

Som svar på Deres venlige forespørgsel skal jeg herved meddele at jeg, når herr Hegel er villig til at overtage forlaget, særdeles gerne giver mit samtykke til at De illustrerer en særlig udgave af «Terje Vigen».

Som De sér skriver jeg fremdeles «Vigen» og ikke «Viken». Dette gør jeg for at betegne den bløde vestlandske udtale.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til LOU ANDREAS-SALOMÉ, MÜNCHEN 5. februar 1891

München, den 5. Februar 1891.

Geehrter Herr!

Für die freundliche Zusendung Ihrer interessanten Studien sowie für Ihren liebenswürdigen Brief bitte ich Sie hierdurch vorläufig meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen und habe die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til VICTOR BARRUCAND, MÜNCHEN 6. februar 1891

6 février 91

Monsieur,

Comme réponse à votre demande il faut que je vous communique par la présente, que je ne peux pas vous donner la permission de publier ou faire représenter votre traduction de ma pièce Vildanden. C’est que dans les deux cas j’ai chargé mon traducteur autorisé, Mr. le comte de Prozor de me représenter et de surveiller mes affaires littéraires en France, et une traduction de cette pièce est déjà prête de sa main et va paraître dans peu de temps.

En même temps je ne veux pas négliger de vous faire observer le traité de commerce qui a été fait entre la France et les pays unis la Suède et la Norvège en 1881 qui existe toujours, dont un article supplémentaire (clause) m’assure mes droits d’auteur pour la France et les protège par la loi dans la même étendue comme pour n’importe quel français.

Comme suite de ceci aucun éditeur français ne pourra éditer et aucun théâtre français ne pourra représenter la traduction de Vildanden faite par vous et P. H. à mon insu et sans mon consentement.

En regrettant beaucoup d’être obligé de vous communiquer ceci je signe obligeamment

H. I.

Til HELENE RAFF, BERLIN [8. februar 1891]

Brief gestern freudig überrascht und herzlich dankend erhalten. Première findet erst Dienstag statt. Viele Grüsse an Sie und an Ihre verehrte Frau Mama.

Henrik Ibsen.

Til JACK THOMAS GREIN, MÜNCHEN 20. februar 1891

München, den 20. Februar 1891.

Sehr geehrter Herr!

Ihr werthes Schreiben ist mir gestern zugegangen, und war es mir eine grosse Freude daraus zu erfahren, dass Sie beabsichtigen mein Schauspiel «Gespenster» in dem neulich gegründeten «Freien Theater» in London zur Aufführung zu bringen.

Selbstverständlich gebe ich sehr gern meine Zustimmung zu diesem Ihrem Vorhaben. Auch ist es mir eine Befriedigung und Beruhigung zu wissen, dass unser gemeinsamer Freund, Herr William Archer, die Einstudirung überwacht. Er kennt nämlich besser als sonst irgend Jemand meine Intentionen und wird sicherlich durch Rathschläge in verschiedenen Richtungen sehr nützlich sein können.

Winke von hier aus zu geben wird mir kaum möglich sein. Nur kann ich sagen, dass Naturwahrheit in der ganzen Darstellungsweise eine Hauptsache ist, die genau beobachtet werden muss.

Mit den besten Wünschen für das Gedeihen Ihres Theaters und mit den verbindlichsten Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til VICTOR OTTMANN, MÜNCHEN 25. februar 1891

Konvolutt

Herrn Victor Ottmann.

Luther-Strasse 16. III.

Berlin. W.

München, den 25. Februar 1891.

Herr Victor Ottmann. Berlin.

At min skandinaviske forlægger og jeg selv ikke ønsker og ikke vil tillade at der fra Deres hånd udkommer nogensomhelst tysk oversættelse af mine værker meddeles Dem herved på given foranledning.

Henrik Ibsen.

Til PETTER HÅKONSEN, MÜNCHEN 26. februar 1891

München, den 26. Februar 1891.

Herr Petter Håkonsen Chicago.

Som svar paa Deres forespørgsel skal jeg herved oplyse, at jeg ikke har nogen brodersøn eller anden nær slægtning i Amerika.

Hvorvidt den omskrevne Bergenser med rette bærer samme navn som jeg, kan jeg jo ikke vide. Men under alle omstændigheder er han mig fuldstændig ubekendt og uvedkommende.

Skulde De ved en eller anden anledning have et avisudklip at sende mig, takker jeg på forhånd og tegner mig

Deres forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, MÜNCHEN 27. februar 1891

Theaterchef Schrøder Kristiania

Udfaldet med stor glæde erfaret tak og hilsen til dem alle! Haaber paa god fremtidig samvirken i forstaaelse.

Henrik Ibsen

Til GABRIELE VON BIBRA, MÜNCHEN 1. mars 1891

Konvolutt

Hochwohlgeboren Frau Baronin Gabriele v. Bibra.

Marokkaner-Gasse 3.

Wien. III. Bz.

München, den 1. März 1891.

Hochgeehrte Frau Baronin!

Für Ihr freundliches und liebenswürdiges Schreiben bitte ich Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Ich glaube jedoch, dass Ihre Ansichten über «Hedda Gabler» nicht in jeder Beziehung ganz zutreffend sind. Da ich aber grundsätzlich jede briefliche Besprechung meiner literarischen Arbeiten vermeide, kann ich hier auf dieses Thema nicht näher eingehen. Die Möglichkeit einer mündlichen Auseinandersetzung wäre jedoch, und zwar in einer nicht allzu fernen Zukunft, vielleicht nicht ganz ausgeschlossen.

Mit dem Ausdrucke vorzüglicher Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, MÜNCHEN 3. mars 1891

München, den 3. Marts 1891.

Herr greve,

Jeg beder Dem om i godhed ikke at tage mig det ilde op når jeg idag nødes til at ulejlige Dem med nogle linjer.

Sagen er nemlig den at jeg fra literatører i Paris jævnlig modtager breve indeholdende anmodninger om autorisation til at oversætte et eller andet af mine skuespil. Det er navnlig «Hedda Gabler», «Vildanden» og «En folkefiende», hvorom der handles og da vedkommende ikke i regelen er de skandinaviske sprog mægtige, så foreslår de mig at foretage oversættelsen efter en af de tyske eller engelske udgaver. Naturligvis går mit svar stadig ud på at De og ingen anden har udelukkende autorisation til at oversætte mine arbejder på fransk og at jeg desuden ikke vilde kunne godkende nogen oversættelse, der ikke er foretagen direkte efter originalen.

Nu tviler jeg jo ikke egentlig på at min nægtelse vil af vedkommende blive respekteret, ligesom jeg jo også er traktatmæssig beskyttet. Men disse hyppige henvendelser synes at tyde hen på at tiden nu vilde være særdeles gunstig for en fransk udgave af de tre foran nævnte stykker, og da først og fremst af «Hedda Gabler», der ofte har været nævnt og fremdeles nævnes i franske blade i anledning af den engelske oversættelse, der udkom i London i midten af Januar.

Hvis jeg ikke har misforstået Dem så foreligger Deres manuskript færdigt til udgivelse. Og da formentlig det samme er tilfældet med oversættelsen af «Vildanden» så vilde der nu haves tilstrækkeligt materiale til at fylde et nyt bind af omtrent samme omfang som det hos Mr: Savine tidligere udkomne. Den for nogen tid siden omtelegraferede offentliggørelse af «Hedda Gabler» i en revue burde vel da helst udeblive.

Jeg tillader mig at henstille til Dem i godhed og velvilje at overveje, hvorvidt det er Dem muligt at foretage noget effektivt skridt i det her omskrevne anliggende, hvilket for mig står som en sag af stor og vidtrækkende betydning.

Endnu en anden ting må jeg få lov til at berøre i det jeg indstændig anholder om at mit digt «Ballonbrev» ikke under de nuværende forholde og heller ikke i nogen nærmere fremtid må blive offentliggjort på fransk. Det er min sikre overtydning at sådant vilde kunne forvolde skade i flere henseender. Tilgiv at jeg besværer Dem med alt dette.

Med en ærbødigst hilsen til grevinde Prozor tegner jeg mig

i hengivenhed og takskyldighed

Deres hjertelig forbundne

Henrik Ibsen.

Til MAX GRUBE, MÜNCHEN 4. mars 1891

München, den 4. März 1891

Lieber Herr Oberregisseur.

Als Antwort Ihrer freundlichen Anfrage beeile ich mich hierdurch ergebenst zu erklären, dass die bei S. Fischer, Berlin, erschienene, von Adolf Strodtmann veranstaltete und von mir autorisirte Ausgabe meines Schauspieles «Die Kronprätendenten» in jeder Beziehung unbedingt die bessere ist.

Ich ersuche Sie deshalb dringend diese und keine andere Uebersetzung zu benützen.

«Rechts» und «Links» im Arrangement ist vom Zuschauerplatz berechnet.

Das Geschäftliche bezüglich der Annahme des Stückes ersuche ich Sie oder sonstige betreffende Beamten der Kgl. General-Intendantur mit meinen Agenten, den Herren Felix Bloch Erben, Berlin, abmachen zu wollen.

Mit freundschaftlichen Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til FELIX BLOCH ERBEN, MÜNCHEN 5. mars 1891

München, den 5. März 1891.

Herren Felix Bloch Erben. Berlin.

Im Anschluss an unsere mündliche Verabredung während meiner jüngsten Anwesenheit in Berlin übertrage ich Ihnen hierdurch den Vertrieb meines historischen Schauspieles «Die Kronprätendenten» in der bei S. Fischer, Berlin, erschienenen, von Adolf Strodtmann veranstalteten und von mir autorisirten Ausgabe, welche ich als die für das Theater einzig brauchbare erachte.

Die Hälfte der eventuellen Tantièmen und Honorare ist an den Herausgeber des Stückes, Herrn Professor Julius Hoffory auszubezahlen.

Von diesem Vertrag bleibt das Burgtheater in Wien ausgeschlossen.

Hochachtungsvoll

Henrik Ibsen.

Til VICTOR BARRUCAND, MÜNCHEN 6. mars 1891

München, den 6. Marts 1891.

Kære herr Barrucand,

Af Deres venlige igår modtagne brev sér jeg med beklagelse at det svar, jeg nylig sendte Dem, har berørt Dem på en ubehagelig måde. Jeg kan meget vel forstå dette og må åbent erkende at der hos mig herskede en mistydning af Deres bevæggrunde til at oversætte og eventuelt at lade offentliggøre og bringe til opførelse mit skuespil «Vildanden». Ved Deres nu i en så elskværdig form afgivne forklaring er naturligvis enhver misforståelse fra min side ryddet af vejen.

Men mine forpligtelser lige overfor grev Prozor består jo fremdeles og uden hans samtykke vil jeg altså ikke kunne give nogen anden oversættelse min formelle autorisation.

Jeg vil desuden udtale at enhver oversættelse, der fremkommer gennem samarbejde mellem to eller flere er mig principielt imod. «Vildanden» frembyder desuden ganske særlige vanskeligheder i det man må være meget nøje fortrolig med det norske sprog for at kunne forstå hvor gennemgående enhver enkelt person i stykket har sin ejendommelige, individuelle udtryksmåde, hvorigennem tillige vedkommendes dannelsesgrad markeres. Når f. ex. Gina taler, må man straks kunne høre på hende at hun aldrig har lært grammatik og at hun er udgået fra de lavere samfundslag. Og således fremdeles på forskellig måde for alle de øvrige personers vedkommende. Oversætterens opgave er således her ingenlunde let at løse.

Men for den venlige interesse, De nærer for mit arbejde, beder jeg Dem modtage min hjerteligste tak i det jeg håber og ønsker at den forbindelse, som nu er indledet mellem os, ikke hermed må være afsluttet.

Deres hengivne og erkendtlige

Henrik Ibsen.

Til RICHARD FLEISCHER, MÜNCHEN 11. mars 1891

Konvolutt

Herrn Richard Fleischer, Chef-Redakteur der «Deutschen Revue».

Villa Riviera.

Wiesbaden.

München, den 11. März 1891.

Sehr geehrter Herr,

Als Antwort Ihrer werthen Anfrage muss ich leider mittheilen, dass ich nicht in der Lage bin Ihrem Wunsche nachzukommen.

Mit Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ergebener

Henrik Ibsen.

Til CORNELIS HONIGH, MÜNCHEN 11. mars 1891

München, den 11. Marts 1891.

Herr C. Honigh. Wageningen.

Ærede herre,

For Deres omfattende brev med deri indlagte fotografi beder jeg Dem herved modtage min forbindtligste tak og ligeså for de tilsendte bøger, hvilke jeg med nogenlunde lethed kan forstå omendskønt jeg ikke kender den rigtige udtale af en hel del ord. Hvis jeg blot havde mere tid til min rådighed, så vilde jeg nu for alvor begynde at studere det hollandske sprog. Men brevvekslingen lægger desværre i altfor høj grad beslag på mig om jeg end også i denne henseende nødtvungent beflitter mig på den størst mulige korthed.

Det af Dem omskrevne sted i mit stykke er således at forstå at Hedda, som føler at hun befinder sig i svangerskab, aldeles ikke hos sig sporer noget «kald» til at påtage sig pligter som moder. Det er dette «krav», denne fordring, som hun siger at ingen må stille til hende. Før vil hun dø. Om noget elskovsforhold til en anden mand er her ikke tale.

De kunstnerinder og kunstnere, der har medvirket i «Hedda Gabler», beder jeg Dem bringe min tak og hilsen. Men de omskrevne fotografier ser jeg mig ikke i stand til at sende. De talrige teatre, med hvilke jeg står i forbindelse og hvorfra lignende anmodninger jævnlig fremkommer, har tvunget mig til som fast regel at give afslag. Jeg beder Dem selv betænke, hvorhen det ellers skulde føre.

Den bebudede opførelse af mit stykke i Theater Tivoli i Amsterdam har jeg ingen befatning med og det står jo heller ikke i min magt at forhindre den. Det er forøvrigt ikke noget enestående at et stykke spilles af forskellige selskaber i den samme by. Dette var således nu nylig tilfældet med «Hedda Gabler» i Berlin.

Med en takskyldigst hilsen har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til HEDVIG STOUSLAND, MÜNCHEN 13. mars 1891

Konvolutt

Frau Hedevig Stousland.

Skien.

Norwegen.

München, den 13. Marts 1891.

Kære søster!

Jeg takker dig ret hjertelig for brevet, som jeg modtog i forrige måned og som jeg nu ikke tør opsætte længer med at besvare.

Det var med megen glæde jeg deraf erfarede at Skien nu også får et festivitetslokale. Dette blir naturligvis både stort og pragtfuldt, og derhos tidsmæssigt indrettet i enhver henseende for at svare til byen i dens nuværende skikkelse.

Og så fortæller du at lokalet skal åbnes med en række festligheder nu netop i denne tid.

Gid jeg så sandt kunde have været tilstede ved den lejlighed. Af mine barndomsbekendte vilde jeg vel da kun have truffet meget få. Jeg vilde have stået i kredsen af en ny, for mig fremmed slægt. Men i grunden kanské ikke så ganske fremmed alligevel. Gennem alle de mange fraværelsens år har det stedse stået for mig som om jeg fremdeles hørte hjemme i fødebyen.

Havde nu disse festligheder indtruffet en del år tilbage i tiden og jeg havde vidst besked derom, så skulde jeg have skrevet en sang eller et digt og sendt det hjem. Jeg håber og tror at man derhjemme vilde have taget imod det i venlighed.

Men jeg skriver ikke digte og sange af det slags nu længer. Så derom kan der altså ikke være tale. Og dog vilde jeg så hjertens gerne være med på en eller anden måde.

Derfor skal du meddele dette brev for at de alle kan vide at jeg i tanken er iblandt eder, ved eders fest, ligesom jeg så tidt og ofte i tanken har været iblandt eder både i eders sorger og under eders fortrøstning til lysere dage.

Det var i 1850 at jeg sidste gang var hjemme i Skien. Ikke længe bagefter begyndte der at gå en åndelig stormtid over byen og derfra ud over videre kredse.

Stormvejr har jeg altid holdt af. Og i dette stormvejr var jeg med – skønt fraværende. At jeg var med i det, – derom bærer en del af min digtning sit vidnesbyrd.

Så brød der store ulykker ud over byen og hærjede den gang efter gang. Huset, hvor jeg fødtes og hvor jeg levede mine første barndomsår, – kirken, den gamle kirke med døbeengelen under loftshvælvet, er brændt ned. Alt, hvad mine tidligste erindringer havde at hæfte sig ved, – det brændte altsammen.

Hvor kunde det da være andet end at jeg følte mig sammen med eder alle dybt og personlig berørt af de slag, som rammede vort fælles hjemsted.

Men så kan I også tro at jeg med levende glæde har læst beretningerne om hvorledes byen har rejst sig igen i skønhed og pragt, – hvorledes den har vokset og hvorledes den er skredet fremad på mangfoldige områder.

Jeg synes I må føle jer festligt forhåbningsfulde når I tænker på vor bys fremtid.

Gid jeg personlig kunde have sagt eder dette – og mere til. Men jeg er nu på min måde tilstede iblandt eder alligevel.

Og skulde jeg så endnu en gang, som jeg håber, komme op til Norge, – ja, så vil jeg sé hjemmet igen, – det gamle og dog nye hjem. –

Dette, kære Hedevig, er, hvad jeg gerne vilde sende dig idag. Jeg skal gøre mit bedste for at du senere kan få høre mere fra mig. Lev vel! Hils dine nærmeste og familjen forøvrigt.

Din hengivne broder

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF AF GEIJERSTAM, MÜNCHEN 17. mars 1891

Konvolutt

Literatören herr Gustaf af Geijerstam.

Stora Nygatan, 29.

Göteborg.

Schweden.

München, den 17. Marts 1891.

Kære herr G. af Geijerstam!

Jeg har nu netop modtaget Deres brev og beder Dem indstændigt om ikke at sende mig manuskriptet til Deres oversættelse af «Peer Gynt» da jeg umulig vil få tid til at læse det. Jeg er overlæsset med forretninger og står desuden i begreb med at foretage en rejse til Wien i anledning af «Kongs-emnerne»s opførelse på Burgteatret dersteds.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til HELENE RAFF, MÜNCHEN 21. mars 1891

München, den 21.3.91.

En hjertelig tak for digtet og for de dejlige blomster sender med mange hilsener Deres i venskab og hengivenhed forbundne

Henrik Ibsen.

Til NORDAHL ROLFSEN, MÜNCHEN 21. mars 1891

München, 21.3.1891.

Dr: Henrik Ibsen takker hjerteligst for telegrammet i anledning af fødselsdagen og fremsender en venskabelig hilsen.

Til BERNHARD BRONS, MÜNCHEN 27. mars 1891

München, den 27. 3. 91.

Dr: Henrik Ibsen aflægger herved sin forbindtligste tak såvel for brevet som for de tilsendte oversættelser af nordiske digtere.

Til OLA THOMMESSEN, MÜNCHEN 27. mars 1891

München, den 27. Marts 1891.

Dr: Henrik Ibsen aflægger herved sin forbindtligste tak for det tilsendte digt i anledning af fødselsdagen.

Til AUGUST LINDBERG, MÜNCHEN 30. mars 1891

München, den 30. Marts 1891.

Kære herr Lindberg,

Modtag herved min forbindtligste tak for Deres venlige brev samt for den til Hegel i København stedfundne indbetaling og endelig for det tilsendte exemplar af «Peer Gynt». Da G. af Geijerstam bebudede tilsendelsen af samme, misforstod jeg hans hensigt dermed og bad ham lade det være. Nu tager jeg naturligvis særdeles gerne imod den værdifulde gave.

Da De spørger om forfatterhonoraret for «Peer Gynt» og «Hedda Gabler», så skulde jeg herved foreslå at De for begge stykkerne tilsammen indbetaler til Hegel, Gyldendalske boghandel i København, et beløb af 800 (otte hundrede) kroner, hvorved De erhverver udesluttende ret til at opføre «Peer Gynt» i Sverige, – herfra dog kgl: dramatiska Teatern undtaget.

Med mange hilsener til vore fælles venner og bekendte i Göteborg tegner jeg mig

Deres i venskab forbundne

Henrik Ibsen.

Til AXEL BORCHGREVINK, MÜNCHEN 31. mars 1891

München den 31. Marts 1891.

Hr. Ingeniør Borchgrevink.

For al den Ære og Hjertelighed, som paa min Fødselsdag, afvigte 20de Marts, i Skien er bleven mig til Del, og hvorom jeg, først gjennem Festbestyrelsens godhedsfulde og venlige Telegram og senere gjennem privat Brev og forskjellige Avisreferater har havt den Glæde at modtage Underretning, beder jeg herved om for samtlige Vedkommende at maatte frembære min varmeste Tak.

Ærbødigst og forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 31. mars 1891

München, den 31.3.91.

Dr: Henrik Ibsen ist selbstverständlich nicht damit einverstanden, dass der Schluss seines Schauspieles verstümmelt wird. Bezweifelt jedoch, dass eine solche Verstümmelung heutzutage wirklich irgendwo stattfindet.

Til ANDRÉ ANTOINE, MÜNCHEN [mars 1891]

Monsieur le Directeur,

Je vous prie par la présente d’agréer mon remerciement le plus obligé pour votre lettre amicale et en même temps je m’empresse d’y répondre très brièvement.

Puisque donc, ainsi qu’il ressort de votre lettre, vous désirez, pour la représentation imminente du Canard sauvage au Théâtre-Libre, donner la traduction de MM. Armand Ephraïm et Th. Lindenlaub, je vous donne par la présente l’acquiescement et l’autorisation que vous demandez pour votre projet.

Avec l’expression de ma reconnaissance immuable pour l’infatigable activité avec laquelle vous poussez mes œuvres sur la scène française à Paris et à Bruxelles, j’ai l’honneur de signer,

Votre tout dévoué,

Henrik Ibsen.

Til MAX GRUBE, MÜNCHEN [mars 1891]

In Ihrem Brief vom 15. d. Mts ist mir die Copie des Schreibens der Frau Strodtmann zugegangen und habe ich in dieser Sache nur folgendes zu bemerken:

Laut Vereinbarung zwischen A. S. und mir im Sommer 1876 zukommt mir die Hälfte der eventuellen Theaterhonorare und Tantiémen für seine Übersetzung meines Schauspieles «Die K.» welche Uebersetzung ich bei der betreffenden Gelegenheit autorisirte.

Ob Frau S. und nicht Prof H, gegen seine Behauptung, auch in diesem Falle die Rechtsnachfolgerin ihres verstorbenen Mannes sei, kann ich nicht entscheiden. Prof. H. muss jedenfalls von Ihnen darüber befragt werden. Befindet Frau S. sich unzweifelhaft im Rechte, hat sie meiner Ansicht nach ganz einfach in dem zwischen uns abgeschlossenen Vertrag über den Vertrieb des Stückes in die Stelle des Herrn Prof. H. einzutreten.

Til OSCAR LEVERTIN, MÜNCHEN 1. april 1891

München, den 1. April 1891.

Dr: Henrik Ibsen frembærer herved sin forbindtligste tak for det godhedsfuldt tilsendte exemplar af «Lifvets fiender».

Til WALTHER BACMEISTER, MÜNCHEN 2. april 1891

Konvolutt

An den Ob. Primaner Walther Bacmeister

in Geislingen a/d. Steige.

Hiermit erfülle ich Ihren Wunsch.

München, 2.4.91.

Henrik Ibsen.

Til ALBERT SAVINE, MÜNCHEN 2. april 1891

Savine, rue Pyramides, 12, Paris

Je déclare par la présente que vous avez le droit exclusif de publier le Canard Sauvage en France.

Henrick Ibsen.

Til TITO A. BRUCENI, MÜNCHEN 4. april 1891

München, den 4. April 1891.

Herrn Dr Tito A. Bruceni, Milano.

Lieber, geehrter Herr,

Für Ihre liebenswürdige und fein verständnissvolle Besprechung meines Schauspieles «Casa di Bambola» in «L’Avvenire Letterario» bitte ich Sie hierdurch meinen herzlichsten und verbindlichsten Dank empfangen zu wollen indem ich mit den besten Grüssen die Ehre habe mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til HANNA BUTENSCHØN, MÜNCHEN 5. april 1891

Konvolutt

Fru konsul Hanna Andresen.

Kirkegaden 6.

Kristiania.

Norwegen.

München, den 5. April 1891.

Ærede frue!

Tillad mig herved at bringe Dem min varmeste tak for den glæde, De har beredt mig ved tilsendelsen af Deres brochure over «Hedda Gabler».

Deres tolkning af mit arbejde er fin og forståelsesfuld i enhver henseende. De har intet oversét i bogen og intet indfantaseret i den. Og just dette sætter jeg så stor pris på.

Modtag derfor en taksigelse og ret mange hilsener fra

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til CORNELIS HONIGH, MÜNCHEN 5. april 1891

München, den 5. April 1891.

Herr C. Honigh!

Deres brev af 1. April har allerede fundet sin besvarelse i mit seneste telegram og jeg kan derfor blot gentage indholdet af samme. Jeg har ikke givet det omskrevne skuespillerselskab autorisation til at spille «Hedda Gabler». Men det står ikke i min magt at forhindre at stykket opføres uden autorisation. Jeg har ikke autoriseret nogen anden end Dem til at oversætte og udgive mit arbejde på hollandsk. Men jeg kan selvfølgelig ikke beskytte Dem imod konkurrenter, da jeg jo ikke selv er beskyttet i så henseende.

Dette er alt, hvad jeg har at sige i dette anliggende. Min tid er desuden overordentlig stærkt optagen og jeg står netop i begreb med at tiltræde en rejse til Wien, hvor mit drama «Die Kronprätendenten» skal opføres første gang på Burgtheater den 11. April.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til OSWALD SCHMIDT, MÜNCHEN 7. april 1891

München, den 7. April 1891.

Lieber Freund,

Einen herzlichen Glückwunsch zum Geburtstag sendet Ihnen

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA OG SIGURD IBSEN, WIEN 10. april 1891

Wien, den 10. April 1891.

Disse få ord sender jeg eder begge for at sige at alt står vel til. En udmærket bolig stod beredt til mig. Men dyrt er alting her. Igår kostumeprøve. Idag endnu en extraprøve. Udførelsen vil blive mesterlig. Overløbes forfærdelig af avisfolk og andre besøgende. Efter forestillingen imorgen fest i Kaiserhof. Søndag stor middag hos direktør Burckhard. Mandag hos Richard Voss. Mandag eller tirsdag «Wildente» première i Deutsches Volksteater med Mitterwurzer som Hjalmar. Onsdag «Volksfeind» i Burgtheater og torsdag forhåbentlig hjemrejse.

Alle nærmere enkeltheder må henstå indtil jeg mundtlig kan fortælle. Kun vil jeg sige at den literære bevægelse her er langt stærkere end jeg havde tænkt mig.

Jeg håber I har det godt. Men vilde dog gerne høre lidt fra eder. Mange hilsener!

Eders hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN IRGENS HANSEN, WIEN 18. april 1891

Wien, den 18. April 1891.

Kære herr Irgens Hansen,

Deres brev modtaget hersteds. Er optagen fra morgen til langt på nat. Vær ubekymret for honorarbetingelserne. Skal læmpe mig. – Iaften stor afskedsbanket i «Concordia». Rejser imorgen efter indbydelse til Budapest.

Skriver nærmere efter hjemkomsten til München.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, BUDAPEST 22. april 1891

Hilsen sendes til den mig desværre ubekendte unge dame.

Henrik Ibsen.

Budapest, den 22. April 1891.

Til UKJENTE MOTTAGERE, BUDAPEST 23. april 1891

Tisztelt szerkesztő ur!

Engedje meg kérem, hogy ez uton mondjak köszönetet azért a rendkivüli fogadtatásért, melyben minden felől részesitettek. Azok a napok, melyeket Budapesten, az ifjuságom óta kedves és rokonszenves magyarok közt töltöttem, mindvégig felejthetetlenek maradnak előttem.

Annyi friss erőteljes előretőrekvést annyi életet és munkát találtam itt, hogy azokat a benyomásokat, melyeket magammal viszek, életem legnevezetesebbjei közzé sorozom.

Azt a kölcsönös türelmességet, melyet itt a müvészet és az eszmék terén tapasztaltam, Magyarország jövőjének biztositékául tekintem.

Legőszintébb köszönetem a kedves budapestieknek, akik annyi fogékonyságot tanusitottak irántam, annak a sok kedves és szép nőnek, a kiket megismertem és azoknak, a kik a távolban is megemlékeztek rólam, és nem utoljára a legszivélyesebb köszönetem a tisztelt sajtónak.

Szives üdvözlet mindenkinek. A viszontlátásra!

Budapest, 1891. április 23.

Ibsen Henrik, s.k.

Til MASSI BRUHN, MÜNCHEN 28. april 1891

München, den 28. April 1891.

Ærede frøken,

Netop hjemkommen fra en rejse havde jeg igår den fornøjelse at modtage Deres fortælling «Alt for Fædrelandet» samt den venlige skrivelse, der ledsagede bogen.

Jeg frembærer herved min bedste tak for den mig viste opmærksomhed og har den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, MÜNCHEN 29. april 1891

München, den 29. April 1891.

Kære herr William Archer!

Nu netop hjemkommen fra en rejse til Wien og Budapest havde jeg den store glæde at forefinde Deres venlige brev, hvori De meddeler mig at «Hedda Gabler» har fundet en god og ubestridt modtagelse ved opførelsen i London.

At denne store sejr for en meget væsentlig del skyldes Deres velvillige og indsigtsfulde bistand og vejledning såvel med hensyn til teksten som også ved indstuderingen for øvrigt, derom føler jeg mig forvisset.

Det er mig en meget stor fornøjelse at turde gennem Dem oversende de to udmærkede kunstnerinder mine fotografier. Tilegnelsen har jeg, som De vil sé, skrevet på norsk og jeg beder Dem om godhedsfuldt at ville tilføje en engelsk oversættelse nedenunder.

Gerne vilde jeg idag sendt Dem et længere brev; men min knapt tilmålte tid forbyder det. Jeg må derfor indskrænke mig til at frembære for Mrs. Archer vore forbindtligste hilsener og bede Dem selv modtage forsikkringen om min levende taknemmelighedsfølelse for alt, hvad De i utrætteligt venskab har virket for mig og for mine literære anliggender på hele det store britiske område, – og derigennem også langt udenfor dette.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, MÜNCHEN 30. april 1891

München, den 30. April 1891.

Kære ven,

under mit ophold i Budapest modtog jeg Deres brev af 19. dennes, hvilket det har været mig umuligt at besvare forinden min nu nylig stedfundne tilbagekomst til München.

Herved oversender jeg et par fotografier med påskrift på bagsiden. En gammel klædning til benyttelse som model for herr billedhugger Neumann kan jeg desværre ikke sende da alt sådant er bortskænket til fattige. Måske kunde dog maleren Otto Sinding, der kender mig nøje, yde ham nogen vejledning. Eller også herr Nils Gude, der nylig har været her i München og malet mit portræt i næsten hél figur. Allerbedst vilde det dog være om herr Neumann kunde få sé professor Frithjof Smiths store billede. Jeg antager nemlig at dette for tiden befinder sig i Berlin da det skal på udstillingen.

En stor glæde var det os at erfare den lykkelige begivenhed, der forestår i Deres familje.

Meget gerne vilde jeg være tilstede ved opførelsen af «Die Kronprätendenten» i Schauspielhaus. Men dette er desværre en umulighed. Også skulde det glædet mig meget om jeg kunde været tilstede ved den «Frühlingsfest», som nu forberedes. I tankerne og med mine bedste ønsker vil jeg dog være der.

Hjertelige hilsener til Deres kære frue og til alle fælles venner og bekendte for øvrigt!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til RICHARD ACLAND ARMSTRONG, MÜNCHEN 4. mai 1891

München, den 4. Maj 1891.

Meget ærede herre,

For Deres forståelsesfulde og velvillige analyse af min dramatiske digtning «Brand» i Westminster Review, hvilken De har havt den godhed at tilsende mig, beder jeg Dem herved modtage min hjerteligste tak.

Når disse par ord fra mig først idag afsendes, så er årsagen den at jeg nu netop er vendt tilbage fra en tre ugers rejse i Østerrig og Ungarn, i hvilket tidsrum jeg har måttet lade al min brevskrivning hvile.

Jeg er forbauset og overrasket ved af Deres brev at sé, hvor fuldkomment De behærsker det norske sprog og må derved med beklagelse tænke på, hvor mangelfuldt jeg er hjemme i det engelske. Til nød kan jeg dog læse det og Deres afhandling tror jeg at jeg i alt det hovedsagelige har opfattet rigtigt.

Med gentagen taksigelse og med de bedste hilsener har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 5. mai 1891

Munich, May 5th, 1891.

Dear Sir,

Returning from a journey to Austria and Hungary I am only now in receipt of your kind letter of April 1st, and hasten to express to you my best thanks for the interesting books you have had the goodness to send me together with a notice of «Ghosts».

Yours very truly

Henrik Ibsen.

Til AUGUSTIN HAMON, MÜNCHEN 7. mai 1891

Münich, 7.5.91.

Dr: Henrik Ibsen prie Monsieur A. Hamon d’agréer ses remerciements empressés d’avoir bien voulu lui envoyer l’article sur «Le Canard Sauvage» paru dans «L’Egalite».

Til BIRGER MÖRNER, MÜNCHEN 8. mai 1891

Konvolutt

Herr greve Birger Mörner.

Lund.

Schweden.

München, den 8. Maj 1891.

Herr greve,

som svar på Deres ærede forespørgsel må jeg desværre meddele at jeg ikke sér mig i stand til at yde noget bidrag til det påtænkte værk over August Strindberg og til fordel for ham. Om hans dramatik vilde jeg nu under ingen omstændigheder skrive da jeg jo selv er dramatisk forfatter og som sådan ikke holder det for rigtig passende at kriticere en kollegas arbejder og anskuelser, hvad enten så kritiken kom til at gå i tilsluttende eller i afvisende retning.

Med udmærket højagtelse har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 8. mai 1891

München, den 8. Maj 1891.

Dr: Henrik Ibsen takker venskabeligst og forbindtligst for det under 8. April tilsendte kvartalsopgør samt for vekselen. Jeg er nylig kommen tilbage fra min østerrigsk-ungarske rejse og sidder nu overlæsset med hidtil forsømt brevskrivning. Håber at alt nu står vel til i Deres hus. Hernede begynder det at blive sommerligt. Vegetationen dog ikke endnu så langt fremme som for tre uger siden i Budapest. Tænker så småt på en rejse nordover iår. Skulde glæde mig om vi kunde træffes. Hjertelige hilsener!

Deres

H. I.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN [1891]

Dr: Henrik Ibsen kann Ihre Bitte grundsätzlich nicht erfüllen.

Til NILS P. SØGAARD, MÜNCHEN 10. mai 1891

München, den 10. Maj 1891.

Herr uhrmager Søgaard, Skien.

Gennem min søster, fru Stousland, har jeg havt den glæde at modtage den fra Dem venligst tilsendte lille metalklokke for hvilken jeg herved beder Dem modtage min bedste tak. – Deres smukke gave ankom hertil under min fraværelse på en rejse i Ungarn, fra hvilken jeg først nu nylig er vendt tilbage. Dette er årsagen til at disse linjer først idag afsendes.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til MÜNCHENER NEUESTE NACHRICHTEN, MÜNCHEN 15. mai 1891

München, den 15. Mai 1891.

Verehrter Herr Chefredakteur!

Im gestrigen Vorabendblatte Ihrer geschätzten Zeitung finde ich eine Notiz, welche die Behauptung enthält, dass ich die Wahl zum Ehrenpräsidenten des hiesigen Vereines «Freie Bühne» angenommen habe.

Sie werden deshalb hierdurch höflichst ersucht mir Gelegenheit zu geben öffentlich zu erklären, dass die erwähnte Behauptung in mehreren Beziehungen, – um eine gelinde Bezeichnung zu benützen, – nicht zutreffend ist.

Mit dem Ausdrucke vorzüglicher Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til JULIUS HOFFORY, MÜNCHEN 17. mai 1891

München, den 17. Maj 1891.

Kære professor Hoffory!

Af Deres brev ser jeg med beklagelse at det endnu ikke står godt til med Dem. Men jeg må på det bestemteste fraråde Dem at komme hid. For det første er nu nemlig München aldeles ikke noget anbefalelsesværdigt opholdssted for Dem. Tvert imod! Og desuden vil De ikke træffe mig her da jeg netop står i begreb med at rejse bort for længere tid. Heller ikke vilde jeg kunne give Dem noget råd i det omskrevne anliggende. Den afgørelse, De nu har fået, var jo ikke andet, end hvad der måtte ventes. Det bedste for Dem vilde derfor utvilsomt være om De med al opdrivelig energi vilde lægge an på at slå hele den sag ud af tankerne. At jeg nogensinde skulde have antydet for Dem at jeg havde et råd i baghånden og lovet at meddele Dem dette, tager De bestemt fejl i. Og jeg forstår heller ikke, hvad jeg dermed skulde kunne have ment. – Det eneste, De efter min mening nu har at gøre, det er at rette hele Deres vilje på at vinde den tidligere arbejdskraft tilbage, og De må ikke mistvile om at dette vil kunne lykkes Dem såfremt De blot ufravigelig lægger Deres livsførelse ind i det rette spor. – Tilgiv min uforbeholdenhed og modtag en hjertelig hilsen fra Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 18. mai 1891

München, den 18. Mai 1891.

Geehrter Herr,

Für Ihre an mich gerichtete freundliche Einladung bitte ich Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Leider ist es mir aber jetzt ganz unmöglich nach London zu kommen. Von einer langen Reise in Oesterreich und Ungarn soeben zurückgekehrt habe ich jetzt eine Menge von geschäftlichen Sachen zu erledigen und ausserdem bereite ich eine Nordlandsreise vor, die sich aus verschiedenen Gründen nicht länger aufschieben lässt.

Ueber den Erfolg, den «Hedda Gabler» auf der Bühne in London errungen hat, freue ich mich sehr und ich hoffe, dass dieser Erfolg, auch ohne meine Anwesenheit, als ein dauernder sich erweisen wird.

Mit wiederholter Danksagung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til LYDIE AUBERNON DE NERVILLE, MÜNCHEN 22. mai 1891

Konvolutt

France.

Madame Aubernon de Neuville,

25, rue d’Astorg,

Paris.

Munich, le 22 Mai 1891.

Madame,

Malheureusement, il m’est impossible de quitter Munich, et je le regrette infiniment, car j’aurais été enchanté d’assister à la représentation de «Maison de Poupée».

Je tiens cependant à vous exprimer toute ma reconnaissance de votre aimable invitation, et je vous prie d’agréer, Madame, l’hommage de mes sentiments respectueux.

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, MÜNCHEN 29. mai 1891

Konvolutt

Herrn M. Grønvold.

Aeussere Nymphenbürger-Strasse. 24.

hier.

München, den 29. Maj 1891.

Kære herr Grønvold!

Min hustru og jeg tillader os herved at indbyde Dem og Deres frue til middag i Restaurant Schleich søndag den 31. Maj kl: 2 ¼. Lokalet er nu, som De vel véd, i Brienner-Strasse, 5 & 6.

Til LUDVIG AUBERT, MÜNCHEN 29. mai 1891

München, den 29. Maj 1891.

Kære herr professor!

Min hustru og jeg tillader os herved at indbyde Dem til middag i Restaurant Schleich søndag den 31. Maj kl: 2 ¼. Lokalet er i Brienner-Strasse no 5 & 6.

Til JOHAN STORM AUBERT HJORT, MÜNCHEN 29. mai 1891

Dr. Henrik Ibsen og hustru giver sig herved den ære at indbyde Dem til middag i Restaurant Schleich søndag den 31. Maj kl. 2¼

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN [mai 1891]

Hochgeehrter Herr Advokat!

Für Ihr freundliches Schreiben vom 3. Mai bitte ich Sie hierdurch meinen herzlichsten und verbindlichsten Dank empfangen zu wollen und erkläre ich mich mit den in demselben enthaltenen Rathschlägen völlig einverstanden.

Jedoch muss ich bemerken, dass die von Dr. Eirich veröffentlichte Erklärung nicht der Wahrheit entspricht. Denn erstens ist dieser Herr niemals mein «Vertreter» gewesenWie er dazu gekommen ist, Tantiémen in meinem Namen zu beanspruchen und einzukassiren begreife ich nicht.. Seine Existenz war mir sogar vollständig unbekannt bis er während meines jüngsten Aufenthaltes in Wien, am 14. od 15. April, einen Besuch bei mir machte, sich als Theateragenten vorstellte und seine bona officia für die Zukunft anbot.

Und zweitens ist seine Erklärung auch insofern unwahr, dass er selbst in inliegendem Briefe erkennt, dass er die Tantièmen für «Stützen der Gesellschaft» nicht an Herrn Lange einbezahlt sondern einem gewissen «Herrn Zimmermann verrechnet hat». Wer dieser angebliche Herr Zimmermann ist, weiss ich nicht. Mir und meinen Angelegenheiten steht er jedenfalls durchaus fern.

Unter diesen Umständen glaube ich nicht, dass der Zeitpunkt schon gekommen ist um die Richtigkeit der Erklärung des Herrn Dr. Eirich zu bestätigen.

Für Ihre guten Dienste in dieser Sache bin ich Ihnen recht vom Herzen dankbar. Dass dieselben aber von Ihrer Seite unentgeltlich geleistet werden sollten, – davon kann selbstverständlich nicht die Rede sein.

Mit freundschaftlichen Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN [mai 1891]

Für Ihr freundliches Schreiben vom 10. d. Mts bitte ich Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank und ersuche Sie entschuldigen zu wollen, dass ich dasselbe nicht schon beantwortet habe.

In der That habe ich auch eigentlich nichts weiteres zu bemerken als dass ich meine frühere Auseinandersetzung in jeder Beziehung aufrechthalte.

Alles dasjenige, was Dr. E. in seinem Briefe behauptet ist unrichtig, völlig grundlos und ausserdem ohne Belang in der betreffenden Sache.

Für Uebersetzungen nach der Originalausgabe meiner Schauspiele habe ich nie einen Agenten oder Vertreter gehabt und die vom ungarischen Nationaltheater angenommene Uebersetzungen vom «St. der G.» und «Ein V.» sind eben nach der Originalausgabe veranstaltet worden.

Der «dänische Kammerrath» Jonas ist mir eine vollständig unbekannte Persönlichkeit. Ich habe ihn niemals gesehen und bin nie in irgend einer Beziehung zu ihm gestanden.

Ich erlaube mir bezüglich einer Bemerkung in Ihrem Briefe zu äusseren, dass ich bezweifele dem ung. Nat. gegenüber irgend ein Recht zu besitzen weil die mir vom Th. zugedachten Tantiémen freiwillig gewährt worden sind.

Auch gegen Dr. E. möchte ich nicht gern den Proceszweg betreten und ersuche Sie, durch Ihre Intervention, solches überflüssig zu machen. Ich hoffe, es wird Ihnen gelingen.

Für Ihre Herrn Dir. Paulay gestellte Aufforderung bin ich Ihnen, wie für alles übrige, sehr dankbar.

Inliegend zurücksende ich die Schriftstücke des Herrn Dr. E. und habe mit den herzlichsten Grüssen die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

H. I.

Til AUGUST LARSEN, MÜNCHEN 2. juni 1891

München, den 2. Juni 1891.

Kære herr August Larsen!

Som svar på Deres venlige brev af 24. Maj vil jeg idag indskrænke mig til foreløbig at forsikkre Dem at jeg med største fornøjelse skal gøre, hvad der står i min magt for at få Deres brodersøns skuespil ud på tysk. Men årstiden, nu, da teaterferierne indtræder, er ikke gunstig for udgivelsen af dramatiske arbejder hernede. Og dertil kommer at jeg forhåbentlig snart vil få anledning til i København personlig at tale med Dem og Deres brodersøn om sagen. Der kan jo være mangt og meget, som nærmere bør overvejes. Jeg véd således ikke om det spændte forhold mellem professor Hoffory og herr Fischer skulde gøre det nødvendigt at søge en anden forlægger. Måské behøves det ikke. Men, som sagt, derom bør vi helst tales ved. – En eventuel henvendelse til Ph. Reclam tror jeg der bør ventes med indtil videre. Også tror jeg at stykkets titel må forandres af hensyn til Sudermanns skuespil «Die Ehre», der i Tyskland har vakt så stor opsigt. Men hvad der i så fald skulde træde i stedet er mig rigtignok for øjeblikket ikke klart. –

For de modtagne exemplarer af tredje udgave af «Catilina» takker jeg forbindtligst og glæder mig overordentlig over at der er udsigt til nye oplag af et par andre af mine bøger.

Og sluttelig må jeg anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 3000 kroner i tyske sedler eller i veksel for det tilsvarende beløb. Mine tyske teaterhonorarer og tantiémer forfalder nemlig først til udbetaling ved halvårets slutning og forinden den tid vil vi gerne herfra.

Min søns abonnement på «Politiken» ønsker han ikke at fornye.

Med vore venskabeligste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til MIKAEL LYBECK, MÜNCHEN 3. juni 1891

München, den 3. Juni 1891.

Kære dr: Lybeck,

Modtag herved min bedste tak for det godhedsfuldt tilsendte exemplar af Deres nye bog og ligeså for de venlige linjer, der ledsagede samme.

Vi står nu i begreb med at tiltræde en sommerrejse nordover og tager da Deres fortælling med for at kunne læse den mere uforstyrret.

Min hustru og jeg taler ofte om Dem og benytter idag anledningen til at sende Dem vore venskabeligste og hjerteligste hilsninger.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHARLES DE BIGAULT DE CASANOVE, MÜNCHEN 4. juni 1891

Konvolutt

Monsieur le Professeur Ch. de Bigault de Casanove

Nantes. (Loire-Inférieure.)

France.

Frankreich.

München, den 4. Juni 1891.

Meget ærede herr professor,

Med stor beklagelse opdager jeg idag at jeg ganske har forglemt at sende Dem min pligtskyldige taksigelse for Deres venlige og elskværdige brev ligesom også for det hæfte af «Revue d’art dramatique», hvilket De havde den godhed at tilstille mig samtidigt med brevet. Grunden til denne min forsømmelse er at jeg har tilbragt en stor dél af mellemtiden på rejser i Østerrige og Ungarn, hvorunder det meste af min brevveksling måtte tilsidesættes.

Jeg beder Dem derfor undskylde at min taksigelse først nu fremkommer. At jeg skriver til Dem i mit modersmål vil forhåbentlig ikke berede Dem nogen vanskelighed.

Jeg beder Dem, herr professor, være forvisset om at jeg dybt og oprigtigt påskønner den velvilje, hvormed De omfatter min digteriske virksomhed, og ikke mindre Deres ivrige bestræbelser for at skaffe mine arbejder udbredelse i Frankrige.

Med en gentagen tak og i udmærket højagtelse har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til DIDRIK GRØNVOLD, MÜNCHEN 6. juni 1891

Konvolutt

Herr kand. mag: Didrik Grønvold.

Bergen.

Norwegen.

München, den 6. Juni 1891.

Kære herr D. Grønvold,

I min hustrus og i eget navn beder jeg Dem herved modtage en forbindtlig og venskabelig tak for det os godhedsfuldt tilsendte exemplar af Deres digt «I århundredets gry», der visstnok af mange vil blive læst med velvilje og tilfredsstillelse i disse stridfulde tider. De skriver jo flotte vers og digtningens tone og stemning er fint holdt. Hvorvidt den valgte kunstform, der jo har en fortid bag sig, også vil have en fremtid foran sig, – derom skal jeg ikke indlade mig på at udtale nogen bestemt formening.

Min hustru og jeg tænker på at rejse nordover isommer. For mit eget vedkommende er det endnu usikkert om jeg kommer helt op til Norge. Jeg er for øjeblikket træt og mæt af rejselivet, som jeg har havt så meget af i år, først i Berlin og så i Østerrig og Ungarn. Helst vilde jeg nu for en tid slå mig til ro et steds nede ved det dejlige Øresund, som jeg holder så meget af og hvor jeg kan sé de hundreder af skibe sejle ud og ind.

Og hermed sender jeg Dem og Deres vore hjerteligste hilsener idet jeg tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til INA LANGE, MÜNCHEN 6. juni 1891

München, den 6. Juni 1891.

Dr: Henrik Ibsen sender herved fru Ina Lange en hjertelig hilsen og taksigelse for den nye bog.

Til UKJENT MOTTAGER, MÜNCHEN 8. juni 1891

München den 8de Juni 1891.

Deres Oversættelse af mit Stykke «Vildanden» maa aldrig og intetsteds offentliggjøres eller opføres.

Til JACOB HEGEL, MÜNCHEN 11. juni 1891

München, den 11. Juni 1891.

Kære herr Hegel,

Jeg takker Dem herved forbindtligst for de godhedsfuldt tilsendte 3000 kroner og går med stor fornøjelse ind på de tilbudte betingelser vedkommende de nye oplag af «Peer Gynt» og «Kærlighedens komedie».

Forhåbentlig vil jeg kunne have den glæde at træffe sammen med Dem en gang i sommer.

Med vore hjerteligste hilsener til Dem selv med frue og til børnene tegner jeg mig

Deres venskabeligst hengivne

Henrik Ibsen.

Til HEINRICH GLÜCKSMANN, MÜNCHEN 20. juni 1891

Dr. Henrik Ibsen bedauert sehr, Ihrer freundlichen Aufforderung nicht nachkommen zu können.

Til ELEONORE VON DEN STEINEN, MÜNCHEN 20. juni 1891

Seine Aufforderung an Sie, das Bild zurückzugeben, habe ich weder direkt noch indirekt veranlasst. Hoffentlich wird er bald in eine Heilanstalt verbracht. Werde indessen mein möglichstes thun, um das Bild herauszubekommen

Til JULIUS RODENBERG, MÜNCHEN 26. juni 1891

julius rodenberg

einen herzlichen glueckwunsch zum geburtstage und viele gruesse an frau gemahlin sendet ihnen in ergebenheit henrik ibsen.

Til NILS LUND, MÜNCHEN 27. juni 1891

München, den 27. Juni 1891.

Kære herr Lund,

Vær af den godhed ikke dennegang at sende mig nogen kvartalsremisse. Jeg kommer sandsynligvis snart selv opover.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILHELM FOGHT, MÜNCHEN 30. juni 1891

München, den 30. Juni 1891.

Herr skuespildirektør W. Foght.

Som svar på Deres forespørgsel skal jeg herved meddele at De og herr Julius Petersen kan erholde ret til at opføre «De unges forbund» og «Samfundets støtter» imod et honorar af 300 kroner for begge stykker tilsammen. Min betingelse er dog at beløbet nu straks indbetales til Gyldendalske boghandel i København.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMMERICH BUKOVICS VON KIS-ALACSKA, MÜNCHEN 1. juli 1891

Konvolutt

Einschreiben.

Herrn Direktor Emerich von Bukovics.

Deutsches Volkstheater.

Wien.

München, den 1. Juli 1891.

Geehrter Herr Direktor!

Entschuldigen Sie in Freundlichkeit, dass ich bis jetzt Ihren Brief nicht beantwortet habe.

Auch heute kann ich nur sagen, dass die mir von Ihnen gemachte Mittheilung mich überrascht und peinlich berührt hat. Aber was kann ich in der leidigen Sache thun? Alles Geschäftliche in Betreff des Vertriebes meiner Schauspiele habe ich meinem Agenten kontraktlich übertragen. Und ausserdem ist der Uebersetzer für die Hälfte der Tantiémen persönlich interessirt und von mir völlig unabhängig. Deshalb konnte ich leider auch dem Vereine «Concordia» nur die Hälfte der Tantiémen von der Erstaufführung der «Wildente» überweisen. Was der Uebersetzer und der Agent gethan haben, ist mir unbekannt.

Schliesslich also nur dieses: Sollten Sie wirklich die erwähnte Konventionalstrafe zahlen müssen, dann verzichte ich mit Freude und Vergnügen auf den mir eventuell zukommenden Betrag. Mehr kann ich mit dem besten Willen nicht thun.

Ich stehe eben in Begriff eine Sommerreise nach Norden anzutreten und bin wie gewöhnlich bei solchen Gelegenheiten recht nervös. Ihre unerquickliche Mittheilung hat mir noch peinlichere Empfindungen bereitet. Ich hoffe jedoch zuversichtlich, dass dieser unliebsame Zwischenfall sich in friedlicher und freundschaftlicher Weise beilegen lässt.

Mit verbindlichen Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til SIGVARD GUNDERSEN, MÜNCHEN 2. juli [1891]

Torsdag, den 2. Juli.

Kære herr Gundersen!

Min hustru og jeg tillader os herved at indbyde Dem og frue til at spise middag med os imorgen, fredag, den 3. Juli kl: 2¼ i Restaurant Schleich, Brienner-Strasse 5. Der kommer ellers ingen undtagen muligvis en landsmand af os.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, MÜNCHEN 2. juli [1891]

Torsdag, den 2. Juli.

Kære ven,

vil De gøre min hustru og mig den fornøjelse at spise middag med os imorgen kl: 2¼I Restaurant Schleich.? Der kommer ellers kun skuespiller Gundersen og frue.

Til VERDENS GANG, MÜNCHEN 11. juli 1891

München, den 11. Juli 1891.

Dr: Henrik Ibsen beder bladet fra nu af godhedsfuldt afgivet i Grand hotel. Kommer til Kristiania torsdag med «Melchior».

Til EDUARD MICHAEL KAFKA, MÜNCHEN 12. juli 1891

München, den 12. Juli 1891.

Lieber Freund!

Empfangen Sie hiedurch und überbringen Sie gefälligst an die übrigen betheiligten Herren und Freunde meinen herzlichsten Dank für die mir zu Theil gewordene große Ehre und Auszeichnung seitens des Vereins «Freie Bühne» in Wien. Ich stehe eben im Begriffe, eine Nordlandsreise anzutreten. Muß mich deßhalb heute darauf beschränken, Ihnen und allen sonstigen lieben Wiener Freunden meinen wärmsten Gruß zu senden – und dazu einen Zuruf: Auf Wiedersehen!

Ihr treu ergebener

Henrik Ibsen.

Til KARL BOMHOFF, KRISTIANIA 21. juli 1891

Bankdirektør Karl Bomhoff Haugen

Ankommer jernbanen fredags morgen. Bor hotel Britannia. Glæder mig til gensynet

Henrik Ibsen

Til UKJENT MOTTAGER, HAMMERFEST 31. juli 1891

Fra Nordkap hilser jeg mit kjære bayerske Hjem med trofast Hengivenhed

Til CHRISTIAN KROHG, KRISTIANIA 10. august 1891

Kristiania, den 10. August 1891.

Herr Christian Krohg,

Som svar på Deres venlige forespørgsel skal jeg meddele at jeg rimeligvis kommer til at tilbringe den forestående vinter hersteds og at jeg meget glæder mig til ved tid og lejlighed at få sé Deres illustrationer til «Terje Vigen» og ikke mindre til at få gøre Deres personlige bekendtskab.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 11. august 1891

Kristiania, den 11. August 1891.

Kære herr Lindberg,

Tak for brevet og for den venlige indbydelse til at gæste Göteborg på min formentlige tilbagerejse til Tyskland. Men sagen er den at jeg ikke tænker på at drage sydover igen for det første. Det er nemlig min agt at tilbringe vinteren hersteds. Vi har altså anledning til nærmere at forhandle om sagen på et belejligere tidspunkt end det nuværende. Hjertelige hilsninger!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til SØREN SWENSEN STEEN, KRISTIANIA 11. august 1891

Til herr kaptejn Steen

dampskibet «Nordland», med hjerteligst og venskabeligst tak for al udvist venlighed og elskværdig forekommenhed på den for mig uforglemmelige Nordkapsrejse.

Kristiania, den 11. August 1891.

Henrik Ibsen.

Til VILHELM DYBWAD, KRISTIANIA 17. august 1891

Kristiania, den 17. August 1891.

Herr overretssagfører Dybwad,

De og Deres frue bedes herved modtage min hjerteligste tak for de dejlige roser. Jeg glæder mig ved håbet om senerehen at få anledning til mundtlig at gentage min taksigelse og har den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 18. august 1891

Kristiania, den 18. August 1891.

Werthes Fräulein,

Gern erfülle ich Ihren freundlichen Wunsch indem ich Ihnen diese Zeilen als Probe meiner Handschrift zusende.

Bestens grüssend zeichne ich mich

Ihr ergebener

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 26. august 1891

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder.

Stortingsgaden 4. II. etage.

Kristiania, den 26. August 1891.

Herr teaterchef Schrøder,

med forbindtligst tak modtager jeg Deres venlige indbydelse til at overvære forestillingen på fredag og tegner mig

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 5. september 1891

Kristiania, den 5. September 1891.

Kære herr Hegel,

Det var mig en overordentlig stor glæde igår af Deres venlige brev at erfare at De agter at foranstalte nye oplag af «Fru Inger» og «Digte», og jeg beder Dem modtage min bedste tak for de tilbudte betingelser.

Deres meddelelse var mig så meget mere kærkommen da jeg netop nu har lejet en bolig heroppe og i denne tid holder på at indrette samme, hvilket jo medfører en hel del extra udtællinger om jeg end kommer til at bo her både smukkere og rummeligere end i München og for en billigere pris end dersteds.

Vi agter dog naturligvis ikke at opholde os her hele året rundt men at gå på rejser ligesom hidtil. Det er således kun udgangspunktet der er forandret. I vinter blir vi dog her og jeg har planlagt et stort nyt dramatisk arbejde, som det under alle omstændigheder er min agt at fuldføre heroppe.

Jeg har ikke på lange tider følt et sådant velbefindende som i denne sommer. Rejsen til Nordkap var aldeles herlig, og min hustru har havt godt af fjeldluften oppe i Valders.

Min drøm om at få tilbringe nogle måneder ved det dejlige Øresund har jeg jo måttet opgive for iår; men herefter vil det jo være mig så meget lettere at komme derned. –

Endnu en gang, kære herr Hegel, takker jeg Dem på det varmeste og sender Dem og Deres kære huslige kreds vore hjerteligste hilsener idet jeg tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 7. september 1891

7. September 91.

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig herved for iaften billet til sniplogen på højre side.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 13. september 1891

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder.

Stortingsgaden 4. II. etage.

Grand Hotel, Christiania d: 13. September 91.

Herr teaterchef Schrøder.

På min hustrus vegne har jeg herved at frembære en forbindtligst tak såvel for de godhedsfuldt tilsendte logebilletter som for indbydelsen til festen i Tivolis restaurant. Det vil være hende en stor glæde at gøre brug af begge dele.

Min søn er for tiden fraværende. Jeg har imidlertid tilsendt ham indbydelseskortet.

Til PELLE SWEDLUND, KRISTIANIA 23. september 1891

Konvolutt

Herr Pelle Swedlund.

Fria Konsternas Akademi.

Stockholm.

Kristiania, den 23. September 91.

Dr: Henrik Ibsen beklager meget at han af mangel på tid aldeles ikke sér sig i stand til at opfylde Deres anmodning.

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 24. september 1891

24.9.91.

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig herved 1 billet til sniplogen på højre side for iaften.

Til HEDVIG WINTERHJELM, KRISTIANIA 25. september 1891

Kære Hedvig Winterhjelm,

modtag herved en gentagen hjertelig taksigelse for Deres og min fru Alving, således som jeg så hende torsdagen den 17. September.

Kristiania, 25.9.91

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 5. oktober 1891

Kristiania, den 5. Oktober 1891.

Kære herr Hegel,

Jeg antager at min hustru og søn for nogle dage siden, på rejse sydover, har hilst på Dem og Deres fru og overbragt de bedste hilsener fra mig. Derhos forudsætter jeg at min søn har for min regning hævet hos Dem et beløb af 2000 kroner.

Men, som De formentlig véd, er jeg i denne tid i færd med at indrette egen bolig heroppe og et sådant foretagende kræver adskillige ikke ubetydelige udlæg. Mine værdipapirer vilde jeg dog af forskellige grunde nødig gribe til. Jeg tillader mig derfor at anmode Dem om, til det nævnte øjemed, godhedsfuldt at ville forstrække mig med en sum af 6000 kroner, naturligvis imod renter, indtil beløbet efterhånden eller på engang kan blive tilbagebetalt gennem afdrag på eventuelle honorarer.

Mod slutningen af denne måned håber jeg at kunne flytte ind i vort nye hjem, hvor jeg vil sørge for at have alt i god orden til min hustru vender tilbage. Hvad tid dette vil kunne ské, er endnu usikkert. Men i løbet af vinteren kan dog hjemkomsten forhåbentlig påregnes. Min søn vil antagelig være nødt til igen at indfinde sig her senest ved nytårstid.

Så snart jeg er kommen nogenlunde i orden, agter jeg ret for alvor at gå ivej med mit nye skuespil og hvis intet uforudsét skulde indtræffe kan manuskriptet påregnes at være færdigt i betimelig tid til efteråret.

Jeg håber, De ikke tager mig min anmodning og den dermed forbundne ulejlighed ilde op og frembærer for Dem og Deres kære mine hjerteligste hilsener i det jeg tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 6. oktober 1891

Kristiania, den 6. Oktober 1891.

Kære herr Lund,

herved tillader jeg mig med gentagen tak at kvittere for de igår modtagne 400 kroner.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 7. oktober 1891

Kristiania 7.10.1891.

Hjertelig lykønskning i anledning af jubilæumsdagen. Tak for godt venskab og mig uforglemmeligt samarbejde.

Henrik Ibsen.

Til CARL BEHRENS, KRISTIANIA 8. oktober 1891

Kristiania, den 8. Oktober 1891.

Herr Carl Behrens!

Som svar på Deres ærede forespørgsel må jeg desværre oplyse at jeg af principielle grunde allerede for længe siden har ophørt at skrive festsange og at jeg således ikke ser mig i stand til at efterkomme Deres venlige opfordring. – At jeg på anden måde, privat, vil ihukomme min ven Georg Brandes på hans jubilæumsdag er naturligvis en selvfølge.

Ærbødigst og forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til CARL ANTON BJERKNES, KRISTIANIA 14. oktober 1891

den 14.10.91.

Hjertelig tak for indbydelsen! Desværre var det mig umuligt at komme.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 18. oktober 1891

18.10.91.

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig herved to parketbilletter til forestillingen iaften.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 22. oktober 1891

Kristiania, den 22. Oktober 1891.

Kære herr August Larsen,

Idet jeg forbindtligst takker for de fra herr Hegel modtagne 6000 kroner nødes jeg desværre til herved at anmode om yderligere at måtte blive forstrakt med 2000 kroner for at kunne komplettere vor nye bolig.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 25. oktober 1891

For 25 Aars geniale og epokegørende Rydningsværk i den aandelige Befrielses Tjeneste sender jeg Dem idag i Takskyldighed og Venskab min varmeste Lykønskning.

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 30. oktober 1891

30.10.91.

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig 2 parketbilletter til forestillingen iaften.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA/BERGEN [oktober 1891]

Opfordring!

I en Række af Aar har saa godt som alle inden- og udenlandske Dyrebeskyttelsesforeninger søgt at henlede Opmærksomheden paa et Masse-Dyrplageri, som desværre endnu finder Sted ogsaa i de nordiske Lande.

Vi sigte herved til de store og unødvendige Lidelser, som daglig paaføres Tusender af Slagtedyr.

I Almindelighed bedøves kun Storkvæget (ved Øxeslag, hvilket undertiden ikke lykkes førend efter 10 à 12 Slag); mindre Slagtedyr derimod – saasom Kalve, Faar, Lam og Svin – dræbes i Reglen ved Aftapning af Blodet uden forudgaaende Bedøvelse.

Derhos overdrages det kun alt for ofte unge Lærlinger, paa Landet endogsaa aldeles ukyndige, eller ikke tilstrækkelig kraftige Personer at foretage Aflivningen paa egen Haand.

For disse Slagtedyr ere de med Dødskampen forbundne Lidelser saaledes langt haardere og langvarigere end nødvendigt.

Ødelæggelse af Storhjærnen før Aflivningen er nødvendig, saafremt Slagtemethoden skal kunne kaldes human, og da flere billige Apparater til at fremkalde en slig Ødelæggelse nu ere konstruerede, findes ingen som helst Undskyldning for ikke at anvende denne Fremgangsmaade.

Alle ere sikkert enige med os i, at det er en uafviselig Pligt at give de Dyr, hvis Kjød vi benytte til Føde, den hurtigst mulige og mindst smertefulde Død. Det modbydelige i at nyde Kjød af pinte og langsomt dræbte Dyr, burde yderligere være for os en Spore til at efterkomme denne Pligt.

Vi tillade os derfor i Retfærdighedens og Barmhjærtighedens Navn at rette en indtrængende Opfordring

til de Herrer Slagtere i de nordiske Lande, at de herefter ville lade alle Dyr bedøve, n aflives i deres Slagterier, og derhos ikke tillade unge Lærlinger eller ukyndige Personer at bedøve eller aflive Dyrene paa egen Haand; til de Herrer Præster og Skolelærere, at de, enhver i sin Embedskreds, ville søge at formaa deres Sognebeboere til at anvende humane Slagtemethoder; og til alle Husmødre, at de fortrinsvis ville gjøre deres Indkjøb hos de Slagtere, som have indført eller som lade sig formaa til at indføre ovennævnte Reformer i Slagtemethoden.

Endelig bede vi alle Pressens Organer i de nordiske Lande om velvilligst at give vore Bestræbelser deres kraftigste Støtte.

Christiania og Bergen i Oktober 1891.

Fridjof Nansen
Ivar Nielsen, Kommunedyrlæge Bergen | DC Danielssen, Dr. med & phil. Overlæge Bergen | F.W. Hvoslef Biskop Bergen
Sofus Arctander Borgermester i Bergen | Th. Magelssen Politimester (Bergen) | Dr. Georg Fasting Skolebestyrer Bergen
R. Collett Professor ved Christiania Universitet | L. Dietrichson Professor | Jacob Kielland Provst (Haugesund) | G O Sars. Professor ved Christiania Universitet
Hesselberg Politimester i Kristiania | Dr. Sophus Torup Prof. v. Physiologie
J E Sars Professor ved Kristiania Universitet | Essendrop Biskop
Dr: Henrik Ibsen.

Til JONAS LIE, UKJENT OPPRINNELSESSTED [1891]

Jernbane fra Neapel til Castelamare (omtr. 1¼ time) derfra videre med banen til Vietri (2–2½ time, tror jeg.). Fra Vietri med vogn til Amalfi, (1½–2 timer.). Vil man til Sorento, kan man gå direkte did fra Neapelmed dampskib. eller også med vogn fra Castelamare (2–2½ time)

I Amalfi anbefales på det varmeste Albergo di Luna. Bed om mit fordums logis.

Hils hjerteligst værtinden i Albergo di Luna, donna Marietta Barbaro.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA [1891]

Vi har en liden festlig tilstelning hos mig fredags aften kl: 8. Vil De gøre os den glæde at deltage? I så fald behøves intet svar. Adressen er: Victoria Terrasse, 7B, 1. etage.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 11. november 1891

Kristiania, Victoria Terrasse, 7 B. den 11. November 1891.

Kære Mr: Archer!

Jeg må indstændig bede Dem om tilgivelse fordi jeg endnu ikke har besvaret Deres venlige henvendelse af 21. Oktober. Hovedgrunden til min taushed er den at jeg netop i denne tid har været aldeles optagen af indflytningen i min nye bolig.

Men jeg må derhos oplyse at der i denne vinter ikke vil udkomme noget nyt skuespil af mig. Et sådant vil først blive færdigt i løbet af næste sommer og derefter, som sædvanligt, komme i boghandelen i København i slutningen af November.

Så lang tid i forvejen at indgå på nogen bindende kontrakt vil jeg ikke gerne. Men jeg skal under alle omstændigheder arrangere mig således at der intet vil være til hinder for at Mr: Scott kan optage mit nye stykke som fortsættelse til den samlede udgave af mine prosaskrifter.

Jeg har nu taget fast bolig her i byen men tænker naturligvis på, ligesom hidtil, at gå på rejser når ikke nye arbejder binder mig til mit skrivebord. Skulde De til næste år komme til at gæste Norge, vilde det glæde os overordentlig at få sé Dem igen. Min hustru og min søn befinder sig for tiden i Italien. Jeg tillader mig imidlertid i disses ligesom i eget navn at sende Mrs: Archer en ærbødig og hjertelig hilsen i det jeg tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. S. Jeg beder Dem og Mr: Scott om herved at ville modtage min bedste taksigelse for det tilsendte femte bind af den samlede udgave.

H. I.

Til BETTY HENNINGS, KRISTIANIA [21. november 1891]

Kære Fru Hennings!

Paa Jubilæumsdagen tusinde Gange Tak for Deres Nora, Deres Hedvig, Deres Hedda! Hav Tak ikke mindre for Alt, hvad De har været og fremdeles er for Samtidens dramatiske Digtning og Kunst i Norden.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til LAURA KIELER, KRISTIANIA [24. november 1891]

Kære Laura Kieler

Sent igår aftes forefandt jeg Deres brev. Idag er jeg udbuden og kan således ikke modtage Dem. Men kom imorgen kl. 2½, så spiser vi til middag sammen og kan da tale uforstyrret om sagerne. Læg mærke til adressen: 7 B.

Hjærtelig velkommen.

Deres hengivne

Henrik Ibsen

Til GEORG REIMERS, KRISTIANIA 29. november 1891

Christiania, den 29. November 1891.

Lieber Herr Reimers!

Für die mir zugegangene liebenswürdige Briefkarte bitte ich Sie und die übrigen Herren, meinen herzlichsten Dank zu empfangen. Ich bin wahrhaftig hoch erfreut über den schönen Erfolg meiner Jugendarbeit im Burgtheater. Auch für Ihre Mitwirkung dazu eine warme Danksagung von Ihrem treuergebenen

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 2. desember 1891

2. December 1891.

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig 2 parketbilletter til Carmenforestillingen på fredag.

Til PEER OLSEN STRØMME, KRISTIANIA 6. desember 1891

Kristiania, den 6. December 1891.

Herr P. O. Strømme, Chicago.

Som svar på Deres forespørgsel skal jeg herved oplyse at ordet «Natverdsvælgen» intetsomhelst har med alterens sakramente at gøre.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til ERIC ZACHRISON, KRISTIANIA 14. desember 1891

Konvolutt

Herr Eric Zachrison.

Storgatan 30B.

Stockholm.

Kristiania, den 14. December 1891.

Herr Eric Zachrison. Stockholm.

Som svar på Deres ærede forespørgsel skal jeg herved meddele at De vil erholde den omskrevne ret til at opføre «Samfundets støtter» ved til mig direkte at indbetale et honorar af 40 kroner.

Jeg føler mig forvisset om at mit arbejde i sin helhed ligesom også Konsul Bernick’s rolle hos Dem vil være i gode og kyndige hænder og har den ære at tegne mig

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til PETER NICOLAI ARBO, KRISTIANIA 14. desember 1891

Konvolutt

Herr historiemaler P. N. Arbo.

Oskars-gade 46 b..

hersteds.

14.12.91.

Kære herr Arbo!

Hjertelig tak for indbydelsen! Men desværre må jeg i denne tid af sundhedshensyn så meget som muligt afholde mig fra at færdes ude sent om aftenen. En af de nærmeste dage skal jeg imidlertid have den fornøjelse at aflægge Deres ærede frue og Dem selv et besøg for mundtlig at gentage min taksigelse.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til EMMA KLINGENFELD, KRISTIANIA 16. desember 1891

Kristiania, den 16. December 1891.

Kære frøken Klingenfeld!

Det var mig en stor glæde at modtage brev fra Dem. Opførelsen i Wien var mig jo for længe siden bekendt; men det er mig altid usigelig kært at høre noget fra vennerne i Tyskland, som hver dag er i mine tanker. – Jeg har nu hersteds indrettet os en stor og hyggelig bolig. Desværre bebor jeg den fremdeles alene. Min hustru og min søn befinder sig, som De kanské véd, i Saló ved Gardasøen og hun kommer vel næppe herop før det værste af vinteren er over. Jeg befinder mig meget vel i det nordiske klima. Kulden har hidtil ikke været strængere end den mangen gang kan være i München; 3–4 grader R. er det almindelige. Jeg omgåes nu med nye literære planer. Lev vel! I trofast venskab

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til LUDWIG FULDA, KRISTIANIA 19. desember 1891

Ludwig Fulda Berlin

«Verlorene Paradies» gestern begeisterte Aufnahme. Beifall stürmisch einstimmig. Gratuliere herzlichst grüssend.

Ihr treu ergebener

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 24. desember 1891

En glædelig jul ønsker Dem i mangeårigt, uforanderligt venskab

Deres hengivne

Henrik Ibsen

24.12.91.

Til ERNST SARS, KRISTIANIA [1891]

Søndag formiddag.

Kære Sars,

Da du igår glædede mig med løftet om at ville spise til middag hos mig på tirsdag glemte jeg måské at sige at min vanlige spisetid er kl: 3. Hvis dette ikke er dig belejligt så opgiv en anden. Svarer du ikke, forudsætter jeg at alt er i orden. Hjertelig velkommen!

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

1892

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 1. januar 1892

1.1.92.

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig 3 parketbilletter til Operaen imorgen, 2. Januar.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 6. januar 1892

Kristiania, den 6. Januar 1892.

Af herr boghandler Nils Lund har jeg idag modtaget 520 kr:, hvorfor herved kvitteres.

Henrik Ibsen.

Til KNUD KNUDSEN, KRISTIANIA [6. januar 1892]

Kjære Hr. Overlærer Knudsen

modtag herved min hjerteligste og ærbødigste Lykønskning i Anledning af Fødselsdagen og derhos en varm Tak for den sproglige Vækkelse, jeg i saa væsentligt Mon skylder Deres ihærdige, utrættelige Virksomhed.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER ROSENKRANTZ JOHNSEN, KRISTIANIA 6. januar 1892

den 6. Januar 1892.

Herr Rosenkrantz Johnsen!

For det godhedsfuldt tilsendte exemplar af Deres Digte beder jeg Dem herved modtage min taksigelse idet jeg benytter anledningen til for Dem og Deres frue at frembære en nytårshilsen og mine bedste ønsker.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 6. januar 1892

6. Januar 1892.

Kære herr Lindberg!

Hjertelig tak for nytårskortet! Mange hjertelige hilsener til Dem og Deres hustru!

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til MARCUS GRØNVOLD, KRISTIANIA 7. januar 1892

Konvolutt

Herrn M. Grønvold.

Aeussere Nymphenburgerstrasse 24.

München.

den 7. Januar 1892.

Kære ven og landsmand,

modtag herved, De og Deres kære hustru, min hjerteligste tak for nytårskortet og tilgiv at jeg fremsender min genhilsen så sént. Men jeg har havt en masse at besvare og så må jo gerne de nærmeste vente til sidst. Jeg befinder mig vel i min nye rummelige og bekvemt indrettede bolig hersteds. Sigurd kommer hjem i midten af måneden. Min hustru agter at standse et par uger i Bozen og ligeså længe i München. Hun er nu betydelig bedre og vil forhåbentlig kunne sé ud til Dem og Deres. Bernt og frue er, som De vel véd, endnu her. Bor dog ikke i selve byen men lidt udenfor. Vennerne nede i München tænker jeg ofte på. Men det var blevet mig en nødvendighed at skifte opholdssted. På gensyn – enten dernede eller heroppe!

De hjerteligste hilsener til Dem og Deres.

I venskab og hengivenhed

Henrik Ibsen.

Til OLE OLSEN, KRISTIANIA 11. januar 1892

den 11. Januar 1892.

Kære herr Ole Olsen,

Modtag herved, De og Deres ærede frue, min forbindtligste tak for indbydelsen. Jeg skal have den fornøjelse at indfinde mig til den angivne tid.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til RAGNA NIELSEN, KRISTIANIA 11. januar 1892

Konvolutt

Fru Ragna Nielsen,

Nordal Bruns gade 22.

hersteds.

den 11. Januar 1892.

Ærede frue,

Modtag herved min bedste tak for indbydelsen til kvindesagsforeningens møde på onsdag. Jeg har imidlertid foresat mig ikke herefter at påhøre foredrag over mine arbejder og beder mig derfor undskyldt.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 24. januar 1892

24. Januar 1892.

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig herved 3 parketbilletter til opførelsen af de nye stykker imorgen, mandag, den 25de.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA [3. februar 1892]

Hjertelig Tak og Hilsen til Dem og alle medvirkende.

Til LUDVIG JOSEPHSON, KRISTIANIA 20. februar 1892

Theaterdirektør Josephson Sthlm

Hjertlige lykønskninger til fødseldagen

Henrik Ibsen

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 23. februar 1892

Kristiania, den 23. Februar 1892.

Kære herr Hegel,

Modtag herved min forbindtligste tak for de tilsendte 1600 kroner.

Det var mig en stor glæde at erfare at der tiltrænges et nyt oplag af «Kejser og Galilæer» og er særdeles vel tilfreds med de tilbudte betingelser.

Med vore hjerteligste hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

i venskab og hengivenhed

Deres

Henrik Ibsen.

Til GEORG REIMERS, KRISTIANIA [februar 1892]

Ach, wenn ich nur wieder einmal in dem lieben Wien weilen könnte und mit den Herren, die meiner so freundlich gedenken, lustig und gemütlich kneipen könnte!

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 5. mars 1892

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder.

Stortingsgaden.

5.3.92.

Herr teaterchef Schrøder,

Jeg skal indfinde mig til generalprøven mandag kl: 12. Til forestillingen på onsdag udbedes 2 parketbilletter og 2 billetter til første logerad (ikke i sniplogen, men helst omtrent midt imellem denne og kongelogen.)

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ERIC ZACHRISON, KRISTIANIA 13. mars 1892

Konvolutt

Herr Eric Zachrison.

Styrmansgatan 39.

Stockholm.

Kristiania, den 13. Marts 1892.

Herr Eric Zachrison, Stockholm.

Som svar på Deres ærede forespørgsel må jeg herved meddele at jeg ikke på forhånd agter at indgå på nogen bindende forpligtelse med hensyn til det nye skuespil, som jeg håber at kunne fuldføre i løbet af den kommende sommer.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA 21. mars 1892

De mange, der på en så elskværdig måde glædede og hædrede mig i anledning af min fødselsdag igår, bedes om herigennem at ville modtage min hjerteligste og forbindtligste taksigelse.

Kristiania, den 21. Marts 1892.

Henrik Ibsen.

Til ADOLPHE HOFFMANN, KRISTIANIA 25. mars 1892

Konvolutt

Monsieur Adolphe Hoffmann,

3 Rue Teichman.

Anvers.

Antwerpen.

25.3.92.

Dr: Henrik Ibsen takker for gratulationen men beklager at han af principielle grunde ikke kan sende Dem nogen autograf.

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 27. mars [1892]

Søndag den 27. Marts.

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig herved 1 billet til 2det parket til forestillingen iaften.

Til GUSTAF AF GEIJERSTAM, KRISTIANIA 29. mars 1892

Kristiania, den 29. Marts 1892.

Kære herr G. af Geijerstam,

Deres sidste venlige brev til min søn har han bedet mig om at besvare da det jo nærmest er mig, som det angår. – Jeg vil da gentage for Dem at jeg er en principiel modstander af oversættelser fra norsk til svensk eller omvendt. Og jeg beder Dem særlig erindre at jeg udtrykkelig og gentagne gange gjorde Dem opmærksom herpå da De henvendte Dem til mig angående Deres plan at oversætte «Peer Gynt» til brug for herr Lindbergs teater.

«Peer Gynt» er nu nylig udkommet hos Hegel i stort, nyt oplag. Mine nye bøger trykkes hos ham i et antal af 10,000 exemplarer, men skulde han måtte befrygte konkurrence gennem svenske oversættelser så må jeg være forberedt på at oplagene af mine bøger herefter reduceres med mindst 1500–2000 exemplarer og at mit honorar naturligvis forringes i et tilsvarende forhold. Og dette kan jeg dog umulig indgå på navnlig når der tages i betragtning hvor yderlig lidet der ved de svenske teatre betales for opførelsesretten. Jeg kan derfor ikke åbne døren for en praksis, som, om den blev almindelig, skulde medføre ganske følelige tab for mig.

I håb om at De vil erkende det berettigede i min tankegang når jeg nægter mit samtykke til at lade nogetsomhelst af mine skuespil trykke i svensk oversættelse tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til HELENE RAFF, KRISTIANIA 30. mars 1892

Kristiania, den 30. Marts 1892.

Kæreste frøken Raff!

Tillad mig herved at sende Dem min varmeste, min hjerteligste tak for Deres elskværdige brev, der kom mig i hænde på min fødselsdag og for Deres vidunderlig dejlige billede, hvilket jeg havde den usigelig store glæde at modtage for nogle dage siden. Det er nu ophængt på en god plads i mit arbejdsværelse, så at jeg stadig kan have det for øje, stadig mætte mit syn ved udsigten over det vide åbne hav, – og stadig øge min længsel efter atter at mødes med den kære, kære, yndige, unge pige, som har skabt dette lille fine kunstværk. Og som under udførelsen har tænkt på mig i det fjerne! Å, – om jeg kunde få anledning til personligt og mundtligt at takke Dem, – takke Dem således, at takke Dem således, som jeg allerhelst vilde! Havet elsker jeg. Deres billede henflytter mig i tanke og stemning til det jeg elsker. Ja, – De har rigtignok beriget mig for livet ved det, som De har skænket mig. Nu skal lille Solvejg hænges ved siden af havbilledet. Så har jeg Dem helt og samlet foran mig, – og i mig. – –

Minder fra München steg så stemningsfuldt op hos mig da jeg modtog disse hilsener i ord og i farver fra Dem. Hvor gerne vilde jeg nu være dernede igen! Thi der hører jeg dog så inderligt hjemme. Men der er jo så mangt og meget i livet, der stiller sig hæmmende ivejen for et menneskes ønsker og længsel. – –

Det er en utrolig færdighed, De har opnået i at behandle det norske sprog. Tænker De aldrig på at gøre en sommerrejse herop? Drømme en lys flygtig sommernatsdrøm mellem fjeldene eller ude ved havet?

Svar mig engang på det, kæreste frøken Raff. Vil De? Mig skulde det være usigelig kært atter, – naturligvis ved tid og lejlighed, – at modtage nogle linjer fra Dem.

Deres hengivne og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til HILDUR ANDERSEN, KRISTIANIA [1891/92]

Konvolutt

Frøken Hildur Andersen.

Kjæreste Frøken Hildur!

Jeg har idag 3 parketbilletter til disposition. Skulde ikke fru dr. Sontum eller i hendes sted nogen anden ville benytte den ene. Jeg kommer opom kl: 7 for at afhente damerne.

Prinsessens dybt forbundne

Ven og livlæge.

Til WILHELMINE SCHØNBERG, KRISTIANIA [1891/92]

Mandag formiddag.

Kære frøken Schønberg,

Skulde De ville gøre mig den glæde at drikke kaffe her i eftermiddag og blive til aftens? Hildur, Valborg og Aksel kommer herop, antagelig sådan omkring 4–½ 5. Svar behøves ikke. Hjertelig velkommen hvis De kan.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLA THOMMESSEN, KRISTIANIA [1891/92]

Dr: Henrik Ibsen beder ærbødigst om godhedsfuld optagelse af medfølgende linjer.

Til ELSA BERNSTEIN, KRISTIANIA 2. april 1892

Christiania, den 2. April 1892.

Liebe, verehrte Frau,

Empfangen Sie und Ihr Herr Gemahl meinen herzlichsten Dank für Ihre freundlichen Glückwünsche zu meinem Geburtstage. Wie gern möchte ich recht bald meine lieben Münchener-Freunde wiedersehen. – Mit vielen Grüssen aus dem hohen Norden zeichne ich mich

Ihr stets ergebener

Henrik Ibsen.

Til ADELHEID SCHMIDT, KRISTIANIA 2. april 1892

Konvolutt

Fräulein Adelheid Schmidt.

Adresse: Herrn Dr: Oswald Schmidt.

Steinsdorfstrasse 4.

München.

Christiania, den 2. April 1892.

Liebe Adelheid!

Ich danke Dir und deinem Bruder so recht vom Herzen für die Glückwünsche zu meinem Geburtstag. Deine niedliche und so schön geschriebene Postkarte hat mir eine wahre Freude und grosses Vergnügen gemacht.

Von deinem lieben, guten Papa bekam ich ein Telegramm, und dafür bitte ich dich ihm in meinem Namen einen herzlichsten Dank und viele Grüsse zu bringen.

Die Tante lässt auch bestens grüssen. Leider ist sie noch immer nicht ganz wohl und darf selbst nicht schreiben.

Ich möchte sehr gern noch einmal nach München kommen, Dich wiedersehen und Französisch sprechen hören.

Dein Freund

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA [7. april 1892]

Under dags dato har jeg af herr boghandler Nils Lund modtaget 822 kroner 10 øre, hvorfor herved kvitteres.

Kristiania, den . April 1892.

Henrik Ibsen.

Til NILS COLLETT VOGT, KRISTIANIA 10. april 1892

Konvolutt

Forfatteren herr Nils Collett Vogt.

Josefinegade 10.

hersteds.

Kristiania, den 10. April 1892.

Herr Nils Collett Vogt.

Deres brev har jeg imorges modtaget og kan fuldt ud bekræfte, hvad min søn fortalte Dem, nemlig at jeg med levende interesse har iagttaget den ubestridelige begavelse, der åbenbarer sig i Deres literære arbejder.

Jeg skulde derfor meget ønske at De måtte komme i betragtning ved uddelingen af rejsestipendierne. Men jeg nærer rigtignok ikke synderligt håb om at min anbefaling i så henseende vilde være Dem til nogen nytte.

Imidlertid, hvis De vil aflægge mig et besøg, så gør De mig derved en fornøjelse og vi kan da tale nærmere om sagen.

Sikkrest træffer De mig hjemme mellem 11 og 12, eller også mellem 2 ½ og 3. Men for øvrigt, kom kun når De bedst kan. De vil altid være velkommen.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til BERGLIOT BJØRNSON, KRISTIANIA 2. mai 1892

Kære Bergliot,

Bliv ved at være Dem selv, således som De nu er det! Bedre véd jeg ikke at ønske Dem.

I hengivenhed

Henrik Ibsen.

Kristiania, den 2. Maj 1892.

Til CAMILLA COLLETT, KRISTIANIA 3. mai 1892

Kristiania, den 3. Maj 1892.

Kære fru Collett!

Jeg har i formiddags opsøgt herr Biegler og havt en længere forhandling med ham. Som resultat af denne glæder det mig herved at kunne meddele Dem at udgivelsen af Deres skrifter nu straks vil blive sat i værk således at det første hæfte kommer i boghandelen allerede i denne måned og hvert af de følgende med 14 dages mellemrum. Dette dog under forudsætning af at korrekturlæsningen påskyndes så meget som muligt.

Jeg glæder mig særdeles over at denne samlede udgave nu endelig fremkommer. Vi burde havt den for længe siden. Men på den anden side er jo jordbunden for Deres befrugtende tanker og idéer nu ganske anderledes forberedt end den før har været. Så kanské dette er det heldigste tidspunkt alligevel. En ny slægt står nu færdig til at tage imod Dem og forstå Dem.

Med de hjerteligste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 4. mai 1892

Kristiania, den 4. Maj 1892.

Kære herr Hegel!

Undskyld at jeg ulejliger Dem midt i denne dejlige forårstid, hvilken De og Deres af hjertens lyst sagtens nyder på Skovgård. Jeg vilde nemlig gerne bede Dem om at der må blive mig tilsendt 1200 kroner som forskud på mine rentepenge, der jo forfalder i næste måned. Restbeløbet af mit lån hos Dem vil blive tilbagebetalt af honoraret for mit nye stykke, der vil blive færdigt i løbet af sommeren.

Dette arbejde beskæftiger mig nu helt og holdent og optager, som sædvanlig, al min tid og alle mine tanker. Gerne skulde jeg villet tage sommerophold et steds i Jylland iår. Men derpå tør jeg desværre ikke tænke; thi jeg arbejder jo dog bedst her i min egen bolig og ved mit eget skrivebord. Et efter min smag meget smukt, bekvemt og hensigtsmæssigt arbeidsværelse har jeg her indrettet mig, hvor jeg kan sidde ganske uforstyrret. Det kunde jeg ikke i München og derfor følte jeg mig dernede ofte hæmmet i min virksomhed.

I denne sommer forlader jeg altså ikke Kristiania. I modsat fald skulde jeg have aflagt Dem en visit i Deres hjem. Nu må jeg indskrænke mig til at sende Dem, Deres frue og Deres børn en hjertelig hilsen fra mig og min hustru idet jeg tegner mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 4. mai 1892

Kristiania, den 4. Maj 1892.

Kære herr August Larsen!

Jeg vil ikke undlade at fremsende til Dem en venskabelig hilsen samtidigt med at jeg skriver et brev til herr Hegel, hvori jeg beder ham om at ville tilstille mig 1200 kroner. Når jeg denne gang retter anmodningen til ham direkte og ikke, som vanligt, gennem Dem, så sker det fordi jeg ikke gerne vil afbryde al brevveksling med ham, om hvem jeg véd at han i tidligere tider har brugt at opbevare mine breve til faderen og som derfor måské kunde forudsættes at lægge nogen vægt på at den skriftlige forbindelse mellem os vedligeholdes.

Mit nye arbejde, som jeg nu er i gang med, vil binde mig her til byen for hele sommeren. Men en for mig meget ønskværdig afbrydelse i travlheden vilde det være om De påtænkte en Norgesrejse iår og holdt rast nogen tid her i Kristiania. –

I opdrag fra min hustru tillader jeg mig at anmode om at der for min regning må blive hidsendt det udkomne af fru Heibergs livserindringer i uindbundet exemplar. – Hvis jeg ikke har takket Deres brodersøn for «Den brogede bog», beder jeg Dem om at gøre det i mit sted. Det er fine, yndefulde digtninger, som jeg har havt megen nydelse af at læse om igen nu nylig. – Mange hjertelige hilsener fra Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, KRISTIANIA 7. mai 1892

Kristiania, den 7. Maj 1892.

Herr Greve,

Tillad mig herved at aflægge Dem min forbindtligste taksigelse for brevet af 15. April. Det deri indlagte formular sendte jeg den 21. April i underskreven stand til «la Société» i Paris og håber at jeg derfra vil erholde hidsendt den mig tilkommende halvdel af teaterhonoraret. For det trufne arrangement, ligesom for alt det øvrige, De godhedsfuldt har udrettet for mig i Paris, er jeg Dem usigelig forbunden. Nu vilde jeg imidlertid gerne forespørge om jeg også fra Mr: Savine har at påregne noget yderligere honorar. Et lidet beløb, såvidt jeg mindes 125 frcs., blev mig i sin tid tilstillet med tilsagn om mere siden. Literær konvention existerer virkelig mellem Frankrige og Norge, nemlig som tillægsbestemmelse til handelstraktaten.

De omskrevne fotografier skal det være mig en stor glæde og ære at sende såvel til Dem selv som til Mr: Carré så snart jeg blot kommer i besiddelse af sådanne, hvilke jeg skal bestille fra München. De billeder, som hersteds findes hos kunsthandlerne, er ikke heldige.

Jeg har nu taget fast bolig her i Kristiania; men det er min hensigt ret ofte at foretage rejser til udlandet. I den nærmeste fremtid vil dette dog ikke kunne ské. Jeg er nemlig nu begyndt at skrive på et nyt skuespil i fire akter, hvilket arbejde kommer til at lægge beslag på min tid hele sommeren udover. Så snart bogen er trykt tager jeg mig den frihed at tilsende Dem et exemplar.

Med en gentagen hjertelig tak for al Deres godhed og velvilje og med en ærbødig hilsen til grevinde Prozor tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til LORENTZ DIETRICHSON, KRISTIANIA 9. mai 1892

Kristiania, den 9. Maj 1892.

Kære Dietrichson,

I min hustrus og eget navn har jeg at forespørge om din frue og du skulde ville gøre os den fornøjelse at spise til middag hos os i al tarvelighed i overmorgen, onsdag, kl: 3. Svar kan jeg få i «Andvake» imorgen.

Din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTOPHER DUE, KRISTIANIA 9. mai 1892

9.5.92

Kære Due,

meget kært skulde det være mig om du endnu en gang vilde sé indom heroppe. I regelen er jeg sikkrest at træffe hjemme i formiddagstimen mellem 11 og 12.

Din venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 10. mai 1892

Kristiania, den 10. Maj 1892.

Kære herr Jacob Hegel!

For de godhedsfuldt tilsendte 1200 kroner beder jeg Dem herved modtage min bedste taksigelse. Ligeså for de to første bind af fru Heibergs store værk og ikke mindre for Deres elskværdige og liberale tilbud om at udvælge et og andet af hvad De har i forlag. Jeg skal tillade mig at benytte mig heraf, – men derved dog beflitte mig så nogenlunde på moderation.

En særdeles behagelig overraskelse var det mig at erfare at det kgl: teaters genoptagelse af «Vildanden» havde indbragt mig et så betydeligt beløb, som det, De i Deres brev havde den godhed at nævne. Jeg havde ikke på langt nær gjort regning på så meget. Og meddelelsen var mig dobbelt kærkommen fordi den indløb netop nu efterat indredningen af vor bolig hersteds havde forvoldt mig så mange extraordinære udtællinger. For øvrigt har vi gjort den erfaring at vi her kan leve for omtrent det samme beløb som i München; måské dog med en undtagelse for kommunalskatternes vedkommende. Disse har nemlig hersteds nået en temmelig betydelig højde, medens jeg, som udlænding, i München kun havde at svare skat af, hvad jeg ved mit literære arbejde fortjente i selve Bayern og det blev jo ikke så farlig meget. – Hjertelige hilsener!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til WALDEMAR CHRISTOFER BRØGGER, KRISTIANIA 20. mai 1892

20. Maj 92.

Kære herr professor, –

Modtag herved, De og Deres ærede frue, min bedste tak for Deres venlige indbydelse til middag på onsdag. Såfremt ingen uforudsét hindring måtte indtræffe skal det være mig en særdeles stor fornøjelse at indfinde mig til den angivne tid.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen

Til ANNA STOUSLAND, KRISTIANIA 8. juni 1892

8. Juni 92.

Min kære lille Anna,

jeg takker dig varmt for dit brev og vil altid bevare dig i hjertelig erindring. Gør du det samme imod mig.

Du sér vel herop forinden du rejser? Frygten for at forstyrre er naturligvis aldeles ugrundet.

Til KARL LARSEN, KRISTIANIA 20. juni 1892

Konvolutt

Forfatteren herr Karl Larsen.

Gyldendalske boghandel.

København.

Kristiania, den 20. Juni 1892.

Herr Karl Larsen,

for Deres venlige opmærksomhed ved tilsendelsen af bryllupskortet beder jeg Dem herved modtage min bedste tak hvorhos jeg benytter anledningen til for Dem og Deres unge hustru at frembære mine hjerteligste lykønskninger. – Også for Deres «brogede Bog» takker jeg Dem og ønsker Dem af hjertet til lykke. Jeg har i sin tid skrevet til Deres onkel om disse fine stilfulde digtninger. Hils ham fra mig. Han er mig i sandhed en trofast, hjælpsom ven.

Skulde De og Deres frue påtænke en sommerrejse i Norge iår, vilde det glæde mig særdeles meget at træffe Dem begge og stifte personligt bekendtskab.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 25. juni 1892

Kristiania, den 25. Juni 1892.

Kære herr August Larsen!

I håb om at kortet endnu træffer Dem i København vil jeg ikke undlade med et par ord at takke for Deres venlige brev, som jeg igår havde den fornøjelse at modtage. Særlig var det mig en behagelig overraskelse at erfare at jeg snart kan gøre regning på endnu et nyt oplag af en af mine bøger.

Fra Mr: Heinemann, London, har også jeg modtaget brev med forespørgsel i anledning af mit nye stykke men endnu ikke svaret ham. Jeg må nemlig først forhandle med Mr. W. Archer om nogle enkeltheder. Dog håber jeg nok at sagen vil kunne lade sig ordne til alle vedkommendes tilfredshed.

Det glæder mig for Deres skyld overordentlig at De endelig i denne sommer kan komme til at gøre en længere udenlandsrejse, skønt jeg jo derved går glip af udsigten til i den nærmeste fremtid at få tale fortroligt med Dem, hvilket længe har været også mit ønske. Umuligt var det jo imidlertid ikke at jeg kunde komme til København og personlig aflevere mit nye skuespil udover efteråret.

Men foreløbig vil jeg nu indskrænke mig til at sende Dem mine bedste ønsker med på den forestående rejse. Fra München af vilde De med Brennerbanen på få timer kunne være inde i Tyrol. Turen, over Innsbruck, Gossensass o. s. v. til Bozen og Meran, er storartet og vidunderlig smuk.

Jeg blir naturligvis her hjemme sommeren over. Det forekommer mig let at arbejde her og ydre ro har jeg jo også. – På gensyn!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 1. juli 1892

Under dags dato har jeg af herr boghandler Nils Lund modtaget 400 kroner, hvorfor herved takskyldigst kvitteres.

Kristiania, den 1. Juli 1892.

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 2. juli 1892

den 2. Juli 1892.

Hjertelig tak for tilsendelsen af bryllupskortet. Mange, mange hjertelige lykønskninger til Deres frue og til Dem selv. Håber at dette træffer Dem et steds under rejsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 5. juli 1892

Kristiania, den 5. Juli 1892.

Kære herr Hegel!

I forrige uge havde jeg den glæde at erholde tilsendt exemplarer af «Kejser og Galilæer» i nyt oplag og takker Dem hjerteligst for det smukke udstyr af samme. Det er mig naturligvis altid en stor tilfredsstillelse at erfare at der tiltrænges nye udgaver af mine bøger og denne tilfredsstillelse har De i den senere tid gentagne gange forskaffet mig. Også herfor beder jeg Dem være forvisset om at jeg føler mig Dem varmt takskyldig. –

Der er for tiden en hel del uro og gæring i de politiske kredse heroppe. Partibladene overbyder hverandre gensidig i skældsord og beskyldninger. Der holdes taler, folketog og fanetog og andre demonstrationer foranstaltes. Idag skal et stort hyldningstog fra højres parti afgå til slottet for at hilse på kongen. Højrepartiet er her i byen i aldeles afgjort flertal. Jeg antager derfor at toget idag vil, efter de herværende forholde, blive særdeles storartet, og det så meget mere som venstretoget til statsminister Steen i søndags langt overgik mine forventninger med hensyn til talrigheden af deltagere. For mig er det af interesse at iagttage alt dette på nært hold. Men personlig blander jeg mig ikke ind i stridighederne; sådant vilde være min natur imod. Og dette respekteres heroppe for mit vedkommende. Siden min tilbagekomst ifjor er jeg i den lykkelige stilling at vide med mig selv og daglig erfare at jeg har både højrepartiet og venstrepartiet for mig.

Med uforstyrret sindsro kan jeg derfor arbejde på mit nye skuespil, og det gør jeg også daglig. Ud af byen kommer jeg derfor næppe isommer. Men luften her forekommer mig sund og styrkende. Jeg har i hvert fald ikke på lange tider følt et sådant velbefindende som heroppe.

Men jeg tør vel ikke længere lægge beslag på Deres tid, – især nu, da De er alene om alle de mange forretninger. Jeg vil derfor indskrænke mig til at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 1200 kroner når tid og lejlighed gives. Så særdeles haster det jo ikke.

Med de bedste hilsener til Dem selv og til Deres kære huslige kreds tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 13. juli 1892

Kristiania, den 13. Juli 1892.

Kære herr Hegel!

For de godhedsfuldt tilsendte 1200 kroner beder jeg Dem herved modtage min forbindtligste taksigelse.

Arbejdet på mit nye skuespil går let og godt fra hånden, hurtigere end i München ved sommertid. Jeg sætter også al min kraft og tid ind på dette og indskrænker mig derfor idag til disse få linjer idet jeg sender Dem og Deres vore hjerteligste hilsener og tegner mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til BERTHA VON SUTTNER, KRISTIANIA 17. juli 1892

Konvolutt

Frau Baronin Bertha v. Suttner.

Harmannsdorf bei Eggenburg.

Österreich.

Christiania, den 17. Juli 1892.

Geehrte Frau Baronin,

In Beantwortung Ihres werthen Schreibens vom 10.7.92 thut es mir leid Ihnen mittheilen zu müssen, dass ich ausschliesslich dramatischer Schriftsteller bin und dass ich mich bis jetzt zu wenig mit der Friedenssache beschäftigt habe um in dieser schwierigen und verwickelten Frage mitzusprechen. Ausserdem bin ich gegenwärtig in voller Arbeit mit einem neuen Schauspiel, wodurch meine ganze Zeit in Anspruch genommen ist. Bedauere also, für die geplante Revue-Nummer nichts leisten zu können.

Mit dem Ausdrucke vorzüglichster Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til CHRISTOFFER BRINCHMANN, KRISTIANIA 21. juli 1892

Konvolutt

Herr cand. mag. Chr. Brinckmann.

Majorstuevejen, 23.

hersteds.

Kristiania, den 21. Juli 1892.

Herr cand. mag. Chr. Brinckmann. Kristiania.

Som svar på Deres ærede forespørgsel skal jeg herved meddele at jeg for mit personlige vedkommende intet har imod at De udgiver en oversættelse af det omskrevne franske værk. Da der imidlertid som tillægsartikel til handelstraktaten mellem Frankrige og Norge er vedtaget en literær konvention, vil det være nødvendigt at De på forhånd indhenter Mr: Ehrhard’s eller eventuelt hans forlæggers samtykke.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til KRISTIANIA LIGNINGSKOMMISJON, KRISTIANIA [juli 1892]

I følge meddelelse fra ligningskommisionens kontor er jeg ilignet byskat for indeværende år. Mod dette skridt må jeg imidlertid nedlægge indsigelse eftersom jeg den 30. Sept. f. år ikke stod i nogetsomhelst forhold til Kr. kommune. Jeg boede nemlig på dette tidspunkt og længere tid efter som en almindelig rejsende i et herværende hotel. Mine samtlige effekter befandt sig fremdeles i München, min familje havde efter et sommerbesøg hersteds atter forladt landet og ankom først hertil i begyndelsen af indeværende år. Min nuværende bolig lejede jeg først fra sidstleden 21. Oktober.

I henhold til disse kendsgerninger og med påberåbelse af formener jeg mig ikke forpligtet til at erlægge byskat for indeværende år.

Til AXEL DROLSUM, KRISTIANIA 4. august 1892

Konvolutt

Herr universitetsbibliotekar A. C. Drolsum.

Drammensvejen.

hersteds.

Kristiania, den 4. August 1892.

Herr bibliotekar Drolsum.

Det er mig desværre umuligt at efterkomme Deres anmodning. Jeg er for tiden beskæftiget med et nyt skuespil, der optager al min tid og alle mine tanker.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 21. august 1892

Kristiania, den 21. August 1892.

Dr: Henrik Ibsen beklager, herved at måtte meddele at han af principielle grunde lige så lidt kan opfylde Deres som de mange andre lignende anmodninger, der i den senere tid er indløbne angående det samme anliggende.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 22. august 1892

Kristiania, den 22. August 1892.

Kære herr Hegel!

Herved tillader jeg mig at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 1200 kroner.

Jeg arbejder daglig uafbrudt og med levende interesse på mit nye skuespil. Manuskriptet vil forhåbentlig kunne være i Deres hænder ved udgangen af September måned. «Politiken» bragte for nogle uger siden en notits om stykket, hvilken var usandfærdig fra først til sidst og som jeg derfor også har ladet dementere i norske og udenlandske blade. Stykket har ikke det ringeste med de politiske eller sociale spørgsmål at gøre. Talrige forespørgsler fra tyske, franske og engelske aviser har jeg bestemt afslået at besvare.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 29. august 1892

Kristiania, den 29. August 1892.

Kære herr Hegel,

For Deres idag modtagne tilbud om nyt oplag af «Brand» og om en illustreret udgave af «Terje Vigen» beder jeg Dem herved om i al hast at måtte frembære min bedste taksigelse. Meddelelsen var mig i flere henseender særdeles kærkommen.

Ligeledes benytter jeg anledningen til takskyldigst at erkende modtagelsen af de under 25. dennes tilsendte 1200 kroner.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til RUDOLPH SCHMIDT, KRISTIANIA 31. august 1892

Konvolutt

Digteren herr Rudolf Schmidt.

Falkoner-Alleen 54.

København.

Kristiania, den 31. August 1892.

Herr Rudolf Schmidt.

Jeg takker for Deres venlige henvendelse. Herr Varnhagens forespørgsel har jeg direkte besvaret. Af tyske oversættere har jeg desværre langt flere end jeg ønsker. – Professor Hoffory opholder sig for tiden ved kuranstalten Kreischa i Sachsen. Desværre må han befrygtes at være uhelbredelig. På min hustrus vegne har jeg at aflægge en skyldig taksigelse for den senest tilsendte bog. Undskyld telegramstilen! Al min tid er optagen af et nyt dramatisk arbejde.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLA THOMMESSEN, KRISTIANIA 23. september 1892

Konvolutt

Herr redaktør Thommessen.

Briskebyvejen 14.

Fredag, 23. September 92.

Kære herr Thommessen!

På grund af modtagne uventede meddelelser må jeg bede Dem undskylde at jeg ikke kan indfinde mig hos Dem idag.

Deres

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 4. oktober 1892

Kristiania, den 4. Oktober 1892.

Herr boghandler Nils Lund.

For de af Dem under dags dato modtagne 400 kroner aflægger jeg herved min forbindtligste tak.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 4. oktober 1892

Kristiania, den 4. Oktober 1892.

Kære herr Hegel!

Jeg vil ikke undlade med et par ord at meddele Dem at mit nye stykke fuldførtes den 20. September og at jeg siden den tid har været og fremdeles er beskæftiget med renskriften. Manuskriptet vil komme Dem ihænde snarest mulig, antagelig lidt efter midten af denne måned. Det er mit håb at vi begge vil få fornøjelse af dette arbejde.

Derhos tillader jeg mig at anmode Dem om godhedsfuld tilsendelse af 1200 kroner.

Min søn skal nu om nogle dage gifte sig med frøken Bjørnson. Da imidlertid det for ham bestemte embede ikke kan tiltrædes før til sommeren, så har jeg lovet i mellemtiden at forstrække ham med et beløb af indtil 3000 kroner, hvilken sum jeg beder om at han for min regning efterhånden må få lov til at hæve hos Dem.

Jeg arbejder nu uafladelig på manuskriptet og må derfor idag indskrænke mig til disse få linjer.

Med hjertelige hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 30. oktober 1892

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel.

København.

Kristiania, den 30. Oktober 1892.

Kære herr August Larsen!

Når De modtager disse linjer er forhåbentlig manuskriptet til mit nye stykke velbeholden kommet i Deres hænder. Jeg havde håbet at kunne levere det noget tidligere; men det viste sig at være umuligt. Korrekturark bedes godhedsfuldt tilsendt Mr: Heinemann eller Ed: Gosse i London, Mr le Comte M. Prozor, Ministère des Affaires Etrangères, Petersburg og min søn, der skal besørge den tyske udgave, under adresse: Lillehammer, Norge. Trykningsarbejdet kan for mit vedkommende sættes i værk nårsomhelst, og beder jeg at fremgangsmåden i enhver henseende må blive som forhen. Jeg tænker her nærmest på hemmeligholdelse af titel og indhold.

Jeg er glad over at jeg nu endelig lykkelig og vel har dette store arbejde fra hånden. Det føles som en befrielse. Men det efterlader dog et savn og en tomhed alligevel.

I den nærmeste fremtid kommer vi vel oftere til at veksle nogle ord med hinanden, eller, rettere sagt, jeg til at ulejlige Dem med et og andet. Idag véd jeg ikke noget særligt af den slags.

Herr Hegel har jeg allerede tidligere underrettet om at manuskriptet snart vilde komme, så jeg antager ikke at nogen yderligere direkte meddelelse fra mig behøves.

Med en ærbødig hilsen til Deres ærede frue og en hjertelig tak til Dem for godt venskab tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. s. Undskyld den forkærte benyttelse af brevpapiret, som jeg først nu opdager!

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 1. november 1892

Kristiania, den 1. November 1892.

Kære dr. Elias,

Nu er netop manuskriptet til mit nye skuespil tilsendt den Gyldendalske boghandel og jeg kan derfor besvare Deres venlige brev af 19. September, som jeg hjerteligst takker Dem for.

Den tyske oversættelse af stykket vil blive foretaget hersteds under mit eget tilsyn og vil kunne blive sendt successive til herr Fischer såfremt han indgår på herfor at betale et honorar af 600 Mark, der tilstilles mig så snart bogen foreligger færdig til udgivelse.

Opførelsesretten skal udelukkende tilhøre mig; og herr Fischer skal tilstille Felix Bloch Erben, Berlin, 25 exemplarer af bogen straks ved udkomsten og uden vederlag. Ligeledes betinger jeg mig selv 20 friexemplarer, der afleveres hersteds.

Derhos giver herr Fischer sit samtykke til at jeg lader min autoriserede oversættelse udkomme også hos Philipp Reclam i Leipzig i hans «Universalbibliothek».

Med fru v. Borch og hendes moder som oversætterinder ønsker jeg af forskellige vægtige grunde ikke at indlade mig. Fru Zinck har tilskrevet mig at hun tænker på at oversætte mine «Digte» for herr Fischer. Dette forehavende beder jeg ham herved i venlighed om at opgive da det aldeles strider imod mine intentioner.

Kære ven, tør jeg bede Dem om i et og alt at være min repræsentant i disse anliggender og på bedste måde at varetage mine interesser? –

Jeg befinder mig i enhver henseende vel heroppe, hvor jeg har indrettet mig en smuk og bekvem bolig efter min egen smag. Men mine tanker dvæler stadig og trofast og med glæde ved erindringerne fra Tyskland og ved mine kære venner dersteds. Det er ikke umuligt at jeg til næste år foretager en rejse sydover og at vi da kunde mødes igen. – Fra Hoffory modtager jeg ofte ret sørgelige vidnesbyrd om hans tilstand. Han sender mig jævnlig gamle, betalte hotelregninger, private breve og lignende sager uden angivelse af, hvad jeg skal gøre med dem.

Den omskrevne autograf skal jeg engang sende Dem, hvis De ikke skulde ville benytte dette brev som sådan. Idag må jeg indskrænke mig til at bede Dem bringe Deres ærede frue og alle vennerne forøvrigt mine hjerteligste hilsener!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN CHRISTOFFER STOCHHOLM, KRISTIANIA 4. november 1892

Kristiania, den 4. November 1892.

Herr kunsthandler J. C. Stochholm, København.

Som svar på Deres venlige forespørgsel må jeg desværre meddele at jeg ikke ser mig i stand til at levere noget bidrag til det påtænkte illustrerede værk «Norge».

For de tilsendte smukke prøvehefter af tidligere udgivne pragtværker beder jeg Dem modtage min bedste taksigelse og har den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 7. november 1892

Kristiania, den 7. November 1892.

Kære dr. Elias!

Jeg takker Dem hjerteligst for Deres venlige brev, som jeg igår havde den fornøjelse at modtage, men ser deraf at herr Fischer og jeg endnu ikke er komne til enighed i et for mig meget vigtigt punkt, nemlig angående herr Reclams ret til at trykke min autoriserede oversættelse så snart denne hos herr Fischer er udkommet i boghandelen. På anden måde kan jeg nemlig ikke beskytte mig imod konkurrence ligeoverfor teatrene og må derfor fastholde denne min fordring da jeg i modsat fald vilde kunne risikere at tabe meget mere, end de 600 Mark, som jeg erholder af herr Fischer. I literær henseende er det mig desuden magtpåliggende at forhindre at herr Reclam på egen hånd foranstalter en forhastet og af mig ukontrolleret oversættelse af mit arbejde. Herr Fischers udgave kommer jo dog først i boghandelen. Men nogen bestemt tidsfrist kan jeg ikke tilsikkre ham.

Denne sag må snarest muligt bringes på det rene mellem herr Fischer og mig, da, forinden sådant er sket, ingen tilsendelse af manuskript vil finde sted.

For Deres godhedsfulde tilbud om eventuelt at ville besørge korrekturlæsningen er jeg Dem særdeles taknemmelig og forbunden.

Felix Bloch Erben tilkommer det at underhandle med teatrene om mit nye stykke og jeg tviler ikke på at de vil være tilgængelige for et godt råd fra mine venner.

Deres videnskabelige tidsskrift skal jeg gennem min søn med fornøjelse besørge anmeldt, hvis De til dette brug vil sende mig et heftet exemplar af værket. Irgens Hansen er for tiden teaterdirektør i Bergen.

Med mange hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 10. november 1892

Kristiania, den 10. November 1892.

Kære herr Hegel!

Jeg tror næsten at der er opstået en liden, gensidig misforståelse imellem os, som jeg synes det er bedst at få opklaret jo før jo heller.

Når jeg denne gang sendte Dem mit manuskript uden at ledsage det med nogen følgeskrivelse, så var grunden den at jeg kort i forvejen skriftlig havde bebudet dets snarlige fremkomst og ikke egentlig havde noget yderligere at tilføje. Det var alligevel min hensigt at skrive Dem til så snart jeg havde modtaget den vanlige telegrafiske meddelelse om manuskriptets rigtige fremkomst. Og De har på Deres side, som jeg nu kan forstå, ventet med at telegrafere i den forudsætning at en ny skrivelse fra mig angående stykket snart vilde indløbe. Enhver af os har således ventet på nærmere underretning fra den anden.

Jeg håber at De ved gennemlæsning af manuskriptet har fået det indtryk at Kristiania har vist sig at være et godt arbejdssted for mig. Ved det kgl. teater vil stykket udmærket godt kunne besættes. Og heldigt er det jo med hensyn til visse samtidige begivenheder i København at det ikke ender med noget selvmord. Om det privat forretningsmæssige såsom tilsendelse af korrekturarkene til mine udenlandske oversættere og lignende har jeg, som jeg plejer, tilskrevet fuldmægtig Larsen og hører idag fra London at denne for mig så vigtige sag er i fuld gang. For den hurtighed, hvormed altså trykningen foregår i København beder jeg Dem modtage min bedste taksigelse. –

For tyve år siden, da 6. oplag af «Brand» skulde udgives, opholdt vi og Falsens os i Dresden. Jeg drømte ikke dengang om at jeg nogensinde skulde opleve et 12. oplag af digtet og jeg lovede Dorothea at hvis så skede så skulde hun få halvparten af honoraret. Nu er det sket; hun er ankommen hertil og gør, ligesom Hilde i mit nye stykke, fordring på at jeg skal indfri mit givne løfte. Tør jeg derfor bede Dem om den store godhed at ville sende det hende tilfaldende beløb til hende selv direkte? Altså ikke gennem mig.

Ligeledes tillader jeg mig at bede mig selv tilsendt 1600 kroner. Hermed har det imidlertid ingen særlig hast. For det under 6. Oktober tilsendte beløb, 1200 kroner takkes forbindtligst.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres kære tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 12. november 1892

Julius Elias Matthäikirchstraße 4 Berlin

Mit Ihrem Vorschlag einverstanden. Besten Dank!

Henrik Ibsen

Til MORITZ PROZOR, KRISTIANIA 14. november 1892

Kristiania, den 14. November 1892.

Herr greve,

Jeg håber at korrekturarkene af mit nye skuespil regelmæssig kommer Dem i hænde fra København og at Deres franske oversættelse skrider fremad i samme forhold. Det vilde dog være mig en beroligelse om De godhedsfuldt vilde holde Deres manuskript tilbage indtil De kan sende Mr: Savine det hele til trykning på engang. Det hænder nemlig ofte at en eller anden replik først finder sin hele, fulde forståelse når oversætteren kender hele værket. Navnlig er der her et ord, som jeg tillader mig at gøre opmærksom på. Det er ordet «bygmester». Dette må ikke oversættes som om der stod «arkitekt». I 2den akt skelnes der nemlig udtrykkelig mellem disse to betegnelser, arkitekt og bygmester. –

For de under 9. September tilsendte 180 kroner 38 øre aflægger jeg herved min forbindtligste tak og beder godhedsfuldt undskyldt at jeg ikke tidligere har efterkommet denne min skyldighed.

Med en ærbødig kompliment til fru grevinden og med hjertelige hilsninger til herr greven tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 17. november 1892

Julius Elias Matthäikirchstrasse 4 Berlin

Manuskript kommt möglichst bald.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 18. november 1892

Kristiania, den 18. November 1892.

Kære dr. Elias!

Af mit telegram igår vil De have erfaret at den første manuskriptsending vil komme til Berlin, direkte til herr Fischer, om nogle ganske få dage. Dette er en større sending, omfattende det meste af den første lange akt. De to følgende akter vil da brudstykkevis blive sendt med korte mellemrum. Da det muligens kunde interessere Dem ved korrekturlæsningen at have originaltexten ved hånden, giver jeg idag ordre til Gyldendalske boghandel at sende Dem de første, færdige ark. De øvrige skal da sukcessive følge efter. Jeg beder Dem være af den store godhed nøje at agte på at sætteren ikke begår nogen fejl ved navnene over replikkerne og ligeledes at intet overspringes i texten.

Konfidentielt vil jeg betro Dem, og kun Dem alene, at stykket heder: Bygmester Solness efter hovedpersonen. Det er i tre akter. Men hverken titelblad eller personliste må trykkes forinden manuskript til samme indløber. Dette vil ske samtidigt med den sidste manuskriptsending.

Det glæder mig meget at sagen med herr Reclam allerede er bragt i orden og forhåbentlig til alle parters tilfredshed.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 18. november 1892

Kristiania, den 18. November 1892.

Kære herr Hegel!

Det glæder mig særdeles meget af Deres venlige brev at erfare at mit nye skuespil ved læsningen har interesseret og tiltalt Dem. Jeg håber også at det vil slå godt an hos publikum og finde en stor læsekreds.

For de tilbudte honorarbetingelser beder jeg Dem modtage min bedste tak.

Ligeledes takker jeg forbindtligst for de tilsendte 1600 kroner samt for det fru Falsen tilstillede beløb.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 3. desember 1892

Kristiania, den 3. December 1892.

Kære dr: Elias,

I besiddelse af Deres to venlige breve af 22de og 30te f. m. undlader jeg ikke herved at bemærke at der nu ikke længer er noget i vejen for at meddele herr Fischer mit nye stykkes titel. Titelbladet og personlisten må dog ikke trykkes forinden konceptet dertil er kommet Dem i hænde.

Det er min søn, som besørger oversættelsen. Han bor ikke her i byen, men konfererer stadig med mig og holder mig à jour med arbejdets fremadskriden. Om få dage håber jeg at det hele vil være færdigt og afsendt. Trykarkene fra København indløber forhåbentlig regelmæssigt til Dem.

Særdeles kært er det mig at erfare at De deler min opfatning, at Lessingtheater egner sig bedst til opførelse af dette mit nye skuespil i Berlin.

Med hjertelig tak for al Deres gode hjælp og med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, KRISTIANIA 8. desember 1892

Bjørnstjerne Bjørnson Lhmr

Henrik Ibsen fremsender sin lykønskning til fødselsdagen

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 8. desember 1892

Kristiania, den 8. December 1892.

Kære herr Hegel!

Tillad mig herved at aflægge Dem min forbindtligste tak for de godhedsfuldt tilsendte exemplarer af «Terje Vigen» i pragtudgave og ligeledes for 3. bind af fru Heibergs Erindringer.

Jeg har derhos et spørgsmål at gøre Dem angående Henrik Jægers nye bog om mig og mine værker. Da han første gang talte til mig om dette sit forehavende svarede jeg ham at han i så fald i forvejen måtte indhente Deres samtykke. Dertil bemærkede han at så havde han allerede gjort og at De intet havde at indvende. Det var under denne forudsætning at jeg gennemså korrekturarkene. Men efter nu at have læst hans fortale til bogen er jeg kommet noget i tvivl om den fulde korrekthed af hans erklæring til mig, og jeg tillader mig derfor herved at spørge Dem, hvorledes sagen egentlig hænger sammen? –

Sluttelig tillader jeg mig at bede om godhedsfuld tilsendelse af 1000 kroner.

Med hjertelige hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 14. desember 1892

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder,

Storthingsgaden,

hersteds.

Kristiania, den 14. December 1892.

Herr teaterchef Schrøder!

Som svar på Deres venlige henvendelse bemærkes herved foreløbig at jeg ikke tviler på at vi jo nok kommer til enighed. Men jeg vilde dog helst forhandle mundtlig med Dem om sagen for at få forskellige enkeltheder bragt på det rene, hvilke for mig er af vægt. Hvad tid kan jeg opsøge Dem? Eller skulde De foretrække at komme til mig? Jeg er hver dag hjemme mellem kl. 11 og 12.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 15. desember 1892

Kristiania, den 15. December 1892.

Kære dr. Elias!

Igår modtog jeg et smukt indbundet exemplar af «Baumeister Solness» og idag honoraret for samme fra herr Fischer. Jeg skriver til ham imorgen og beder Dem herved modtage min hjerteligste tak for al god og ufortrøden bistand.

Tør jeg nu bede Dem om endnu en venskabstjeneste? Vil De i mit navn sende et af de mig tilkommende exemplarer An die Generalintendanz des kgl. Hoftheaters, München, og et An Herrn Dr. Burckhard, Direktor des k. k. Burgtheaters. Begge disse teatre er nemlig undtagne fra kontrakten med Felix Bloch.

Med mange hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 16. desember 1892

Georg Brandes Kbh

Hjertelig Tak for Brevet og Bogen. Mange venskabelige Hilsener.

Henrik Ibsen.

Til LAURITS STENERSEN, KRISTIANIA [16. desember 1892]

Konvolutt

Herr professor dr. L. B. Stenersen.

Josefinegade 20.

hersteds.

Dr: Henrik Ibsen frembærer sin hjerteligste lykønskning.

Til EDVARD FALLESEN, KRISTIANIA 19. desember 1892

Kristiania, den 19. December 1892.

Herr kammerherre Fallesen.

Deres højvelbårenhed!

I det jeg forbindtligst takker for meddelelsen om at det kongelige teater er villig til at opføre mit nye skuespil «Bygmester Solness» skal jeg kun tilføje at jeg selvfølgelig underkaster mig de i regulativet foreskrevne betingelser.

Med udmærket højagtelse tegner jeg mig herr kammerherrens

ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD BRANDES, KRISTIANIA 27. desember 1892

Kristiania, den 27. December 1892.

Herr dr. Edvard Brandes!

Deres venlige linjer, som jeg modtog igår, beredte mig megen glæde og beroligede mig tillige. Jeg gik nemlig her og bebrejdede mig selv at jeg ikke straks havde telegraferet eller skrevet til Dem for at frembære min skyldige taksigelse for den så overordentlig elskværdige måde, hvorpå De har anmeldt mit nye skuespil. En omtale af mine arbejder fra Deres hånd har altid for mig den største vægt og betydning. Og just dennegang lå det mig særlig på hjerte at få de skildrede personer rigtig tydede og belyste og navnlig at få deres egenskab af virkelighedsmennesker hævdet, således som De har gjort det.

Alle Deres dramatiske arbejder har hos mig vakt den fuldeste levende interesse. Og jeg kender kun få digterværker overhovedet, der har grebet så dybt ind i mit stemnings- og følelsesliv, som «Under Loven».

Jeg beder Dem om i venlighed at modtage disse linjer med hjertelig tak og hilsen fra

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA [30. desember 1892]

Konvolutt

Herr teaterdirektør August Lindberg,

Göteborg.

Hermed den omhandlede erklæring. Håber sagen snart ordnet.

Til HELENE RAFF, KRISTIANIA 31. desember 1892

Kristiania, den 31.XII.92.

Helene Raff!

En røst i mit indre skriger efter Dem. Tag imod denne bog fra

Deres trofast hengivne

Henrik Ibsen.

Til KRISTIAN ANASTAS WINTERHJELM, KRISTIANIA 31. desember 1892

Konvolutt

Herr og fru Winterhjelm,

Kammakaregatan,

Stockholm.

31.12.92.

Dr: Henrik Ibsen frembærer hjerteligst tak og hilsen med ønsket om et glædeligt nytår.

Til ANTON QVAM, KRISTIANIA 31. desember 1892

31.12.92.

Dr: Henrik Ibsen frembærer hjerteligst tak og hilsen med ønsket om et glædeligt nytår.

1893

Til NILS LUND, KRISTIANIA 4. januar 1893

Kristiania, den 4. Januar 1893.

Herr boghandler Nils Lund!

For rigtig modtagelse af min gage for 4. kvartal forrige år takkes og kvitteres herved forbindtligst.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 6. januar 1893

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 6. Januar 1893.

Kære herr August Larsen!

De var så venlig også denne gang at tænke på os med et nytårskort. Jeg tænkte jo nok også på Dem; men desværre blev det kun ved tanken. Modtag da derfor, De og Deres ærede frue, i venlighed denne vor forsinkede lykønskning, vore bedste hilsener og fra mig særlig en hjertelig tak for det forløbne år!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 6. januar 1893

Kristiania, den 6. Januar 1893.

Kære herr Lindberg!

Det gør mig ondt at måtte besvare Deres fornyede henvendelse med et afslag. Jeg kan ikke indgå på at overlade Dem «Bygmester Solness» på andre betingelser, end de i mit forrige brev opstillede. Derhos må sagen afgøres straks, da jeg i modsat fald betragter mig som havende frie hænder til at kontrahere med andre svenske teaterforstandere og direktioner.

Endelig tillader jeg mig at udbede mig et specificeret opgør over vort nuværende mellemregnskab, da jeg uden et sådant umulig kan holde mine bøger i orden.

Mine forretningsforbindelser har efterhånden antaget et sådant omfang at jeg nu har måttet beslutte mig til ufravigelig at forlange honoraret forskudsvis indbetalt forinden jeg meddeler nogensomhelst teaterdirektør opførelsesret til mine dramatiske arbejder.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til HILDUR ANDERSEN, KRISTIANIA 7. januar 1893

Lørdag formiddag, 7.1.93.

Min vilde skogfugl!

Hvor flyver du nu? Jeg véd det ikke. Kredser du endnu over Leipzig? Eller har du sat kursen videre mod nord? Nærmere mod hjemmet? Jeg véd ingenting. Nu vil jeg gå ned til din mama og forhøre mig om dig. Kanske ligger der også et brev til mig.

Hvor og når disse linjer træffer dig, er jo uvisst. Eller står således for mig i øjeblikket. Jeg skriver dem også mest for min egen skyld, fordi jeg føler en trang til at sende dig noget. Ikke være uden Fühlung med dig, forstår du. Aviser har jeg ingen af idag. I alle fald ikke nu i formiddag. Senere kanske, – hvis jeg får opspurgt dig hos din mama.

Om du vilde have havt noget praktisk udbytte deraf ifald du tidligere havde besøgt Brahms, ved jo ikke jeg, som aldeles ikke kender de musikalske forholde dernede. Men det ene bekendtskab trækker jo det andet med sig. Og Brahms er midtpunktet i en stor kreds, så meget véd jeg. Og en fornøjelig personlighed er han også.

Fra Baronin Todesco har jeg modtaget indlagte lille nytårsbrev. Det indeholder jo forresten intet af særlig interesse for dig.

Å, hvor jeg længter efter prinsessen! Længter ned fra drømmenes højder. Længter efter at gå ned på jorden igen og gøre det, som jeg sa’ – så mange mange gange!

Tusend inderlige hilsener sålænge!

Din, din bygmester.

Til CARL HENRIKSEN, KRISTIANIA 9. januar 1893

Kristiania, den 9. Januar 1893.

Herr teaterdirektør C. Henriksen.

Som svar på Deres venlige og ærede forespørgsel skal jeg oplyse at De angående retten til at opføre mit nye skuespil i de danske provinser må henvende Dem til fuldmægtig August Larsen, Gyldendalske boghandel, København.

Med undskyldning for den sene fremkomst af disse linjer tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 14. januar 1893

Julius Elias Matthäikirchstr 4 Berlin

Herzlichsten Dank und Gruß! Berlinerreise aber gegenwärtig leider ganz unmöglich

Henrik Ibsen

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA [16. januar 1893]

Fest for Fru Camilla Collett paa hendes 80de Fødselsdag d. 23de Januar 1893

De store Fortjenester, Fru Camilla Collett har erhvervet sig af vort Folk ved et langt Livs betydningsfulde og følgerige Virksomhed i vor Literatur og ved sin ufortrødne og frygtløse Kamp for Kvindens berettigede Stilling i vort Samfund, en Virksomhed og en Kamp, for hvilken Mænd ikke mindre end Kvinder staa i en dyb Taknemmelighedsgjæld til hende, gjør det visselig til en Trang for Mangfoldige at give denne Følelse et Udtryk paa hendes nu forestaaende 80de Fødselsdag.

Undertegnede tillader sig derfor herved at indbyde Medborgere og Medborgerinder til en Fest for Fru Collett i Studentersamfundets Festlocale d. 23de Januar Kl. 8. Galla Entré Kr. 5.00. Liste til Tegning af Billetter er udlagt i R. Andvords Papirhandel og inddrages Fredag Aften d. 20de.

Fru Henriette Andersen-Aars. | Fru Hanna Andersen, født Døderlein.
Fru Elise Aubert, Formand i Læseforening for Kvinder. | E. Blix, Professor. | Fru Elise Brodtkorb.
Edvard Bull, Dr. med. | E. Christie, Borgermester. | L. Dietrichson, Professor. Festkomitéens Formand. | C. F. Diriks, Fyrdirektør.
Fru Augusta Gjertsen, født Egeberg. | Fru Laura Gundersen.
Frøken Thora Hansteen. | Henrik Ibsen, Dr. phil. | Frøken Kitty Kielland.
Fru Agnes Kierulf, født Anker. | B. Kildal, Statsraad. | Frøken Gina Krog, Formand i Stemmeretsklubben.
Moltke Moe, Professor. | E. Motzfeldt, Højesteretsassesor. | Fru Ragna Nielsen, Skolebestyrerinde. Formand i Norsk Kvindesagsforening.
Fru Erika Nissen. | Frøken Alvilde Prydtz. | Fru Mathilde Schjøtt, født Dunker.
C. H. Schweigaard, Advokat. | Otto Sinding, Maler. | Herman Wedel-Jarlsberg, Kammerherre.

Til CAMILLA COLLETT, KRISTIANIA 23. januar 1893

23.1.93.

Dr: Henrik Ibsen fremsender herved foreløbig sin hjerteligste lykønskning til fødselsdagen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 31. januar 1893

Kristiania, den 31. Januar 1893.

Kære herr Hegel!

Jeg takker Dem herved forbindtligst for det gennem herr fuldmægtig Larsen igår modtagne årsregnskab. Af dette fremgår at jeg for øjeblikket har stående hos Dem 4,400 kroner. Indlagt fremsender jeg 1000 kroner og beder Dem om for disse penge godhedsfuldt at ville lade indkøbe for mig obligationer til pålydende beløb 5,000 kroner, f. ex. enten 4 % uops. kreditkasseobl. eller 4 % Kbhvns kreditf. obl. og tage disse i forvaring for mig.

Af regnskabet ser jeg at der i årets løb er udtrukket en af mine obligationer. Skulde noget lignende ske i indeværende år, beder jeg om at der for beløbet må blive købt et andet papir af samme pålydende og til 4 % rente, hvis ikke kursforskellen er altfor uforholdsmæssig stor.

«Bygmester Solness» er her under indstudering. Men jeg har den tro at det kgl. teater vil bringe stykket først til opførelse.

Med de hjerteligste hilsener til Dem selv og til Deres kære huslige kreds tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 4. februar 1893

Kristiania, den 4. Februar 1893.

Kære herr Lindberg!

Nogen afskrift af den mellem mig og Dorsch-turnéen trufne overenskomst er jeg ikke i besiddelse af. Vilkårene var 1000 kroner honorar, hvoraf 500 efter første og resten efter femte opførelse af stykket.

Men da nu altså turnéen ikke længer existerer, så må jo min overenskomst med samme i enhver henseende betragtes som bortfalden og ugyldig.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til SIGURD IBSEN, KRISTIANIA 8. februar 1893

Kristiania, den 8. Februar 1893.

Kære Sigurd,

Vi takker dig for brevet, som vi modtog igår. Din mama siger at også hun vil skrive dig til idag; men kanské hun dog udsætter det til imorgen.

Bjørnson har været her på visit og talte da noget om at regeringen nu kommer til at sende en slags extraordinær gesandt til Schweiz i anledning af den nye handelstraktat og at generalkonsul Christophersen var udsét til dette hverv samt at man tænkte på at foreslå dig at medfølge som attacheret. B. tilføjede at han havde telegraferet til dig derom. Mere véd jeg ikke om sagen.

I søndags fik vi besøg af O. Arvesen og frue og jeg havde ved den lejlighed en samtale med ham, som jeg her antydningsvis vil referere. Han begyndte med at fortælle at han nylig havde truffet dig og da foreslået at du skulde rejse herned for at man kunde rådføre sig med dig angående de udenrigske anliggender. Jeg greb da anledningen til med rolighed men med megen styrke at udtale min personlige mening om regeringens adfærd imod dig. Jeg sagde at du nu i længere tid havde stillet dig til regeringens tjeneste; men at alle gode løfter til dig var forblevne uopfyldte. Jeg sagde ham at Steen allerede engang ifjor uopfordret havde sagt til mig at oprettelsen af det politiske kontor under indredepartementet var en afgjort sag, som skulde gennemføres i en nær fremtid. Men hidtil var alligevel, såvidt jeg vidste, intet skridt foretaget, og at jeg derfor nu havde tabt al tro og lid til regeringens løfter og tilsagn. Jeg sluttede med energisk, langsomt og koldblodigt at fortælle at jeg derfor nu omgikkes med den beslutning at opsige mit norske borgerskab, til høsten at forlade landet, lade mig naturalisere i Bayern og at jeg vilde foreslå dig at gøre det samme.

Denne erklæring virkede aldeles forbløffende på Arvesen, og ikke mindre på fruen. Begge bad de mig på det indstændigste om foreløbig endelig ikke at tage noget afgørende skridt. Han vilde benytte, hvad han nu havde hørt, på en sådan måde at han håbede det skulde bidrage til at fremskynde et både for dig og for mig tilfredsstillende resultat. Jeg fremhævede gentagende gange at du hidtil stod aldeles fremmed og udenfor disse mine planer. Skade dig kan mine udtalelser altså ikke. Hvorvidt de vil fremme sagerne og udsigterne for dig kan jeg jo endnu ikke vide.

Alt øvrigt overlader jeg til din mama at skrive om. Hun har befundet sig vel i de sidste dage. Vore hjerteligste hilsener til eder begge!

Din hengivne pappa

H. I.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 13. februar 1893

Kristiania, den 13. Februar 1893.

Kære herr Lindberg,

Det gør mig oprigtig ondt at jeg ikke kan efterkomme Deres anmodning om henstand med restbeløbet af mit honorar. Jeg stolede så sikkert på at kontrakten i et og alt vilde blive overholdt. I forrige uge skikkede jeg derfor en større pengesum til København til indkøb af obligationer og nu står jeg her næsten blottet for kontanter. Altså, nogen udsættelse er umulig.

Da Dorsch-turnéen er opløst, skønner jeg ikke, hvem der kan gøre vanskeligheder i denne sag.

En i alle henseender udmærket «Hilde» er absolut nødvendig!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN HJORT, KRISTIANIA 22. februar 1893

Konvolutt

Herr dr. filos. Johan Hjort,

adresse:

Herr professor med. Hjort;

hersteds.

22.2.93.

Dr: Henrik Ibsen takker forbindtligst for meddelelsen og frembærer herved sin hustrus og sine egne hjerteligste lykønskninger.

Til RUDOLPH SCHMIDT, KRISTIANIA 24. februar 1893

Konvolutt

Digteren Herr Rudolf Schmidt.

Falkoner-Alleen 34.

København.

24.2.93.

Herr Rudolf Schmidt,

Ordet «forværk» i det omhandlede vers betyder det samme som «pelsværk», altså en lun, lodden kåbe. Her i Norge er ordet ganske almindeligt.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 26. februar 1893

Kristiania, den 26. Februar 1893.

Kære herr boghandler Hegel,

Sceneinstruktør Bloch bedes godhedsfuldt oplyst om at navnet Solness skal udtales med betoningen lagt på første stavelse, – altså: Sool-ness.

For Deres havte ulejlighed ved indkøbet af obligationerne beder jeg Dem modtage min bedste tak.

Med venligst hilsen tegner jeg mig

Deres forbindtligst hengivne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 3. mars 1893

Kristiania, den 3. Marts 1893.

Kære herr Hegel!

Imod al beregning ser jeg mig idag desværre atter nødt til at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 1000 kroner. Både Kristiania teater og direktør Lindberg bliver senere færdig med «Bygmester Solness» end oprindelig bestemt og dette bereder mig vanskeligheder.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til BJØRN BJØRNSON, KRISTIANIA 3. mars 1893

Kristiania, den 3. Marts 1893.

Herr sceneinstruktør,

Efter nærmere overvejelse er jeg kommen til det resultat at jeg ikke kan tiltræde de forandringer, der er foretagne ved det af mig foreskrevne scenearrangement i 3die akt. Handlingen må absolut foregå på selve scenegulvet og ikke oppe på et stillads. Istedetfor en veranda får man da tænke sig en platform udenfor huset. I rækværket blir der bare en åbning uden trappe. Mine grunde skal jeg nærmere udvikle når vi mødes på mandag.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 14. mars 1893

Kristiania, den 14. Marts 1893.

Herr teaterchef Schrøder.

For at efterkomme Deres anmodning skal jeg herved præcisere den mellem Dem og mig trufne overenskomst således:

Kristiania teater erhverver retten til at opføre «Bygmester Solness» imod et honorar af 3000, tre tusend, kroner, hvilket beløb indbetales til boghandler Nils Lund hersteds så snart første gangs opførelse har fundet sted.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 21. mars 1893

Herzlichsten Dank! Viele Grüsse!

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 22. mars 1893

Kristiania, den 22. Marts 1893.

Kære herr William Archer!

For den modtagne cheque på £. 13.7.1 beder jeg Dem om herved at måtte takke Dem på det forbindtligste. Jeg har hørt fra forskellige kanter at Deres oversættelse af «Peer Gynt» skal være fortræffelig og glæder mig meget over at De har taget del i oversættelsen af «Bygmester Solness».

Med vore bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLAF HANSSON, KRISTIANIA 25. mars 1893

Konvolutt

Herr skuespiller Olaf Hansson,

hôtel du Boulevard,

Stortingsgaden,

hersteds.

den 25. Marts 1893.

Dr: Henrik Ibsen har intet at indvende imod den foreslåede forandring.

Til MORITZ PROZOR, KRISTIANIA 29. mars 1893

Kristiania, den 29. Marts 1893.

Herr greve,

Jeg beder Dem meget om at undskylde at jeg idag henvender mig til Dem i et forretningsanliggende, som jeg ikke sér mig i stand til at udrede på egen hånd. I skrivelse dateret 9. Marts 93 underrettes jeg nemlig af «La Société des Auteurs Dramatiques» om at mit tilgodehavende for 1892 og indtil 10. Marts 1893 beløber sig til frcs. 772.8. Om mit tilgodehavende for opførelserne af «Hedda Gabler» på Théâtre du Vaudeville i 1891 nævnes i selskabets skrivelse intet.

Da jeg er ganske ubekendt med forretningsordningen ved selskabet, så er det min bøn til Dem, herr greve, at De godhedsfuldt vil oplyse mig om, hvorledes jeg har at forholde mig for at få hele mit tilgodehavende udbetalt og sendt mig hid til Kristiania gennem en veksel. Skulde det imidlertid være bekvemmere, så kan selskabet også indbetale pengene til den svensk-norske legation i Paris, hvorefter herr Due, der er en mangeårig bekendt af mig, straks vil besørge det øvrige.

Tag mig ikke ilde op at jeg ulejliger Dem med denne sag, men jeg véd ingen nærmere at henvende mig til.

Med de hjerteligste og ærbødigste hilsninger til Dem selv og til fru grevinden tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ALBERT MARINIUS LUND, KRISTIANIA 30. mars 1893

Konvolutt

Herr stud. theol. A. Lund,

Bjerregårdsgade 20. III,

hersteds.

30.3.93.

Dr: Henrik Ibsen beder Dem herved modtage en hjertelig og forbindtlig tak såvel for brevet som for sangen.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 30. mars 1893

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder,

Stortingsgaden,

hersteds.

30.3.93.

Dr: Henrik Ibsen takker forbindtligst for forespørgselen og udbeder sig sniplogen.

Til EDVARD FALLESEN, KRISTIANIA 3. april 1893

Kammerherre Fallesen Kbhvn

Jeg beder herved om Forbud nedlagt imod Direktør Lindbergs paatænkte Opførelse af «Bygmester Solness» i Kjøbenhavn

Henrik Ibsen

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 3. april 1893

Direktør Lindberg Gbg

Jeg förbyder opførelsen i Stockholm formedelst deres kontraktsbrudd. Påkalder i nødsfald bistand af norske statsministeren dersteds

Henrik Ibsen

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 3. april 1893

Christiania, den 3. April 1893.

Dr: Henrik Ibsen bedauert sehr, dass er grundsätzlich Ihren Wunsch nicht erfüllen kann.

Til OVE MOSSIN, KRISTIANIA 4. april 1893

Af herr politiinspektør Mossin har jeg under dags dato på herr teaterdirektør August Lindbergs vegne modtaget 1000 (et tusend) kroner, for hvilket beløb herved skyldigst kvitteres.

Kristiania, den 4. April 1893.

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 5. april 1893

Kristiania, den 5. April 1893.

Herr boghandler Lund.

For god ordens skyld undlader jeg ikke herved at sende Dem kvittering for de igår modtagne kr: 518.50 øre.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 6. april 1893

Kristiania, den 6. April 1893.

Herr direktør Lindberg.

Jeg antager at De ved nærmere overvejelse selv vil indsé at jeg umulig nu for tiden kan give mit samtykke til at De opfører «Bygmester Solness» i København. Stykket står jo dersteds på det kgl. teaters repertoire og spilles stadig. Teaterchefens samtykke måtte De jo desuden først og fremst indhente og det er aldeles uantageligt at sådant vilde blive givet nu midt i sæsonen.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til OLAUS OLSEN, KRISTIANIA 7. april 1893

Konvolutt

Herr skuespiller Olaus Olsen,

Rønne,

Bornholm.

Kristiania, den 7. April 1893.

Dr: Henrik Ibsen kan på grund af allerede indgåede kontraktsmæssige forpligtelser ikke tillade Dem at opføre «Gengangere» i Danmark.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 10. april 1893

Kristiania, den 10. April 1893.

Kære herr Hegel!

Tillad mig herved takskyldigst at erkende modtagelsen af de under 7. Marts godhedsfuldt tilsendte 1,000 kroner.

For ikke påny at ulejlige Dem med mine privataffærer har jeg idag anmodet herr Larsen om at der for mig må blive indkøbt værdipapirer til beløb af 7,000 kroner, hvilke papirer jeg beder Dem om at ville tage i forvaring for mig på sædvanlig måde.

Med hjertelig hilsen tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til OTTO BENZON, KRISTIANIA 12. april 1893

Konvolutt

Herr Otto Benzon,

Stormgade 2 B,

København.

Kristiania, den 12. April 1893.

Henrik Ibsen tiltræder og medundertegner særdeles gerne den meddelte adresse til William Bloch. Også bedes han personlig hilset og takket.

Til WILLIAM PETERSEN, KRISTIANIA 16. april 1893

Kristiania, den 16. April 1893.

Dr: Henrik Ibsen kan på grund af vedvarende forkølelse og dermed følgende ildebefindende desværre ikke efterkomme Deres venlige indbydelse. Forbindtligst tak og hilsen!

Til NILS LUND, KRISTIANIA 16. april 1893

den 16. April 1893.

Henrik Ibsen takker venskabeligst og forbindtligst for de igår modtagne 320 kroner.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 24. april 1893

Kristiania, den 24. April 1893.

Kære herr Hegel,

Jeg beder Dem modtage min bedste tak for Deres havte ulejlighed ved det seneste køb af kreditkasse-obligationer samt for opbevaringen af samme.

De beredte mig en stor fornøjelse ved underretningen om det nye oplag af «Samfundets støtter». Også herfor aflægger jeg Dem min taksigelse og tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til PETER EMMANUEL HANSEN, KRISTIANIA 24. april 1893

Konvolutt

Herrn Direktor Emanuel Hansen,

Ekaterininski Kanal H132 Qu 27.

St. Petersburg.

Kristiania, den 24.4.93.

Dr: Henrik Ibsen aflægger Dem herved sin forbindtligste tak for de fra Dem og forlæggeren tilsendte særdeles smukt udstyrede exemplarer af Deres oversættelse af «Bygmester Solness».

Mange hilsener!

Til FRIEDRICH FIEDLER, KRISTIANIA 28. april 1893

Christiania, den 28. April 1893.

Dr: Henrik Ibsen bittet Sie hierdurch für die freundliche Zusendung Ihrer Uebersetzungen nach Lermontoff seinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA [1892/93]

Dr: Henrik Ibsen træffes hjemme mellem 11– 12 eller i Grand Hotel (vestibulen 6½–7½).

Til HERMANN BAHR, KRISTIANIA 16. mai 1893

Christiania, den 16. Mai 1893.

Lieber Herr Herman Bahr!

Für die freundliche Zusendung Ihrer Aufsätze bitte ich Sie hierdurch meinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen. – Ueber den Antisemitismus kann ich Ihnen nichts schreiben weil die ganze Bewegung mir völlig unverständlich und unbegreiflich ist.

Mit recht vielen Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til EDVARD FALLESEN, KRISTIANIA 19. mai 1893

Kristiania, den 19. Maj 1893.

Herr kammerherre Fallesen, chef for det kgl. teater og kapel.

Deres højvelbårenhed,

Gennem herr boghandler Hegel er der fra det kgl. teater tilstillet mig regnskab over de mig tilkommende tantièmer for de fem første opførelser af mit skuespil «Bygmester Solness» og af dette regnskab fremgår det at det kgl. teater af det samlede beløb agter at fradrage 1000 kroner, deraf 600 kroner «fordi stykket var spillet tidligere på andre scener».

Disse tidligere opførelser reducerer sig i virkeligheden til at direktør William Petersen med sit rejsende selskab i Trondhjem har spillet stykket et par gange.

Over tiden for opførelsen i Berlin havde jeg det ikke i min magt at øve nogensomhelst indflydelse da der, som bekendt, mellem de nordiske lande og Tyskland ikke existerer nogen literær konvention.

Her i Kristiania spilledes stykket første gang samme aften som i København. Altså ikke tidligere end på det kgl. teater.

Jeg skulde derfor herved i ærbødighed henstille til Deres højvelbårenhed at tage under overvejelse, hvorvidt ikke billighed, – og muligens også andre hensyn, – taler for at der i dette tilfælde anvendes en mindre rigorøs fortolkning af regulativets § 7 3. st., således at de 600 kroner ikke bliver at fradrage de mig tilkommende tantièmer.

Med udmærket højagtelse har jeg den ære at tegne mig

Deres højvelbårenheds ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 24. mai 1893

7B, Victoria-Terrasse, Christiania, le 24 Mai 1893.

Monsieur le Consul Général,

J’ai l’honneur de vous prier de vouloir bien légaliser la signature officielle apposée au document ci-joint.

Veuillez agréer, Monsieur le Consul Général, l’assurance de ma haute considération.

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 27. mai 1893

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder,

Stortingsgaden,

hersteds.

27.5.93.

Herr teaterchef,

Af aviserne sér jeg at «Vildanden» skal spilles på fredag. Jeg beder Dem i den anledning om godhedsfuldt at forhindre at den skrækkelige Isachsen kommer til at spille dr. Relling. Han har jo tidligere fordærvet halve stykket for mig!

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til MAGDALENE THORESEN, KRISTIANIA 3. juni 1893

Fru Magdalene Thoresen Kalkbrænderivej 30 Kbh

Alt, hvad Du har levet og lidt; dine tungeste Tab, dine lyseste Sejre mindes vi idag paa din Midnatssols Fest. Livsglæde og Livsvarme over dine kommende År

Henrik Ibsen

Til EDVARD GRIEG, KRISTIANIA 14. juni 1893

Kristiania, den 14. Juni 1893.

Kære Edvard Grieg,

Modtag herved min hjerteligste lykønskning i anledning af Deres fødselsdag imorgen, den 15de!

Til min store glæde hører jeg at De befinder Dem så vel deroppe i den herlige friske luft. Forhåbentlig vil De ret snart være kommen fuldstændig på fode igen.

Hvis det havde været mig muligt, vilde jeg imorgen ha’ besøgt Dem. Jeg må imidlertid nødtvungen indskrænke mig til at sende fru Nina og Dem mine bedste, varmeste hilsener med posten.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN OG CAROLINE SONTUM, KRISTIANIA [17. juni 1893]

Konvolutt

Fru og dr. Sontum

Grefsen Bad

hersteds.

Lørdag middag.

Hjertelig tak! Skal have den store fornøjelse at indfinde mig. Mange hilsener!

Til MORITZ PROZOR, KRISTIANIA 28. juni 1893

Kristiania, den 28. Juni 1893.

Herr greve,

Det var mig en stor glæde at erfare at der er udsigt for mig til i sommer at få anledning til at hilse på herskabet hersteds.

Det omskrevne arrangement angående « Rosmersholm» bifalder jeg fuldstændig. Dog forudsætter jeg at der ikke gives vedkommende teaterdirektør nogen udesluttende opførelsesret, således at stykket bliver utilgængeligt for andre franske teatre, der muligvis også måtte ønske at opføre det.

Med udmærket højagtelse

ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til IVAR AASEN, KRISTIANIA 5. august 1893

Kristiania, den 5. August 1893.

Dr: Henrik Ibsen fremsender sin hjerteligste lykønskning i anledning af fødselsdagen.

Til LUDWIG FULDA, KRISTIANIA 6. august 1893

Konvolutt

Herrn Dr. Ludwig Fulda,

Schriftsteller.

Berlin.

Dr Henrik Ibsen,

Christiania.

Christiania, den 6. August 1893.

Dr: Henrik Ibsen sendet dem Freunde und seiner Braut die herzlichsten Glückwünsche und viele, viele Grüsse!

Til WILLIAM PETERSEN, KRISTIANIA 13. september 1893

Konvolutt

Herr teaterdirektør William Petersen,

Hôtel Halden,

Fredrikshald.

Kristiania, den 13. September 1893.

Herr direktør,

Af principielle grunde kan jeg ikke indgå på at forlænge eneretsfristen men skal alligevel gøre mit bedste for at beskytte Dem imod konkurrence så længe som muligt.

Deres forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 18. september 1893

Kristiania, den 18. September 1893.

Kære herr Hegel,

Herved er jeg så fri at anmode Dem om at der må blive tilsendt mig 3000 kroner, hvilken sum, så vidt jeg kan sé, omtrent svarer til det beløb, jeg for tiden kan disponere over hos Dem.

Men så har jeg tillige en stor venskabstjeneste at bede Dem om, nemlig at De vil tillade mig atter at åbne en kredit hos Dem på 3000 kroner for min søn, således at han, ifald det måtte tiltrænges, suksessive kan hæve beløbet indtil begyndelsen af næste års Oktober måned.

Jeg er nu begyndt at planlægge et nyt dramatisk arbejde, som det er min agt at fuldføre i løbet af den kommende sommer. Hersteds falder det mig let at arbejde og det er jo en stor behagelighed at have sit eget uafhængige hjem.

Med vore hjertelige hilsener til Deres kære huslige kreds tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 21. september 1893

21.9.93.

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig herved 2 parketbilletter på 2den eller 3die bænk i midten til forestillingen Fredag den 22de.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 1. oktober 1893

Af herr boghandler Nils Lund har jeg under dags dato erholdt udbetalt min gage for 3die kvartal, 400 kroner, hvorfor herved takskyldigst kvitteres.

Kristiania, den 1. Oktober 1893.

Henrik Ibsen.

Til HILDUR ANDERSEN, KRISTIANIA 5. oktober [1893]

Torsdag, 5. Oktober.

Jeg synes det er så usigelig længe siden lørdag. Ved afrejsen var jeg på hjørnet udenfor Hals, men fik bare et skimt af prinsessen. Så hun mig? Jeg tror det, men er ikke sikker.

Hveranden dag er jeg opom for at spørge efter nyheder. Hidtil kun telegrammet fra Hamar. Men idag håber jeg på bedre lykke. Gratulerer med begyndelsen i søndags! Den er jo svært lovende, som venteligt var. I tirsdags var Aksel og jeg i Andvake. Vi var sammen hele aftenen. Men jeg turde ikke lykønske ham. Lod som om jeg ikke vidste noget. Må jeg sige at jeg véd det? Jeg tør ikke skrive, som jeg helst vilde. Postgangen er jo så usikker! Tusend inderlige hilsener fra prinsessens unwandelbar treuergebener

H. I.

Til NORDAHL ROLFSEN, KRISTIANIA 6. oktober 1893

Kristiania, den 6.10.93.

Kære herr Nordahl Rolfsen,

Skal vi mødes i Grand Hôtels læseværelse mandag aften klokken 8? Så spiser vi til aftens sammen og snakker imens eller bagefter om Ægypten. – Kan De komme så behøves intet svar.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 12. oktober 1893

Kristiania, den 12. Oktober 1893.

Kære herr Hegel,

Modtag herved min varmeste tak for meddelelsen om de nye oplag af «Hærmændene» og «Peer Gynt», hvormed De i Deres venlige brev idag glædede og overraskede mig.

Deres godhedsfuldt tilbudte betingelser modtager jeg med fornøjelse.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HILDUR ANDERSEN, KRISTIANIA 22. oktober 1893

Søndag formiddag, 22.10.93.

Min egen kjæreste, dejligste prinsesse! Hvor usigelig længe jeg synes det er siden jeg sidst hørte fra dig. Det vil da sige direkte og i vort eget sprog. Men det kan jo ikke være anderledes, således som du nu lever midt oppe i triumfer og festligheder. Jeg glæder mig så inderlig på dine vegne. Bare ikke glem mig under alt dette. Så er alt godt. – Igåraftes var jeg for første gang opom i den nye bolig. Jeg havde oprindelig tænkt at opsætte besøget til idag middag; men jeg kunde ikke holde det ud længer. Du kan tro det er hyggeligt indrettet altsammen. Og så fik jeg jo høre så meget godt og glædeligt og morsomt, både dit brev og telegrammerne. Korrespondencen til «Bergens Tidende» fik jeg lånt med mig og læste den både iaftes og idag. Hvem kan den være af?

Ja, det må rigtig ha’ været en dejlig tid for dig i Bergen. Bare du nu ikke har været plaget af altfor mange og langvarige besøg i disse travle dage. Visitter kan undertiden komme svært ubelejligt når man mest trænger til ro. Jeg har tænkt så på dig, du søde Hildur!

Det er vemodigt at gå forbi no 35, kan du tro. Vinduerne står der så store og kolde og tomme. Ingen gardiner og ingen blomster. Og ingen prinsesse kommer tilsyne bag ruden. Ingen yndig Kopf kikker frem. Ingen hvid liden hånd vinker til mig på frastand. Ja, det er rigtignok tomt altsammen nu!

Dit nye værelse fik jeg kaste et øje ind i igår. Alt står naturligvis endnu i uorden derinde. Men det kan blive dejligt når du først får indrettet alt efter din smag. Å, Hildur, lad mig møde dig der igen uforandret, således, som du var da du rejste fra mig! Jeg har en følelse som om jeg havde lånt dig ud til de mange, mange fremmede mennesker. Jeg vil ha’ dig igen således som du var. Hører du det, Hildur? Lover du mig det? Tusend hilsener flyver til dig fra din trofaste

H. I.

Til JONAS LIE, KRISTIANIA 6. november 1893

Kristiania 6.11.1893.

Kære Jonas Lie!

Modtag hjertelige hilsener fra mig. Mit varmeste ønske overfor dig er at du i mange gode fremtidsår må virke med hele dit åbne, ærlige digterøre, og at din kraft og vilje udelukkende rettes mod det område både tillands og tilvands, på hvilket du er den ubestridte og ubestridelige stormester.

Din trofast hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til MATHIAS RYE, KRISTIANIA 14. november 1893

Konvolutt

Herr stiftamtmand M. Rye

Stk, Skatmester ved St. Olafs orden.

Kristiania.

Kristiania, den 14. November 1893.

Herr stiftamtmand M. Rye, Skatmester ved St. Olafs orden.

Idet jeg herved forbindtligst takker for tilsendelsen af diplomet for Storkors af St. Olafs orden beder jeg godhedsfuldt undskylde at jeg på grund af fraværelse ikke egenhændig kunde kvittere for modtagelsen af samme.

Med udmærket højagtelse har jeg den ære at tegne mig

ærbødigst og forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til OLUF MARTIN ANDERSEN, KRISTIANIA 27. november 1893

Konvolutt

Til Geburtsdagsbarnet.

den 27. November 1893.

Henrik Ibsen bringer sin hjerteligste lykønskning til fødselsdagen. Tak for trofast venskab i de mange år! Alt godt for dig og dit hus!

Til HANNA BUTENSCHØN, KRISTIANIA 16. desember 1893

Konvolutt

Fru konsulinde Hanna Andresen Butenschøn,

Skøien pr. Bygdø Station.

Kristiania, den 16. December 1893.

Kære frue,

modtag herved min hjerteligste tak for tilsendelsen af Deres nye bog. Og endnu mere for brevet, der ledsagede den! Læsningen af bogen påbegynder jeg imorgen. Glæder mig på forhånd i spænding!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, KRISTIANIA 18. desember 1893

Kristiania, den 18. December 1893.

Herr greve,

Som svar på Deres ærede meddelelse skal jeg herved bemærke at jeg er ganske enig med Dem i at Mr. Lugné Poé ikke for tiden gives tilladelse til at opføre «Et dukkehjem».

Men så bør Mr. Carré også for alvor forpligte sig til ikke oftere at udskyde opførelsen af stykket på Vaudeville. Denne har nu så mange gange været mig stillet i udsigt uden at jeg hidtil har sét nogen opfyldelse af løfterne. Jeg er derfor begyndt at stille mig noget tvilende i sagen. – Med ærbødige hilsninger til fru grevinden og tak til Dem selv tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JONAS COLLIN, KRISTIANIA 19. desember 1893

Kristiania, den 19. December 1893.

Kære Jonas Collin!

Tak for brevet! Frøken Møller er fuldt pålidelig og De kan trygt låne hende de ønskede blade af manuskripterne, hvis De kan få fat på disse. Hvor de befinder sig, véd jeg ikke. De er naturligvis forlæggerens retmæssige ejendom. Men afdøde etatsråd Hegel spurgte mig engang om han vedblivende kunde afgive dem til den Collinske samling, hvortil jeg gav mit samtykke. Henrik Jægers benyttelse af bladet havde mit bifald. Undskyld hastværk!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til KRISTIAN ANASTAS OG HEDVIG WINTERHJELM, KRISTIANIA 30. desember 1893

Kristiania, den 30. December 1893.

Herr og fru Winterhjelm!

Henrik Ibsen og hustru takker så hjertelig for julekortet og frembærer sine bedste ønsker om et godt og glædeligt nytår.

Til LORENTZ DIETRICHSON, KRISTIANIA 31. desember 1893

Kristiania, den 31. December 1893.

Kære Dietrichson!

Da jeg tviler på at jeg personlig kan indfinde mig hos dig imorgen, så sender jeg dig herved min hjerteligste lykønskning til fødselsdagen! Tak for trofast venskab gennem tiderne. Et godt og glædeligt nytår for dig og din frue! På hustrus og egne vegne

Din hengivne

Henrik Ibsen.

1894

Til BREDO MORGENSTIERNE, KRISTIANIA 12. januar 1894

Kristiania, den 12. Januar 1894.

Herr professor Morgenstierne.

Hermed følger endelig autografen til dr. Munthe. Jeg modtager med tak Deres tilbud om at ville besørge den videre. Undskyld forsinkelsen. Upasselighed og en overvældende nytårskorrespondence er skyld deri.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 24. januar 1894

Dr. Henrik Ibsen lässt Ihnen hierdurch höflichst mittheilen, dass er keine Devise führt.

Til HEINRICH STÜMCKE, KRISTIANIA 25. januar 1894

Konvolutt

Herrn Dr. Heinrich Stümcke, Schriftsteller.

Artilleriestrasse 5.

Berlin.

Christiania, den 25. Januar 1894.

Dr: Henrik Ibsen bittet Sie für die freundliche Zusendung Ihrer Gedichte seinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 26. januar 1894

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

København.

Kristiania, den 26. Januar 1894.

Kære herr August Larsen!

Atter har De havt den godhed at sende mig en behagelig meddelelse. Og jeg på min side har på min samvittighed at jeg endnu ikke har takket Dem hverken for lykønskningen til storkorset eller for nytårskortet. Men De kender jo min skrøbelighed med hensyn til brevskrivning. For resten har jeg det godt. Heroppe er der næsten ingen vinter iår; ingen kulde, ingen sné. Jeg går nu og tumler med planerne til mit nye skuespil og jeg håber at kunne, som sædvanlig, begynde for alvor med udarbejdelsen henad foråret.

Tør jeg bede Dem overbringe Deres ærede frue en ærbødigst hilsen fra mig? Og Dem selv beder jeg modtage min hjerteligste tak for alt godt, trofast venskab i det forløbne år.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til PHILIPP RECLAM JUN., KRISTIANIA 31. januar 1894

Christiania, den 31. Januar 1894.

Herrn Philipp Reclam, Leipzig.

Lieber Herr Reclam!

Mehr als ein Jahr ist schon vergangen seitdem ich Ihnen mein Schauspiel «Baumeister Solness» zu Veröffentlichung zustellen liess. Ich habe erwartet, dass Sie mir, sowohl als Verfasser des Stückes als auch für die Uebersetzung, welche ich bezahlt habe, ein recht anständiges Honorar hätten zukommen lassen. Bis jetzt habe ich aber nichts erhalten, auch nichts von Ihnen gehört. Ich bitte Sie deshalb hierdurch die Güte haben zu wollen, diese Angelegenheit in coulanter Weise in Ordnung zu bringen.

Nehmen Sie mir diesen freundschaftlichen «Mahnbrief» nicht übel!

Mit den besten Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til MINKA CZÓBEL, KRISTIANIA 12. februar 1894

Konvolutt

Rekkommanderet:

Hochwohlgeboren Frau Minka v. Cróbel.

Anarcs bei Kis-Várda.

Ungarn.

Absender: Henrik Ibsen,

Christiania,

Norwegen.

Christiania, den 12. Februar 1894.

Sehr geehrte Frau!

Für Ihren liebenswürdigen Brief bitte ich Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank empfangen zu wollen. Ebenso für das schöne Bild, durch welches Sie mir eine überaus grosse Freude bereitet haben. Das Bild hängt jetzt ganz in der Nähe von meinem Schreibtisch. Täglich sehe ich es wieder und wieder an und meine Gedanken fliegen dann an das liebe, schöne Ungarn.

Mit den besten Grüssen habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til EMIL REICH, KRISTIANIA [15. februar 1894]

herzlichsten Dank für die wohlwollende, verständnisvolle und geistvolle Deutung Ihr Buch wird sicherlich in hohem Grade dazu beitragen, meinen Arbeiten Ausbreitung in den jüngeren Kreisen inner- und außerhalb Österreichs zu verschaffen.

Til SAMUEL FISCHER, KRISTIANIA 21. februar 1894

Hiermit bestätige ich, dass das bei Herrn Philipp Reclam mir zukommende Honorar für «Baumeister Solness», (300 Mark) durch Vermittelung des Herrn kgl. schwed. Hofbuchhändler S. Fischer, Berlin, jetzt ausbezahlt worden ist.

Christiania, den 21. Februar 1894.

Henrik Ibsen.

Til PHILIPP RECLAM JUN., KRISTIANIA 22. februar 1894

Christiania, den 22. Februar 1894.

Lieber Herr Reclam!

Ich unterlasse nicht Ihnen hierdurch mitzutheilen, dass Herr Fischer jetzt das von Ihnen bezahlte Honorar für «Baumeister Solness» (300 Mark) ausgeliefert hat. Damit ist also diese leidige Sache erledigt. Mit den besten Grüssen zeichne ich mich

Ihr ergebenster

Henrik Ibsen.

Til ELISE AUBERT, KRISTIANIA 1. mars 1894

Tillad mig herved at frembære min hjerteligste taksigelse for tilsendelsen af «Fjeldfolk»

Til FREDRIK GRØN, KRISTIANIA 11. mars 1894

Konvolutt

Herr doktor A. F. Grøn.

Victoria Terrasse 2.

hersteds.

11te Marts 1894.

Dr: Henrik Ibsen frembærer sin hjerteligste og forbindtligste lykønskning i anledning af jubilæumsdagen.

Til MATHILDE SCHJØTT, KRISTIANIA 22. mars 1894

Konvolutt

Fru profess. Mathilde Schjøtt.

Kristiania.

22.3.94.

Henrik Ibsen takker hjerteligst for den dejlige, levende, blomstrende hilsen på fødselsdagen!

Til JAKOB WOXEN, KRISTIANIA 22. mars 1894

22.3.94.

Henrik Ibsen takker hjerteligst for blomsterhilsenen på fødselsdagen.

Til KRISTIAN OG NANCY GLØERSEN, KRISTIANIA 24. mars 1894

Konvolutt

Forfatteren herr Kristian Gløersen og frue,

Kristiania.

24.3.94.

Henrik Ibsen takker hjerteligst for lykønskningerne i anledning af fødselsdagen.

Til CAROLINE SONTUM, KRISTIANIA 24. mars 1894

Konvolutt

Fru Caroline Sontum.

St. Olafs gade.

hjørnet af Pilestrædet

hersteds.

24.3.94.

Kære fru dr. Sontum!

Tillad mig herved at frembære min hjerteligste tak for Deres elskværdige lykønskning til fødselsdagen og for Deres dejlige blomster. Det var mig en særlig stor glæde at vide, at De, også ved denne anledning, havde mig i venlig erindring. Mange hilsener!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD GRIEG, KRISTIANIA 27. mars 1894

Kristiania, den 27. Marts 1894.

Kære Edvard Grieg!

Det er for mig en vanskelig sag, egentlig en umulighed, at give et afgørende svar på hovedpunktet i Deres brev. Jeg har kun to gange hørt Deres niece foredrage brudstykker af forskellige roller. Hun gjorde det med varme og naturlighed og røbede en ganske utvilsom intelligens; men mere vover jeg ikke med sikkerhed at sige. Det bestemte indtryk har jeg imidlertid fået af mine samtaler med hende at hun neppe vinder ro i sindet forinden hun har fundet anledning til for publikum at prøve sine evner på scenen. Men hendes tekniske uddannelse er i forskellige retninger endnu såre mangelfuld. At et studieophold i Stockholm, med undtagelse af det sproglige, vilde være til stor gavn for hende kan vel ikke betviles. Men spørsmålet er, om hun besidder den fornødne tålmodighed til at underkaste sig denne langvarige forskole? Det er jo først og fremst offentlig optræden hun stunder imod, og det kan jo ingen fortænke hende i. Jeg er derfor kommen ind på at hun kanske burde søge at skaffe sig uddannelse og rutine ad praktisk vej. Kristiania teater står ikke for tiden åbent for hende. Men ved det herværende Karl-Johan-teater turde hun kanske finde en plads. Men i så fald, vel at mærke, en ulønnet. I den første tid, mener jeg. Kunde hun gøre regning på en foreløbig understøttelse, så vilde hun få anledning til at komme til klarhed over omfanget af sine kunstneriske evner, – slå igennem eller kanské opgive det hele.

Dette er i korthed, hvad jeg vover at sige om sagen.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres frue tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN IRGENS HANSEN, KRISTIANIA 28. mars 1894

Kristiania, den 28. Marts 1894.

Kære herr Irgens Hansen!

Gerne efterkommer jeg Deres anmodning og véd ikke at gøre dette på nogen bedre måde end ved at medgive Dem indlagte introduktionskort. Dr. Elias boede samtidigt med mig i München. Kanské traf De ham der? Han er mig en kær, trofast ven og tjenestvilligheden selv. Han har meget udbredte forbindelser i literære og teaterkredse. I alle fald véd han hvem han bedst kan rekommandere Dem til for at skaffe Dem indpas der. Og jeg tviler ikke på at han i så henseende vil gøre sit bedste. Han er en ung, rig og uafhængig literaturhistoriker og fortrolig med vort sprog om han måské end ikke gerne taler det. Altså – jeg tror han vil kunne være Dem til megen nytte. –

Men nu benytter jeg anledningen til at bringe på bane en sag, som altfor længe har henstået uafgjort. Jeg tør forudsætte at De er bekendt med den kontrakt, som under 28. Oktober 1876 blev afsluttet mellem Teaterforeningens bestyrelse og mig. Denne kontrakt er fra bestyrelsens side gennem flere år bleven misligholdt idet ingen indbetaling af de mig tilkommende honorarer har fundet sted. Nu er jeg ikke længer tilsinds at finde mig heri. Jeg må fordre nøjagtigt regnskab og fuld indbetaling af mit tilgodehavende. Indtil så sker nedlægger jeg herved, overensstemmende med kontrakten, forbud imod nogensomhelst opførelse af mine stykker ved Bergens teaters skuespillere. Jeg er nødt til at gå således til værks. Thi her skatlægges jeg efter en ublu målestok for mine formentlige honorarer og derfor må jeg også nødvendigvis kræve disse resterende honorarer indbetalte. Vær af den godhed snarest mulig at bringe denne sag i orden på fredelig vej. For det ønsker jeg naturligvis helst.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 29. mars 1894

29.3.94.

Kære dr. Elias, overbringeren heraf er chefen for Bergens teater, herr Irgens Hansen, en god mangeårig bekendt af mig, som jeg sætter megen pris på og som jeg gerne vilde introducere hos Dem idet jeg beder Dem være ham lidt behjælpelig med råd og dåd – så vidt De kan. Hensigten med hans rejse til Berlin vil han selv forklare Dem. Kunde han sættes i forbindelse med dr: Brahm, dr. Schlenther og andre af vore fælles venner, så vilde det være ham til stor nytte for det øjemed, hvori han rejser. Jeg kender jo Deres utrættelige tjenestvillighed og stoler på at De vil gøre, hvad De kan. Måske kender De ham allerede af navn som literatur- og teaterkritiker? Han er en af vore allerbedste. –

For den sidste store vennetjeneste, De viste mig, takker jeg Dem hjerteligst. Jeg kan rigtignok fremdeles ikke slutte mig til Deres opfatning at herr F. skulde have handlet i god tro. Men det får nu være som det vil. Sagen er nu ordnet til min tilfredshed, og dermed historien endt og glemt. – Med forbindtlige hilsener til Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 4. april 1894

Under dags dato har jeg af herr boghandler Nils Lund modtaget 510 kroner, hvorfor herved takskyldigst kvitteres.

Ligeledes kvitteres for under 2. Januar modtaget opgør og remisse for 4. kvartal forrige år.

Kristiania, den 4. April 1894.

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 19. april 1894

Kristiania, den 19. April 1894.

Kære herr Hegel,

Tillad mig herved at bringe Dem min lykønskning og udtale min glæde over den påskønnelse, som nu omsider fra norsk side er bleven Dem til del ved udnævnelsen til ridder af St. Olafs ordenen. De burde havt den for længe siden.

Med forberedelserne til mit nye skuespil går det stadig og jævnt fremad og jeg håber at have det færdigt til sædvanlig tid. Sommerferier tør jeg altså ikke tænke på iår.

For de modtagne smukke exemplarer af de nye udgaver af «Hærmændene» og «Peer Gynt» beder jeg Dem modtage min bedste tak.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres kære familje tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til RÉJANE, KRISTIANIA 20. april 1894

Min skjønneste Drøm er bleven til Virkelighed. Réjane har kreeret Nora i Paris. Dyb Erkjendtlighed.

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 24. april 1894

24.4.94.

Dr: Henrik Ibsen træffes i almindelighed hjemme om formiddagen klokken 11.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 28. april 1894

28. April 1894.

Gratulerer hjerteligst i anledning af fødselsdagen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA 29. april 1894

Norsk forfatterforening

Saafremt De maatte ønske at indtræde i «Norsk forfatterforening» og er enig i de hovedprinciper, som De vil finde udtalt i vedlagte udkast, anmodes De om at møde i Studentersamfundets store sal mandag den 7de mai kl. 8 aften for at vedtage love og foretage valg.

Kristiania, 29. april 1894.

Andreas Aubert. | Chr. Brinchmann. | Theodor Caspari.
Hjalmar Christensen. | Chr. Collin. | A. C. Drolsum.
Arne Garborg. | Francis Hagerup. | Henrik Ibsen.
Henrik Jæger. | Vilhelm Krag. | Jonas Lie. | Moltke Moe.
Nordahl Rolfsen. | Gustav Storm.

Efter mødet souper à kr. 1,80. Man tegner sig inden lørdag aften i Cammermeyers boghandel.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 15. mai 1894

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder,

Stortingsgaden

hersteds.

15.5.94.

Ærede herr teaterchef!

Jeg har i opdrag at henvende en ærbødig forespørgsel til Dem. Det er fra dr. Edvard Brandes, som opholder sig her og spørgsmålet gælder om det skulde være ham muligt at få sé «Et dukkehjem» eller «Vildanden» da han agter at skrive om vort teater, hvilket han omfatter med levende interesse.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 23. mai 1894

Kristiania, den 23. Maj 1894.

Her sender jeg Franklin E. Nel en prøve på min håndskrift og en venlig hilsen.

Henrik Ibsen.

Til JOHAN IRGENS HANSEN, KRISTIANIA 26. mai 1894

Kristiania, den 26. Maj 1894.

Herr Irgens Hansen!

Herved sender jeg Dem en afskrift af den mellem Bergens teater og mig afsluttede kontrakt.

Sidste indbetaling fra teatret fandt sted i midten af Juni 1889. Beløbet var 640 kroner.

Alt, hvad teatret af mig har opført siden 1. Juni 1889 står altså endnu ubetalt og forventes beløbet tilsendt mig snarest muligt ledsaget af specificeret regnskab overensstemmende med teatrets bøger.

Når denne sag er bragt i orden er jeg villig til at forhandle angående «Bygmester Solness».

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til BERGENS NATIONALE SCENE, KRISTIANIA 2. juni 1894

Teaterstyrelsen Bergen

Honoraret eftergives paa betingelse afgiften straks indbetales.

Ibsen

Til KARL LARSEN, KRISTIANIA 4. juni 1894

Kristiania, den 4. Juni 1894.

Kære herr Karl Larsen!

Undskyld at jeg på grund af mellemkommende omstændigheder først idag besvarer Deres brev af 13. Maj.

Som alt, hvad De skriver, har jeg også læst Deres skuespil «To Aftener» med megen interesse. Og jeg vil sige, at jeg som dramatiker særlig har fæstet mig ved dette arbejde, der frembyder så taknemmelige opgaver for de spillende, og som i indhold er nyt.

Jeg kender jo ikke de dispositioner, min ven, dr. Brahm, har truffet for den kommende sæson ved «Deutsches Theater». Men jeg kan ikke godt tænke mig andet end at disse måtte kunne forliges med antagelsen af Deres stykke, hvilket jeg herved varmt anbefaler ham til gennemlæsning for det tilfælde at han ikke allerede kender det.

Med de bedste ønsker for Dem og for skuespillets opførelse og fremgang i Berlin tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN IRGENS HANSEN, KRISTIANIA 6. juni 1894

Irgens Hansen Bergen

Beløbet modtaget.

Frafalder afgift af fru Dybwads forestillinger

Henrik Ibsen

Til BERGENS NATIONALE SCENE, KRISTIANIA 7. juni 1894

Gennem herr teaterchef Irgens Hansen har jeg erholdt udbetalt mit tilgodehavende ved Bergens teater til beløb 760 kroner, hvorfor herved kvitteres.

Kristiania, den 7. Juni 1894.

Henrik Ibsen.

Til BERGLIOT IBSEN, KRISTIANIA 15. juni 1894

Kristiania, den 15. Juni 1894.

Kære Bergliot,

Imorgen er det jo din fødselsdag. Men personlig kan jeg ikke komme ud og hilse på dig i den anledning. Igår begyndte jeg nemlig at skrive for alvor på selve dialogen i mit nye stykke. Og da er jeg bunden til skrivebordet og til mine funderinger og synes ikke jeg kan afsé tid til noget andet og duer heller ikke til nogen verdens ting – udenfor det, at få arbejdet færdigt. Således har jeg det altid; som Sigurd nok véd.

Jeg må derfor indskrænke mig til herigennem at sende dig mine bedste, hjerteligste lykønskninger til dagen og til det nye livs-år, som du nu går ind i. Og så mange, mange hilsener til eder alle tre!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 17. juni 1894

17.6.94.

Dr: Henrik Ibsen bittet Sie für die freundliche Zusendung Ihres Buches seinen verbindlichsten Dank hierdurch empfangen zu wollen, bedauert aber sehr, dass er eines Familienfestes wegen gerade am Montag nicht zu treffen ist.

Til HAKON BOECK, KRISTIANIA 21. juni 1894

Kristiania, den 21. Juni 1894.

Kære herr dr. Boeck!

Når jeg har ventet nogle dage med at svare på Deres venlige Brev, så er grunden den at indbydelsen til Refsnæs forekom mig så altfor fristende. Jeg syntes ikke at jeg afgørende kunde lade gå fra mig den fornøjelse, der på en så elskværdig måde stilledes mig i udsigt. Men ved nærmere overlæg ser jeg nok at der frembyder sig adskillige vanskeligheder, som det ikke er så let for mig at komme ud over. Jeg sidder nu hver dag helt beskæftiget med og opfyldt af et nyt skuespil. Dette arbejde vil kræve hele min tid lige til Oktober og en afbrydelse, selv af den behageligste art, frygter jeg altid for, da det for mig er så vanskeligt at komme i gang igen.

Skulde imidlertid en letsindighedsraptus komme over mig i hundedagene, da skal jeg ikke forsømme at melde Dem sådant enten gennem telegram eller brev. Men i ethvert fald frembærer jeg herved min hjerteligste tak og mange hilsener til Dem og Deres ærede frue.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til GERDA BRANDES, KRISTIANIA 22. juni 1894

Kristiania, den 22. Juni 1894.

Kære fru Brandes!

I tre fulde måneder har jeg nu havt liggende på mit bord det venlige og elskværdige brev, som De sendte mig til min fødselsdag. Stadig har jeg havt den gode hensigt at besvare det. Men gennem Deres mand kender De visst min uforbederlige svaghed i alt, hvad der gælder brevskrivning. Idag må og vil jeg dog deran. For nu er jeg for alvor begyndt at skrive på mit nye skuespil og derfor må jeg skaffe mig ryddigt bord og en så vidt muligt ubetynget samvittighed.

Jeg kan ikke beskrive for Dem og ikke noksom takke Dem for den glæde, De beredte min hustru og mig ved tilsendelsen af det dejlige billede, der bragte os Dem og Deres børn i så levende erindring. Vi skal trofast bevare det og ofte dvæle ved det. Det må De være forvisset om!

Og tænker De så på en Norgesrejse også i denne sommer? Det lod jo rigtignok ikke til at opholdet og badet i Drøbak havde bekommet frøken Edith rigtig godt; men det skyldtes visst bare tilfældige omstændigheder. Jeg for mit vedkommende er jo for sommeren bunden her til byen af mit arbejde. Min hustru har endnu ingen beslutning fattet. Undertiden taler hun om at rejse ned til Italien i efteråret og tilbringe vinteren dernede. Hendes helbredstilstand er slet ikke god.

Dr. Brandes tør vi vel ikke håbe at sé her igen så snart. Men jeg beder Dem bringe ham min venskabeligste tak for alt, hvad han har sendt mig siden vort seneste samvær heroppe. Hans tolkning af de gamle hebraiske digtere er geniale mesterværker, som har beriget mig på en vidunderlig måde. At jeg ikke har skrevet ham til derom, vil han, der kender mig så godt, nok forstå.

Og så beder jeg da Dem, Deres mand og den dejlige, gådefulde lille Edith modtage vore hjerteligste hilsener gennem

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS AUBERT, KRISTIANIA 25. juni 1894

25.6.94.

Dr: Henrik Ibsen stemmer ikke.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 3. juli 1894

Af herr boghandler Nils Lund har jeg under dags dato modtaget 400 kroner, hvorfor herved forbindtligst takkes og kvitteres.

Kristiania, den 3. Juli 1894.

Henrik Ibsen.

Til HARALD MOLANDER, KRISTIANIA 12. juli 1894

Kristiania, den 12. Juli 1894.

Herr teaterdirektør Harald Molander, Stockholm.

Som svar på Deres forespørgsel skal jeg herved meddele Dem at De vil kunne erholde den omskrevne tilladelse til på Deres forestående tourné med fru Ida Aalberg at opføre «Ett Dockhem» så snart De til mig har indbetalt 400 kroner. Sagen må være bragt i ordning inden 8 dage da jeg efter den tid ikke vil være at træffe.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til HARALD MOLANDER, KRISTIANIA 14. juli 1894

Kristiania, den 14. Juli 1894.

Dr: Henrik Ibsen indgår ikke på andre betingelser for retten til at opføre «Ett Dockhem» end de i brevet af 12. dennes opgivne.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 16. juli 1894

Kristiania, den 16. Juli 1894.

Kære dr. Elias!

Jeg har modtaget Deres venlige, omfangsrige brev og beder Dem godhedsfuldt undskylde at jeg først idag har fundet et øjebliks tid til at besvare samme. Fuldt optaget som jeg er af et nyt dramatisk arbejde kan besvarelsen kun blive kortfattet.

Dr. Blumenthal har ikke anmodet mig om tilladelse til at opføre «Gespenster». Han har blot, først gennem telegram og derefter gennem brev meddelt mig at han har ladet foranstalte en oversættelse af stykket, hvilken er bleven godkendt af censuren, og at han agter at opføre skuespillet på Lessingtheater. Jeg har ikke givet ham nogetsomhelst svar på disse hans meddelelser, da jeg må forudsætte at en protest fra min side vilde være virkningsløs. Nogen juridisk ret og adgang til at forhindre opførelsen har jeg jo ikke. Der er altså for mig ikke andet at gøre, end at holde mig udenfor sagen, og dette er også min hensigt. Skulde vor ven dr. Brahm eller mine agenter, Felix Bloch Erben, kunne finde en eller anden udvej til at forhindre dr. Blumenthals forehavende, vilde det være mig særdeles kært.

Men kan det da være dr. Brahm så magtpåliggende at stykket holdes borte fra Lessingtheater? På Berlinertheater spilles det jo, efter hvad jeg har bragt i erfaring. Når Deutsches Theater til rollebesætningen har de bedste kræfter at råde over, synes det mig at anledningen til sammenligning netop måtte være ønskelig. Dr. Brahm har sikkerlig i den henseende ikke noget at frygte af dr. Blumenthal, der hidtil aldrig har forstået at sætte mine stykker i scene overensstemmende med mine intentioner, medens min ven Brahm kender mine arbejder lige ind i det inderste.

For øvrigt er det naturligvis mig som fraværende overordentlig vanskeligt at overskue sagen fra alle sider. – Hvad dr. Blumenthal kan have sagt eller skrevet om mig er mig fuldkommen ligegyldigt.

Hertil må jeg indskrænke mit svar. Jeg har ikke anlæg til at skrive omfattende og udførlige breve, og heller ikke tid til det.

Med hjertelig tak for Deres venskab og utrættelige tjenestvillighed med mange hilsener til Deres ærede frue så vel som til dr. Brahm, dr. Schlenther og de øvrige fælles venner tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til MARIETTA BARBARO, KRISTIANIA 16. juli 1894

Cristiania, il 16 Luglio 1894.

Cara Signora Barbaro,

Vi ringrazio della gentile vostra lettera e posso assicurarvi che noi ci rammenteremo sempre con grandissimo piacere dei tre mesi nell’ estate del 79 che abbiamo passati nel quartino numero 5 del vostro bello albergo.

Speriamo che state bene e vi mandiamo i nostri sinceri saluti.

Henrik Ibsen.

Til ROMAIN ROLLAND, KRISTIANIA 23. juli 1894

Konvolutt

France.

Monsieur Romain Rolland,

76, rue Notre Dame des Champs,

Paris.

Christiania, le 23 Juillet 1894.

Cher Monsieur,

Il y a, dans ce que vous m’écrivez, des choses sur lesquelles je serais bien tenté de vous donner mon opinion. Mais il faut que j’y renonce: le travail, qui m’occupe en ce moment, me force à réduire ma correspondance au minimum, et je dois donc me borner à vous dire que votre lettre m’a inspiré une bien vive sympathie, et que mes vœux les plus sincères vous accompagnent.

Votre dévoué

Henrik Ibsen.

Til PAUL LINDAU, KRISTIANIA 25. juli 1894

Mittwoch, 25.7.94.

Lieber Freund!

Hocherfreut habe ich soeben Ihre Mittheilung erhalten. Bin zu treffen im Grand Hôtel morgen, Donnerstag Abend um halb acht. Herzlich willkommen! Freue mich ungeheuer Sie wiederzusehen!

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 25. juli 1894

Kristiania, den 25. Juli 1894.

Kære herr Hegel!

Tillad mig herved, skønt noget sent, forbindtligst at takke Dem for de godhedsfuldt tilsendte exemplarer af 8de oplag af «Kongs-emnerne».

Derhos vilde jeg gerne idag bede Dem om at måtte blive tilstillet et beløb af 2000 kroner, med hvilket det for øvrigt ikke har noget særligt hastværk.

Ret kært vilde det også være mig om jeg måtte få en oversigt over, hvorledes mine affærer står hos Dem. Ved nytår fik jeg nemlig denne gang ikke noget regnskab over det da forløbne sidste halvår, så at jeg nu er kommen lidt i vildrede med hensyn til min status. Undskyld godhedsfuldt den ulejlighed, jeg herved forvolder!

Igår fuldførte jeg anden akt af mit nye skuespil og allerede idag begynder jeg på den tredje og sidste. Det hele vil således forhåbentlig blive færdig i god betimelig tid. Men sommerferie bliver der naturligvis ikke at tænke på for mig iår. Det behøves jo egentlig ikke heller; thi jeg befinder mig udmærket vel her, og trives bedst når jeg sidder ved mit arbejdsbord.

Med de hjerteligste hilsener til Dem selv, Deres ærede frue og Deres børn tegner jeg mig venskabeligst

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 28. juli 1894

My new play is progressing rapidly. I work at it every day.

Til MAX BERNSTEIN, KRISTIANIA [juli 1894]

Dichiaro sul mio onore di non conoscere neppure di nome l’autore italiano, e che il suo lavoro mi è affatto ignoto.

Til HENRIK HENNINGS, KRISTIANIA 1. august 1894

Kristiania, den 1. August 1894.

Herr direktør Henrik Hennings, København.

Herr boghandler Hegel har tilstillet mig en til ham fra Dem rettet skrivelse i anledning af Deres ønske om at erholde min sanktion til at benytte mit skuespil «Gildet på Solhaug» som text til den af herr Wilhelm Stenhammer komponerede musik.

Jeg stiller mig i principet ikke ubetinget afvisende lige over for det påtænkte foretagende men afventer, før jeg kan give nærmere svar, Deres forslag til en forretningsmæssig ordning af forholdet.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til JOSEPH POESTION, KRISTIANIA 2. august 1894

Kristiania, den 2. August 1894.

Kære herr Poestion!

Jeg må indstændig bede Dem om undskyldning for at jeg hidtil ikke har besvaret Deres venlige skrivelse af 24. April. Men jeg har i mellemtiden været og er fremdeles meget beskæftiget. Og derhos fandt jeg at et svar i grunden ikke tiltrængtes da De jo kender min gode mening om Deres oversættelse og om Deres udmærket grundige kendskab til det norsk-danske sprog.

Wilhelm L er en gemen karl, – ret en stor slyngel. Derhos er han til sine tider sindsforvirret. Jeg har for længe siden afbrudt enhver forbindelse med ham. Om Dem har han således aldrig skrevet til mig. Men havde han gjort det, så kan jeg forsikre at det vilde været aldeles virkningsløst.

Jeg sidder nu i fuldt arbejde med et nyt skuespil og må derfor fatte mig i yderste korthed.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 4. august 1894

Kristiania, den 4. August 1894.

Herr redaktør!

Herved har jeg den fornøjelse at sende Dem mit nyeste fotografi for Månedsskriftet. Noget literært bidrag kan jeg desværre ikke levere. Det var mig en glad overraskelse at læse Deres meget gode norsk. Mange hilsener.

Deres forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA 20. august 1894

Til Tysklands høitærede Herrer Theaterdirektører tillader jeg mig herved at rette en ærbødig Bøn om, at de ved eventuelle Opførelser af mine Skuespil vil benytte de af mig autoriserede Oversættelser, der udelukkende faaes gjennem mine Agenter, Herrer Felix Bloch Erben, Berlin.

Christiania den 20de August 1894.

Henrik Ibsen

Til BÉLA LÁZÁR, KRISTIANIA [sommeren 1894]

Glæder mig hjertelig til at træffe Dem! Men kom heller til mig i Grand hôtel klokken 12½, da jeg ikke er hjemme i formiddag.

Til SOPHIE MØLLER, KRISTIANIA 4. september 1894

Dette er min håndskrift nu for tiden.

Kristiania, den 4. September 1894.

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 11. september 1894

Kristiania, den 11. September 1894.

Kære herr Hegel!

Jeg takker Dem ret hjerteligt for Deres venlige og glædelige meddelelse angående det nye oplag af «Gengangere».

Ligeledes benytter jeg anledningen til at erkende modtagelsen af de under 27. Juli tilsendte 2000 kroner samt årsregnskabet.

Mit nye skuespil er nu så vidt fremskredet at det antagelig vil kunne være i Deres hænder omkring midten af næste måned.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HERMANN STRUCK, KRISTIANIA 17. september 1894

Christiania, den 17.9.94.

Dr. H. I. bedankt sich im voraus für die angebotene Gabe und nimmt sie gern an.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 1. oktober 1894

Kristiania, den 1. Oktober 1894.

Kære herr Hegel!

Tillad mig herved at anmode Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 1000 kroner. End videre beder jeg om at min søn fremdeles må fra nu af og indtil 1. Oktober næste år successive hæve 3000 kroner, samt yderligere 3000 kroner, som han i de nærmeste uger behøver som bidrag til at møblere sin nye bolig.

Nu er mit stykke omtrent færdigt; blot renskriften af de sidste blade mangler. Inden 14 dage skal det forhåbentlig være hos Dem.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 14. oktober 1894

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

København.

Kristiania, den 14. Oktober 1894.

Kære herr August Larsen!

Som i telegram bebudet afsendte jeg igår manuskriptet til mit nye stykke, som jeg håber vil komme frem i god behold.

Min søn besørger også denne gang den tyske oversættelse, grev Prozor, Petersborg, den franske og sandsynligvis Mr. William Archer, London, den engelske. Herom skal jeg give nærmere besked når alt er afgjort.

For den i brev af 3. dennes modtagne veksel på 1000 kroner takkes forbindtligst.

Idag i hast kun disse få linjer og en hjertelig hilsen fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til HERMAN BANG, KRISTIANIA 18. oktober 1894

Kristiania, den 18. Oktober 1894.

Kære Herman Bang!

Vær forvisset om at jeg i fuldeste mål føler mig Dem forbunden og takskyldig for den varme, levende interesse, hvormed De i tale, skrift og handling har vist at De omfatter mig og mit literære arbejde.

Tvingende betænkeligheder, støttede på erfaring, foranlediger mig til at holde mig borte fra festen imorgen. Derfor sender jeg Dem dette billede og disse linjer, som jeg beder Dem modtage i venlighed fra

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 24. oktober 1894

Kristiania, den 24. Oktober 1894.

Kære herr William Archer!

Nu er endelig mit nye skuespil færdigt og manuskriptet afgivet til den Gyldendalske boghandel. Jeg underretter Dem herom i følge mit løfte fra i sommer og henvender mig ikke til nogen anden forinden jeg har fået vide om De kan og vil påtage Dem at besørge oversættelsen og udgivelsen af den engelske udgave. Kunde De være tilbøjelig til at sætte Dem i forbindelse med Mr. Gosse og Mr. Heineman vilde det være heldigt for så vidt at derved en ubehagelig konkurrence kunde undgåes. Selv vil jeg ikke henvende mig til herr Heineman før De har udtalt Dem om sagen og måske fremsat forslag til et andet arrangement, som jeg kunde gå ind på.

Stykket er i tre akter, af alvorligt tankeindhold, og af omfang omtrent som «Bygmester Solness». Hvis De går ind på sagen og kan få den ordnet på en tilfredsstillende måde så skal korrekturarkene enkeltvis og efterhånden blive Dem tilsendte fra København, således at Deres oversættelse kunde foreligge færdig trykt samtidig med originalen.

Dette er hvad jeg i korthed gerne vilde meddele Dem idag. Nu afventer jeg Deres svar og tegner mig med de bedste hilsener

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 27. oktober 1894

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

København.

Kristiania, den 27. Oktober 1894.

Kære herr August Larsen!

Jeg takker Dem forbindtligst for Deres venlige meddelelse om manuskriptets rigtige fremkomst og tillader mig idag at forespørge om det ikke lod sig gøre at påbegynde sætningen straks. Det vilde nemlig være mig særdeles kært om oversætterne kunde få nogenlunde rundelig tid til at udføre deres ikke ganske lette arbejde.

Jeg har ikke meddelt noget som helst om at manuskriptet er afsendt og gør det heller ikke. Hvad bladene har berettet derom, må være bygget på en blot og bar formodning, der denne gang undtagelsesvis har truffet det rette.

Min søns adresse hersteds er: Løkkevejen 8. Grev M. Prozor’s St. Petersburg, – Ministère des Affaires Etrangères. Mr.  William Archer’s Queen Square 40. London, W. C. Til ham må imidlertid foreløbig intet sendes da underhandlingerne med forlæggeren endnu ikke er helt afsluttede. Sandsynligvis kommer W. Archer og Edmund Gosse til at udføre oversættelsen i fællesskab.

Skulde herr Hegel være hjemkommen, bedes han venskabeligst hilset fra mig. – Dem sender jeg min tak og mine bedste hilsener.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS BRONSART VON SCHELLENDORF, KRISTIANIA 28. oktober 1894

Christiania, den 28. Oktober 1894.

Hochgeehrter Herr Generalintendant!

Es thut mir sehr leid Ihnen hierdurch mittheilen zu müssen, dass meine Intervention bei Herrn Carl Ritter in Firma Felix Bloch Erben erfolglos geblieben ist. Mein Kontrakt verbietet mir Verträge mit den Theatern persönlich abzuschliessen ohne Zustimmung meines Agenten, und eine solche ist in diesem Falle nicht zu erreichen.

Ich muss deshalb, so viel ich einsehen kann, vorläufig auf die Aufführung vom «Volksfeind» in Weimar verzichten. Jedenfalls kann ich, in Betreff eines Zustandekommens, nichts dazu beitragen.

Dass diese Stellung der Sache mir ausserordentlich unangenehm ist, brauche ich Ihnen wohl nicht zu versichern.

Mit vorzüglicher Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 31. oktober 1894

Kristiania, den 31. Oktober 1894.

Kære herr August Larsen!

Hjertelig tak for brevet idag og for den lovede hurtige expedition af korrekturarkene!

Til vejledning for læsere og skuespillere må jeg bede om en liden ændring i manuskriptet. Det er i tredje akt, umiddelbart efter at Asta og Borghejm er gået. Der skal stå: (Rita o. s. v. Allmers går i stærkt indre oprør hen til rækværket og står der og stirrer nedover. – Ophold.) Allmers (vender sig og siger med tilkæmpet fatning) –

Alt øvrigt uforandret.

Jeg håber at dette ikke vil forvolde nogen konfusion i trykkeriet. Men ulejlighed vil det jo volde Dem at måtte rette manuskriptet.

Undskyld også dette!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til POVL FRIIS, KRISTIANIA 1. november 1894

Konvolutt

Herr teaterdirektør Povl Friis.

Teatret.

Aalborg.

Danmark.

Kristiania, den 1. November 1894.

Herr teaterdirektør Povl Friis.

Som svar på Deres ærede forespørgsel skal jeg herved meddele at De vil kunne erholde retten til at opføre «En folkefiende» i de norske vestlandsbyer så snart De til mig har indbetalt et honorar af 300 (tre hundrede) kroner. Dette beløb må imidlertid være indbetalt inden 15. November, da jeg ikke efter den tid kan forpligte mig til at vedstå mit tilbud.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 2. november 1894

Kristiania, den 2. November 1894.

Kære dr. Elias!

For Deres venlige skrivelse beder jeg Dem modtage min bedste tak og skal herved besvare samme.

Jeg kan indgå på de af herr Fischer opstillede honorarbetingelser såfremt han vil tillade Reclam, efter en længere tidsfrist, f. ex. et år, at benytte den af mig leverede oversættelse. Så snart dette punkt er bragt på det rene, kan den sukcessive tilsendelse af manuskriptet begynde. Den af herr Grelling foreslåede fremgangsmåde til sikring af alle rettigheder billiger jeg fuldkommen og beder Dem og herr Fischer om at foretage det fornødne i så henseende. Den tilsendte erklæring skal jeg afskrive og tilbagesende Dem med mit navns underskrift. Herr Rechtsanwalt Grellings brev vedlægges her.

Forhåbentlig hører jeg snart igen fra Dem. Hjertelig tak for Deres venskab og Deres tjenestvillighed! Hils herr Fischer!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 4. november 1894

Kristiania, den 4. November 1894.

Kære herr August Larsen!

I hast tillader jeg mig herved at meddele Dem at arrangementet angående den engelske udgave nu er bragt i orden og beder Dem derfor om at trykarkene snarest muligt må blive sendte til Mr. William Archer, Queen Square 40, London. W. C.

Hjertelig tak og hilsen!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 5. november 1894

Kristiania, den 5. November 1894.

Kære herr William Archer!

For de modtagne veksler takker jeg Dem forbindtligst. Kvitteringen tilbagesendes herved.

Ligeledes takker jeg Dem for Deres arrangement med Mr. Heinemann. Jeg modtager hans tilbud og betragter således kontrakten som afsluttet. Dog udbeder jeg mig at honoraret må blive mig direkte hidsendt så snart det sidste korrekturark er indløbet fra København.

Den første sending vil De erholde omtrent samtidig med dette brev og fortsættelserne vil følge hurtigt på hverandre. Titelbladet og personlisten kommer sidst. Forvisset om Deres hemmeligholdelse tør jeg meddele Dem at stykkets titel er «Lille Eyolf». Og til vejledning ved oversættelsen bemærkes, da De ikke har personlisten, at Asta Allmers er Alfred Allmers’ halvsøster, barn af faderens andet ægteskab. – Med en ærbødigst hilsen til Mrs. Archer tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 7. november 1894

Kristiania, den 7. November 1894.

Kære dr. Elias,

Jeg kan indgå på herr Fischers forslag om to års frist såfremt han tør indestå mig for at herr Reclam ikke i mellemtiden offentliggør stykket i en anden oversættelse, som måske er slet og fejlfuld og som jeg derfor for min literære æres skyld ikke kan være tjent med. Dette er imidlertid en ringe sag, som med lethed må kunne ordnes til gensidig tilfredshed.

Tilsendelsen af manuskript og korrekturark vil nu i de nærmeste dage begynde. Jeg håber De er tilfreds med at få en akt ad gangen. Titelblad og personliste kommer til sidst. Jeg forudsætter at der i trykkeriet overholdes ubetinget diskretion i enhver henseende.

Med hjertelig tak og mange hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 8. november 1894

Kristiania, den 8. November 1894.

Kære herr Hegel!

For Deres gode tilbud angående udgivelsen af mit nye skuespil beder jeg Dem modtage min bedste tak. Ligeledes takker jeg Dem for de tilsendte exemplarer af det nye oplag af «Gengangere».

Af aviserne vidste jeg at De med familje var på rejse i Tyskland. Jeg kan altså nu ønske Dem velkommen hjem igen og håber at Deres datter vil have ret meget udbytte af sit forlængede ophold i Dresden. Hjertelige hilsener!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 16. november 1894

August Larsen Gyldendalske Boghdl Kbhavn

Tyveriets Ophav fra Christiania utænkelig benægtes bestemt! Forventer gennem Gyldendalske Boghandel retslig tiltale uopholdelig iværksat imod Cavling og Undersøgelse imod Trykkeriet

Henrik Ibsen

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA 18. november 1894

Erklärung

Im Sinne des Gesetzes vom 11. Juli 1870, § 6b werde ich von meinem neuen Drama selbst eine deutsche Originalausgabe veranstalten, die im Verlage von S. Fischer in Berlin (gleichzeitig mit der norwegischen Ausgabe) erscheinen wird. Ich warne vor Nachdruck und unberechtigter Aufführung.

Christiania, den 18. November 1894.

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 19. november 1894

Kristiania, den 19. November 1894.

Kære dr. Elias!

Hermed tilbagesendes erklæringen i underskrevet stand og kan straks offentliggøres. Angående udgivelsestiden for stykket skal vi senere blive enige. Alle øvrige fornødne forberedende foranstaltninger overlader jeg til Dem og herr Fischer.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 20. november 1894

Kristiania, den 20. November 1894.

Kære herr Hegel!

Jeg takker Dem ret meget for Deres klare og udtømmende fremstilling af forhandlingerne med herr Krag på Deres kontor. Ligeledes beder jeg Dem bringe herr Græbe min tak for hans brev. Jeg nærer ingen tvil om at der i trykkeriet er øvet al rimelig kontrol.

Men af et telegram til «Verdens Gang» ser jeg nu at herr Krag igen har forandret sin hos Dem afgivne forklaring. Dette vil dog neppe nytte ham noget. Jeg ønsker imidlertid foreløbig at holde mig tilbage og ikke foretage noget retsligt skridt imod ham. – Kun så meget for idag. Jeg imødesér med interesse sagens videre udvikling. Kan herr Cavling ikke rammes, så ønsker jeg ingen straf over herr Krag.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 21. november 1894

Kristiania, den 21. November 1894.

Kære herr William Archer!

Som svar på Deres og herr Heinemanns telegram kan jeg meddele at påskyndet udgivelse i København ikke vil finde sted. Originaludgaven vil udkomme samtidigt med den engelske, ganske således, som vi har aftalt. Stykkets titel må De nu gerne meddele. Jeg beder Dem være min stedfortræder hos herr Heinemann i alt, hvad kontrakten angår. Mange hilsener

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Tak for brevet!

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 26. november 1894

Konvolutt

Herrn Dr. Julius Elias.

Matthäikirchstrasse 4.

Berlin.

Kristiania, den 26. November 1894.

Kære dr. Elias!

Som svar på Deres forrige brev skal jeg i korthed meddele at jeg har overdraget mit nye stykkes forhandling til Felix Bloch Erben og således ikke kan give dr. Brahm noget bindende tilsagn.

Heller ikke ønsker jeg at dr. Brahm skal meddeles noget af stykket forinden han kan læse det hele i sammenhæng.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 26. november 1894

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

København.

Kristiania, den 26. November 1894.

Kære herr August Larsen!

Atter må jeg desværre volde Dem ulejlighed. Jeg må nemlig bede Dem om godhedsfuldt at ville underrette min tyske stedfortræder, Dr. Julius Elias om på hvilken dag mit stykke tænkes udgivet i København. Hans adresse er Matthäikirchstrasse 4, Berlin. Lignende meddelelse bedes betimelig sendt til W. Archer. Derhos vil det være nødvendigt snarest muligt at sende W. Heinemann 12 uheftede exemplarer under adresse: 21, Bedford Street, London. Det forhen udbedte uheftede expl. for mig personlig håber jeg De har i venlig erindring. Helst vilde jeg gerne have to sådanne exemplarer.

Med tak og hjertelig hilsen tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 29. november 1894

Kristiania, den 29. November 1894.

Kære herr Hegel!

Tillad mig herved i hast med et par ord at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 1000 kroner. Næste gang skriver jeg udførligere. Mange hilsener!

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til PHILIPP RECLAM JUN., KRISTIANIA 4. desember 1894

Christiania, den 4. December 1894.

Geehrter Herr Reclam!

Verzeihen Sie mir freundlichst, dass ich bis jetzt Ihren Brief vom 20. v. Mts. nicht beantwortet habe. Die Sache liegt aber so, dass ich von meinem neuen Stücke keine deutsche Übersetzung veranstalte. Dagegen erscheint dasselbe als deutsche Originalausgabe. Über diese kann ich aber erst nach zwei Jahren verfügen. Wenn Sie dann das Stück in Ihre Universalbibliothek aufnehmen wollen, würde es mich sehr freuen. Die Honorarbedingungen verspreche ich Ihnen mässig zu stellen.

Mit vorzüglicher Hochachtung zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 8. desember 1894

Kristiania, den 8. December 1894.

Kære herr Hegel!

Idet jeg forbindtligst takker for de i brev af 1. dennes modtagne 1000 kroner nødes jeg desværre igen til, trods denne for Dem så travle tid, at ulejlige Dem med anmodning om at måtte blive mig tilsendt 800 kroner. Derhos beder jeg Dem at forære mig et hæftet exemplar af Bergsøes nye stykke og ligeledes et af Jonas Lies. – Min hustru har i disse dage af helbredshensyn måttet rejse ned til syden. Sigurd ledsager hende. Jeg sidder således her alene. – Mange hilsener!

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 11. desember 1894

Kristiania, den 11. December 1894.

Kære Suzannah!

Telegrammerne har jeg fået og nu netop modtog jeg brevet. Hvor det glæder og beroliger mig at alt hidtil er gået så godt! Håber fremdeles også! Her er alt udmærket vel. Frøken Blehrs mad smager mig fortræffeligt. Rigeligt er det også, så vi har rundeligt til aften om jeg så vil. Men helst spiser jeg da sild med de dejligste varme potetes, som Lina koger på den nye maskine. Hun sørger i alt for mig med den allerstørste påpasselighed. Bergliot spiste middag hos mig i søndags. Ellers har her ingen været. Aftenerne er jo ensomme; men da sidder jeg og læser ved spisebordet. Om morgenen drikker jeg kaffe, som jeg får ind i mit soveværelse præcis kl. 8. Alt går forresten som efter en snor, aldeles som da du var hjemme. Augusta bringer mig hver morgen en liden assiet med hakket brød til fuglene. Lina er snil imod hende og gir hende af den megen mad, som blir tilovers. – Idag kommer det nye stykke ud både her og i Berlin og i London. Honoraret fra Heinemann modtog jeg igår og lader nu Hegel sætte 10,000 kroner fast for os. Senere forhåbentlig 4000 til uden at vi behøver at blotte os. Jeg er overlæsset med brevskrivning, som du vel kan tænke dig. Men jeg fatter mig så kort som muligt, – og så klarer jeg det. Hils Sigurd mange gange fra mig. Hans nye bog får jeg vel nu snart sé, og det glæder jeg mig svært til. Hils ligeledes Grønvolds, frøken Klingenfeld og frøken Raff – samt, ikke at forglemme, Clemence, hvis hun er i byen, og tak begge de sidstnævnte atter og atter for de dejlige billeder. Og så ønsker jeg at du og Sigurd må have det rigtig hyggeligt på de gamle tomter! Skriv snart igen til din hengivne

H. I.

Til MAX BURCKHARD, KRISTIANIA 12. desember 1894

director burckhard burgtheater wien

wollen sie neues stueck auffuehren? volkstheater bewirbt sich telegraphisch

ibsen.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 13. desember 1894

Kristiania, den 13. December 1894.

Herr teaterchef Schrøder!

Som svar på Deres ærede forespørgsel skal jeg meddele at jeg stiller samme honorarbetingelser nu som forrige gang, nemlig 3000 kroner at indbetale til boghandler Nils Lund hersteds, – dog således at beløbet erlægges straks ved erhvervelsen af opførelsesretten.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN IRGENS HANSEN, KRISTIANIA 13. desember 1894

Irgens Hansen Bergen

Ja, paa betingelse at honoraret nu straks indbetales og afgifterne siden punktligt efter Kontrakten

Henrik Ibsen

Til JOHAN IRGENS HANSEN, KRISTIANIA 15. desember 1894

Irgens Hansen Bergen

Venter gerne til første uge ianuar. Venskabelige hilsener!

Henrik Ibsen

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 15. desember 1894

Georg Brandes Kbhavn

Tak for hvad De saa varmt og fint skriver i «Verdens Gang» og tak for alt, alt andet ogsaa

Deres Ven

Henrik Ibsen

Til PETER HANSEN, KRISTIANIA 15. desember 1894

Kristiania, den 15. December 1894.

Herr professor P. Hansen, ridder af Dannebrog.

Herved frembæres min forbindtligste tak for meddelelsen om at Det kgl. Teater agter at opføre mit skuespil «Lille Eyolf».

Tilbudet modtages særdeles gerne på de af Det kgl. Teater opstillede betingelser.

Med udmærket højagtelse har jeg den ære at tegne mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til PETER HANSEN, KRISTIANIA 15. desember 1894

15.12.94.

Kære, gode ven! Hjertelig tak også for privatbrevet. Pass ved indstuderingen på at Eyolf ikke slæber sig på krykken som en lidende patient, der netop er kommen op af sygesengen. Han er vant til den sport; har gået med krykke al sin tid og hjælper sig nokså godt tilrette. – Kan jeg komme ned til København til opførelsen, så gør jeg det. For tiden er jeg aldeles overlæsset af forretninger. Hils din ærede frue – og dig selv fra

din venskabeligst forbundne

H. I.

Til SUSANNA OG SIGURD IBSEN, KRISTIANIA 20. desember 1894

Kristiania, den 20. December 1894.

Kære Suzannah! Skønt jeg ikke véd om dette brev træffer eder i München, vil jeg dog skrive idag og håber at det et eller andet steds kommer eder i hænde. I kan tro det har været en bevæget tid denne, siden den 11te, da mit nye stykke udkom. Det har fremkaldt en storm af enstemmig begejstring, således som aldrig før. Første oplag er udsolgt og andet oplag udkommer allerede i overmorgen. Direktør Ranft har købt og betalt opførelsesretten i Sverig for 3000 kroner. Kristiania teater ligeså. Mit engelske honorar er indbetalt. Jeg sætter nu straks fast 17,000 kroner og vi har alligevel rundeligt tilovers til disposition. På det kgl. teater i København er stykket antaget. Ved Burgtheater og Deutsches Theater ligeså. Og visst nok på mange andre tyske teatre, som jeg endnu ikke véd besked om. –

En sørgelig meddelelse må jeg bringe. Frøken Ribbing døde på hospitalet fredagen den 7de, altså to dage efter eders afrejse. Frøken Schreiber havde holdt tilstanden hemmelig for slægtningerne i Sverige. Men grevinde Kalling var varslet af andre og kom om torsdagen. Traf altså den syge i live; men da var hun bevidstløs. Liget blev ført til Jönköping, hvor familjebegravelsen er. Vi fik sørgekort.

Her i huset går alt udmærket godt og regelmæssigt. Lina er aldeles mønsterværdig i enhver henseende. Hun synes bare at leve og ånde for at gøre alting således, som hun véd at du vil have det. De dejligste aftensmåltider laver hun af det, der er tilovers og gemt fra middagene. –

Og til dig, kære Sigurd, sender jeg på forhånd min hjerteligste lykønskning til fødselsdagen! På selve dagen telegraferer jeg. Men om det træffer eder er jo uvisst. Din bog har jeg atter læst med stor glæde. Slutningen om Crispi er prægtig!

Og lev nu begge rigtig godt! Bergliot skriver kanske også idag. Hun spiste her i søndags. Lev vel.

Eders hengivne

H. I.

Til MAX BURCKHARD, KRISTIANIA 21. desember 1894

director burckhard burgtheater wien

herzlichst dankend fuer die mir zugedachte ehre erklaere ich mich mit allem einverstanden viele gruesse

henrik ibsen.

Til MAX BURCKHARD, KRISTIANIA 21. desember 1894

direktor burckhard burgtheater wien

ich betrachte also mein neues stueck als von ihnen definitiv angenommen. dank und gruesse!

henrik ibsen

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 27. desember 1894

Kristiania, den 27. December 1894.

Kære herr Hegel!

For de under 11. dennes tilsendte 800 kroner beder jeg Dem modtage min bedste tak. Og ikke mindre for Deres venlige og glædelige meddelelse om det nye oplag. Det var i sandhed en kærkommen julegave! Tak også for bøgerne, hvormed De har betænkt mig! De har været og er fremdeles min eneste læsning i mine få fritimer.

Med de hjerteligste ønsker om et godt og glædeligt nytår for Dem alle tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 28. og 29. desember 1894

Kristiania, den 28. December 1894.

Kære Suzannah! Idag får du ikke mange ord fra mig. Jeg er nemlig så overlæsset med forretningsbreve at jeg må indskrænke mig til at sige eder at alt står vel til her. Udførligere vil vel Bergliot skrive til Sigurd. Har flere gange været indom hos mig og været mig til stor hjælp og nytte ved de juleindkøb, som du havde anordnet før afrejsen. Eller, rettere sagt, hun har besørget det altsammen. Sigurd må have sit tilgode både for fødselsdagens og for julaftens vedkommende. Til dig har jeg købt et par smukke ting, som foreløbig står i salonen. Derhos to landskabsmalerier efter motiver fra Lofoten. Lina og Gusta beder mig hilse og takke dig så meget for de gaver, de har fået. Da frøken Blehr tilbringer ferierne på landet, så laver Lina maden; og hun gør det udmærket. Jeg har været udbuden nogle få gange. Blandt andet hos Carl Lies. For resten sidder jeg hjemme og læser om aftenerne. Hegel har sendt mig en del nye bøger, og når jeg får vide dit blivende opholdssted for vinteren, skal jeg sende dig nogle deraf. –

29. 12.

Jeg blev her afbrudt i skrivningen igår, først af teatermaleren og så af instruktøren. Der males nye dekorationer til stykket og indstuderingen er i gang. Sigurds udmærket skrevne artikel læste jeg først i «Verdens gang», der straks havde optaget den. Når Sigurd rejser tilbage må han standse så vidt i København at han kan træffe aftale med Hegel eller Larsen om måden at sende penge til dig. Bedst tror jeg det er at du får Reichsmark. Og forstærkning behøver du vel snart. Sigurds hjemrejse skal jo også betales. – Frøken Cappelen har jeg ikke hørt noget fra i julen. Måske dog en krukke med zvibler, som kom her anonymt, er fra hende. Mange blomster og brevkort har jeg også fået fra andre kanter, helt fra Amerika. Gid jeg bare havde dem vel besvaret allesammen. Den mest kærkomne og nyttige juleforæring var fra Bergliot. Hun gav mig en umådelig stor badesvamp som jeg vasker og frotterer mig med både aften og morgen og befinder mig udmærket vel derved. Skriv ikke tvers over papiret. Jeg har, med mine øjne, så svært for at finde rede i det. Du ser, jeg sidder og skriver løst og fast om hinanden, som det falder mig ind i øjeblikket. Dette brev træffer eder kanské ikke i Bozen, men sendes forhåbentlig i så fald efter eder. Ja, hav det nu bare rigtig godt, hvor I så er! Varmt er det vel ikke der nede heller på denne årstid; det kan jo ikke ventes. Men våren kommer jo tidligere end her. Mange hilsener til eder begge fra eders hengivne

H. I.

Til ABRAHAMA MOE, KRISTIANIA 30. desember 1894

Konvolutt

Fru Abrahama Moe.

Risør.

30.12.94.

Henrik Ibsen takker Dem for Deres venlige skrivelse og ønsker Dem et glædeligt nytår!

Til NILS VOGT, KRISTIANIA 31. desember 1894

Konvolutt

Herr redaktør Vogt og frue,

Niels Juelsgade 13

hersteds.

31.12.94.

Dr: Henrik Ibsen takker hjerteligst for al udvist venlighed i det forløbne år og frembærer ønsket om et godt og glædeligt nytår!

Til KRISTIAN ANASTAS WINTERHJELM, KRISTIANIA 31. desember 1894

31.12.94.

Hjertelig tak for julehilsenen!

Glædeligt nytår!

Til CAROLINE SONTUM, KRISTIANIA [1894]

Torsdag middag

Kære fru dr. Sontum!

Af Hildur hører jeg med inderlig deltagelse at lille Bolette er syg. Håber snarlig bedring. Hjertelige hilsener!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA [1893/94]

Tallene må utvilsomt være skrevne af mig selv men rimeligvis senere end texten.

1895

Til INGEBORG BJØRNSON, KRISTIANIA 2. januar 1895

2.1.95.

Dr: Henrik Ibsen takker forbindtligst for kortet og fremsender ønsket om et glædeligt nytår.

Til LINA PAUS, KRISTIANIA 3. januar 1895

Konvolutt

Frøken Karoline Paus,

Skien.

Kristiania, den 3.1.95.

Jeg takker tante hjerteligst for kortet og fremsender mine bedste hilsener og nytårsønsker.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 5. januar 1895

5. Januar 1895.

Kære Suzannah!

Idag får du bare disse få linjer fra mig. Det er væsentlig for at sende dig indlagte brev. Samtidigt sender jeg Sigurd et par aviser. Hans artikel i tidsskriftet har gjort megen opsigt. – Magdalena Falsen mødte jeg før jul på gaden. Hun sagde da at hun vilde komme på visit til mig; men jeg svarede at jeg for tiden var så optagen af forretninger at jeg ikke kunde modtage nogen. Nytårsdag fandt jeg i brevkassen alle fires kort, men damernes var ikke brækkede, så de har altså ikke været med. Jeg sendte mine egne kort «med forbindtligst tak» i posten. Siden har jeg ikke set noget til dem. Ellers går her alt i den vante orden, så du for den sags skyld kan være ganske rolig. I Berlin bombarderer man mig med anmodninger om at komme derned til premièren den 10de; men det er selvfølgelig en umulighed for mig. Hersteds er opførelsen foreløbig ansat til den 15de, men om det bliver færdigt så tidligt véd jeg ikke endnu.

Og lev nu så vel, begge to, og skriv snart til eders hengivne

H. I.

P. S. Jeg har fået en umådelig masse jule- og nytårshilsener af alle slags, breve, telegrammer, kort, blomster o. s. v. o. s. v.

Til AUGUST ARPPE, KRISTIANIA 6. januar 1895

Kristiania, den 6. Januar 1895.

Herr dr. Aug. Arppe, Helsingfors.

Jeg takker Dem forbindtligst for Deres venlige skrivelse, hvoraf jeg med glæde erfarer at såvel det svenske som det finske teater i Helsingfors kommer til at opføre mit nye skuespil «Lille Eyolf».

Det mig frivillig tilbudte honorar, 500 finske mark, fra begge teatrene tilsammen, vil det være mig en ære at modtage.

Med udmærket højagtelse tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG NORDENSVAN, KRISTIANIA 8. januar 1895

Konvolutt

Herr Georg Nordenswan.

«Aftonbladet»s redaktion.

Stockholm.

Kristiania, den 8. Januar 1895.

Dr: Henrik Ibsen takker herr Georg Nordenswan hjerteligst og forbindtligst for anmeldelsen af «Lille Eyolf» i Aftonbladet.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 8. januar 1895

Af herr boghandler Nils Lund har jeg i Oktober f. år og i Januar d. år erholdt opgør og fuld remisse for 3die og 4de kvartal, hvorfor herved takskyldigst kvitteres.

Kristiania, den 8. Januar 1895.

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 13. januar 1895

Kristiania, den 13. Januar 1895.

Kære Suzannah! Jeg takker dig for dit sidste brev fra Bozen. Håber at disse linjer træffer dig på dit nye opholdssted og at du befinder dig vel der. Kan kun skrive ganske kort da jeg er aldeles optagen af teaterprøver. I overmorgen skal stykket gå. Det tegner meget godt; alle rollehavende anstrænger sig til det yderste. Vedlægger et brev fra min søster. Alt ved det gamle her. Mange hilsener til dig selv og til Sigurd fra eders hengivne

H. I.

Igår première på Deutsches Theater. Stor Erfolg. Telegrammer indløber.

Til HILDUR ANDERSEN, KRISTIANIA 15. januar 1895

Konvolutt

Frøken Hildur Andersen.

4de bænk No 23.

15.1.95.

Tak for rosen! Tak for alt dejligt!

Tag endelig frøken Berven med!

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 15. januar 1895

Konvolutt

Indlagt 50 kroner.

Herr teaterchef Schrøder.

15.1.95.

Dr: Henrik Ibsen beder venskabeligst om at måtte betale for de modtagne 10 billetter. Beløbet følger indlagt.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 18. januar 1895

Kristiania, den 18. Januar 1895.

Kære herr Hegel!

Ved nytårstid lod jeg boghandler Nils Lund på mine vegne tilstille Dem 3 veksler til samlet beløb af omtrent 9000 kroner og jeg håber at disse papirer er kommet Dem rigtig i hænde. Som honorarer for de to oplag af mit nye stykke kan jeg forføje over en nogenlunde lignende sum og jeg beder Dem derfor om at der for mig må blive indkøbt 4 procents obligationer til pålydende beløb af 18000 kroner. De har før købt Københavns Kreditkasses uopsigelige obligationer for mig. Jeg forudsætter at disse papirer er absolut sikre og antager at de ligesom dengang står omtrent pari. Og da tager jeg dem gerne. Skulde De vide noget fordelagtigere papir at foreslå, vilde jeg takke Dem meget derfor. Men absolut sikkert måtte det være da jeg jo ikke har råd til at miste eller blot risikere noget.

Jeg beder Dem undskylde den ulejlighed, jeg her forvolder Dem. Men jeg henholder mig til det godhedsfulde tilbud, De i sin tid rettede til mig om at fortsætte traditionen efter Deres uforglemmelige fader og fremdeles varetage mine anliggender, således, som det skéte i hans tid.

Min hustru tilbringer vinteren i Meran, i Sydtyrol, og befinder sig heldigvis bedre. Jeg er optaget med at besvare breve fra alverdens kanter.

Hjertelige hilsener til Dem selv og til Deres kære huslige kreds.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 20. januar 1895

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen.

Gyldendalske boghandel.

København.

Kristiania, den 20. Januar 1895.

Kære herr August Larsen!

Først må jeg nu få lov til at takke Dem for nytårskortet og de forskellige tilsendelser, hvormed De midt i den travle tid har betænkt mig. Og så er der en ting til, som ligger mig på hjerte. Jeg ønsker at anbringe et beløb af 18,000 kroner i obligationer og har derom, for formens skyld, tilskrevet herr Hegel. Da jeg imidlertid antager at det også denne gang, ligesom tidligere, bliver Dem, der får med sagen at gøre, beder jeg Dem vælge for mig efter bedste skøn utvilsomt sikre 4 procents papirer. Jeg selv er jo ikke sådan inde i slige anliggender, at jeg tør træffe en afgørelse.

Med hjertelig tak for godt venskab og al tjenestvillighed tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 21. januar 1895

21.1.95.

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig 2 billetter på 1ste bænk i 2det parket til forestillingen imorgen, tirsdag.

Til BERGENS NATIONALE SCENE, KRISTIANIA 24. januar 1895

Kristiania, 24de Januar.

Tak for Telegrammet! Undskyld Forsinkelsen. Mange Hilsener.

Henrik Ibsen

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 26. januar 1895

Kristiania, den 26. Januar 1895.

Kære Suzannah!

Heroppe er det bitterlig koldt i denne tid, kan du tro. Så det er visst en stor forskel på den temperatur, du lever under. Men mig gør kulden ingenting. Ikke en eneste gang har jeg hidtil været forkølet i vinter.

Jeg håber at «Verdens Gang» kommer regelmæssig til dig hver dag. Jeg har ialfald bestilt den således og betalt for daglig tilsendelse. Og så har du vel deri læst den glædelige nyhed at Hans er udnævnt til sorenskriver i Rakkestad, hvilket må betragtes som en stor lykke for ham, da dette embede, efter Hermans sigende er langt bedre og behageligere, end det, som Hans forgæves søgte oppe på Søndmør. Rakkestad ligger ikke langt fra Kristiania, i en dejlig egn. Så vidt jeg véd, går jernbanen til Fredrikshald og København gennem distriktet. Dorothea mødte jeg en dag på gaden. Hun standsede mig med de ord «Tør det skabbede får tale til Dr. I.»? Men forresten var samtalen ganske kort, indholdsløs og tvungen. Magdalena har jeg også truffet én gang. Ingen af dem berørte lånet med et ord. Herman ser undertiden indom til mig. Konrad Megrund er kommen til byen igen for at fortsætte studierne. Bergliot spiser her med mig om søndagene. Men fra hende hører du vel direkte eller gennem Sigurd. Både hun og gutten har det godt. Jeg sidder daglig midt oppe i en forfærdelig masse brevskrivning, som du vel kan tænke dig. Men det fortryder jeg ikke på, for det meste deraf er indbringende. Skriv snart til mig ret udførligt og hils Sigurd, hvis han ikke allerede er rejst. Men det er han kanske nu. I så fald de bedste hilsener til dig selv og ønske om alt godt!

Din hengivne

H. I.

Til HENRIETTE ANDERSEN AARS, KRISTIANIA 30. januar 1895

Konvolutt

Fru Henriette Andersen Aars.

Uranienborg vej 9.

hersteds.

Kristiania, den 30. Januar 1895.

Ærede frue,

Ifølge Deres opfordring oversender jeg Dem herved 10 kroner som bidrag til opførelsen af et kapel på Holmenkollen. Jeg finder ikke det er godt forsvarligt at afgive mere til dette øjemed så længe vi har de mange frysende, nødlidende mennesker rundt omkring os.

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA [4. februar 1895]

Dr: Henrik Ibsen udbeder sig til den første opførelse af Jonas Lies nye stykke 2 parketbilletter foran til højre.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 4. februar 1895

Kristiania, den 4. Februar 1895.

Kære herr Hegel!

Jeg beder Dem modtage min bedste tak for brevet med indlagt opgør og for den glædelige meddelelse om det nye oplag af «Brand».

Ikke mindre takker jeg Dem for ulejligheden ved indkøbet af obligationerne. Men nu kommer jeg til igen at besvære Dem i lignende øjemed idet jeg sender Dem indlagte anvisning med anmodning om at der må blive købt obligationer til pålydende beløb af 2000 kroner. Jeg håber at der snart skal blive bragt ballance i vort mellemværende, da jeg ved begyndelsen af næste kvartal har adskillige honorarer i vente fra forskellige kanter.

Med de hjerteligste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA 5. februar 1895

Opraab

Undertegnede Venner af norsk scenisk Kunst tillader sig herved at indbyde til Tegning af Bidrag til et plastisk Mindesmerke over Johannes Brun.

Kristiania, 5te Februar 1895.

H. R. Astrup, Statsraad. | Brynjulf Bergslien, Billedhugger.
Gudbrand Bøhn, Konsertmester. | L. Dietrichson, Professor.
Bertram Dybwad, Boghandler. | T. C. B. Frølich, Første Hofmarskalk.
Fr. Garmann, Skuespiller. | Sigvard Gundersen, Skuespiller.
Bertrand Heyerdahl, Disponent. | Iver Holter, Komponist.
Dr. Henrik Ibsen. | Henrik Jæger, Forfatter.
Henrik Klausen, Skuespiller. | Wilhelm Krogh, Dekorationsmaler.
Hartvig Lassen, Redaktør. | M. J. Monrad, Professor.
Eilif Peterssen, Maler. | Arnoldus Reimers, Skuespiller.
H. Schrøder, Theaterchef. | Jens Selmer, Skuespiller.
M. Skeibrok, Billedhugger. | Georg Strømdal, Maler.
Per Winge, Kapelmester.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 6. februar 1895

Kristiania, den 6. Februar 1895.

Kære Suzannah!

Tak for dit seneste brev, hvoraf jeg med glæde ser at du er tilfreds med dit nuværende opholdssted. Sigurd kom hjem lørdags aften efter en besværlig og forsinket rejse, hvorom han vel allerede har berettet dig. Han og Bergliot var til middag hos mig søndag og da fik jeg jo vide en hel del om hvorledes du har det; men jeg får naturligvis vide mere næste gang. Vi har aftalt at han efterhånden skal sende dig bøger, som jeg har fået i vinterens løb eller fremdeles får. Hans artikel om «Svenske synesmåder» i tidsskriftet har vakt megen opmærksomhed også udenfor Norge. Det samme er visst også tilfældet med hans opsatser om konsulatsagen. Men disse giver jo ifølge sin natur ikke anledning til så meget avisskriveri. – Kan du gætte, hvor meget jeg allerede nu har sat fast af indkomne honorarer? Ikke mindre end tyve tusend kroner! Og jeg håber i den nærmere fremtid at kunne sætte fast endnu fire tusend kroner til uden at vi på nogen måde behøver at blotte os. 13de oplag af «Brand» er alt nu under trykning og dette oplag blir betydelig større, end det forrige. Hegel skriver at også en anden af mine bøger snart tiltrænger nyt oplag; men han nævner ikke, hvilken det er. – Det var jo godt at det klarer sig mellem dig og din moder. Jeg hører at Sigurd har været hos hende i København. Men jeg har endnu ikke fået nærmere rede på, hvad deres samtale drejede sig om. Næste gang fortæller han mig det udførligt, og til dig har han naturligvis allerede skrevet derom. Falsens ser jeg ikke noget til når jeg undtager at jeg for et par dage siden i forbigående vekslede nogle få ord med ham på gaden og gratulerede ham med ridderkorset. Han gik alene, og om andre ting talte vi ikke. Jeg spurgte ikke efter familjen og han nævnte ikke noget om den. – Iforgårs gik da Jonas Lies nye stykke. Aviserne udtaler sig med megen hensynsfuldhed om arbejdet. Men jeg tror ikke det har nogen lang levetid. Her i huset går alting sin jævne gang. Maden er meget god og så rigelig at vi har nok til aftens også. Lina sørger samvittighedsfuldt og med omtanke for at alt blir udnyttet på bedste måde, – «således, som jeg har lært det af fruen», siger hun på sin vestlandsk. Af frøken Cappelens dejlige sild har vi endnu en hel del i behold, og de er fremdeles lige gode, bare de vandes en smule. Men om disse huslige anliggender holder vel Bergliot dig à jour, som hun har lovet. Og lev nu vel for denne gang og skriv snart til din hengivne

H. I.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 10. februar 1895

Kristiania, den 10. Februar 1895.

Kære herr August Larsen!

Jeg takker Dem så hjertelig for Deres venlige brev af 22. Januar samt for de deri indeholdte oplysninger. Den i mit brev til herr Hegel af 4. dennes indesluttede anvisning på 2000 kroner håber jeg er rigtig fremkommen og bliver anvendt til indkøb af obligationer, hvis ikke sådant allerede er skét. En stor tilfredsstillelse var det mig at erfare at der allerede nu tiltrænges et nyt oplag af «Brand». Det havde jeg ikke ventet så snart. – Underhandlinger og afslutning af kontrakt angående retten til at opføre «Lille Eyolf» i de danske provinsbyer lægger jeg ganske i Deres hænder siden De er så god at ville påtage Dem også denne ulejlighed. Kan der opnåes 800–1000 kroner, vilde jeg være vel tilfreds. Særlig vægt vilde jeg lægge på at honoraret blev betalt straks ved købet af opførelsesretten da dette jo for alle tilfældes skyld er det sikreste.

Med de varmeste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 11. februar 1895

Kristiania den 11. Februar 1895.

Kære Georg Brandes!

Jeg kan ikke modstå min trang til at sende Dem en særlig tak for Deres «Goethe og Marianne v. Willemer». Den livsepisode, som De deri skildrer, kendte jeg ikke noget til. Kanské jeg nok for lange, lange tider siden har læst derom hos Lewis; men så har jeg glemt det igen fordi forholdet den gang ikke havde nogen personlig interesse for mig. Nu derimod stiller sagen sig noget anderledes. Når jeg tænker på karakteren af Goethes produktion i de betræffende år, ungdomsgenfødelsen, så synes jeg, jeg burde kunne sagt mig selv at han måtte være bleven benådet med noget sådant noget dejligt for ham, som det at træffe sammen just med Marianne v. Willemer. Skæbnen, tilskikkelsen, tilfældet kan dog virkelig være nokså velsindede, elskværdige magter en gang imellem.

Lev hjertelig vel!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 16. februar 1895

Kristiania, den 16. Februar 1895.

Kære Suzannah!

Jeg sætter mig og skriver nogle linjer til dig skønt jeg egentlig ikke har noget at skrive om og heller ikke véd, når dette brev kommer frem. Her er forhindringer i trafiken på alle kanter. Hverken dampskibe eller jernbaner kan holde ruterne. Så kold en vinter har her ikke været på mange år; men luften er strålende klar og ren, og her inden døre har jeg det snarere for varmt end for koldt. I mit soveværelse må der fyres lidt om morgenen også. Af dit seneste brev sér jeg at også dernede, hvor du er, er vinteren stræng iår. Sigurd var hos mig for et par aftener siden. Ellers sidder jeg ganske alene og læser aviserne og har det nok så godt. Lina steller udmærket for mig. Jeg får varm suppe og andre kødretter eller fisk fra middagen, så vi behøver næsten aldrig at hente noget. Sigurd er nok adskillig udbuden. Igår skulde han til Eilif Peterssens og idag i en stor politisk middag hos Astrup. Men om sådant får du vel bedre besked af Sigurd og Bergliot end du kan få af mig. Sidst han var her gav jeg ham med et par bøger til dig, hvilke jeg håber han har afsendt. Falsens ser jeg fremdeles ikke det ringeste til på gaden, hvor de før daglig færdedes. Ikke en gang sønnen får jeg øje på, så jeg er begyndt at tvile på om han er i konsulatkontoret endnu. Teatret i Bergen lader til at gå overstyr og Irgens Hansen kommer vel da hid, hvilket jeg ikke skulde have noget imod da jeg synes godt om ham. Herman træffer jeg sjelden. Han sidder vel og arbejder i sin lovkommission. Hvad tid Hans tiltræder sit embede véd jeg ikke. Han korresponderer nok ikke med Herman. – Ja, nu må jeg slutte for idag og ønsker at du må have det rigtig godt dernede. Mange hjertelige hilsener fra din hengivne

H. I.

Til JOHAN IRGENS HANSEN, KRISTIANIA 16. februar 1895

Irgens Hansen Bergen

Opførelse kan ikke tillades formedelst allerede trufne overenskomster

Henrik Ibsen

Til JOHAN IRGENS HANSEN, KRISTIANIA 21. februar 1895

Irgens Hansen Bergen

Erhvervet opførelsesret er personlig rettighed, som ikke kan overdrages til nogen anden

Henrik Ibsen

Til MAX BURCKHARD, KRISTIANIA 28. februar 1895

doctor burckhard burgtheater wien

herzlichsten dank! viele gruesze!

Ihr ergebenster

henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 4. mars 1895

Kristiania, den 4. Marts 1895.

Kære herr Hegel,

Det var mig en overordentlig stor glæde og tilfredsstillelse gennem Deres venlige brev at erfare at der allerede tiltrænges et nyt oplag af «Lille Eyolf» og med tak modtager jeg Deres gode tilbud i så henseende.

Det vil være mig en fornøjelse at sidde for min gamle gode bekendt, Eilif Peterssen, som jeg har færdedes meget sammen med i München og Rom. Dobbelt kært vil det være mig da De nærer det elskværdige ønske at besidde billedet og indlemme det i Deres samling. Eilif Peterssen og jeg har allerede foreløbig talt om sagen og vi skal sørge for at der ikke opstår nogen kollision med Stephan Sinding, som kommer herop i sommer for at modellere en statue af mig for det nye teater.

Med mange hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til LAURA GUNDERSEN, KRISTIANIA 8. mars 1895

8.3.95.

Kære fru Gundersen!

Deres billet har jeg netop modtaget. Jeg er hver formiddag at træffe kl: 11. Hvis den tid er Dem ubelejlig, så kommer jeg gerne til Dem. Velkommen!

Deres hengivne og meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLAUS OLSEN, KRISTIANIA 10. mars 1895

Konvolutt

Herr teaterdirektør Olaus Olsen.

Bodø.

Kristiania, den 10. Marts 1895.

Herr teaterdirektør Olaus Olsen.

Honoraret for «Lille Eyolf», 500 kroner, modtog jeg gennem telegrafisk postanvisning og gav det herværende postkontor kvittering for beløbet.

«Hærmændene» og andre af mine ældre stykker vil De nok kunne få for moderate honorarer. Angående retten til at opføre «Lille Eyolf» i de danske provinsbyer må De henvende Dem til herr fuldmægtig August Larsen, Gyldendalske boghandel, København, der besørger sådant for mig.

Kristiania teaters rollehavende har tilladelse til at spille «Lille Eyolf» i Bergen og omliggende byer i sommerferierne. Altså efter at De har været der. Og i Bergen kommer De jo overhovedet ikke til at spille stykket. Arrangementet vil altså umulig kunne skade Dem.

Jeg skulde nok have lyst til at sé Deres ærede frue spille «Rita»; men i Kristiania kan det jo ikke ské. Jeg har ofte hørt hende særdeles rosende omtalt.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 12. mars 1895

Kristiania, den 12. Marts 1895.

Kære Suzannah!

Jeg modtog idag dit seneste brev just som jeg vilde skrive dig til. Dine breve kommer altid rigtig frem og når jeg, som du siger, ikke berører det, du skriver om, så mener du vel dermed det politiske. Men dette har Sigurd en gang for alle påtaget sig at holde dig à jour med. Han er jo meget mere inde i de sager end jeg. – Ja, af aviserne véd du altså at fru Collett er død. Under sygdommen fik ikke andre end børnene adgang til hende. Men jeg traf næsten daglig sønnen Robert på gaden og han sagde at hun uafladelig lå og talte om Welhaven og om os og om samværet med os i udlandet. Igår fandt bisættelsen sted i kapellet. Ovenpå kisten lå, foruden dronningens krans, en stor pragtfuld blomsterkrans fra dig, med lange hvide silkebånd med guldbogstaver: «Hilsen til Camilla Collett fra fru Suzannah Ibsen». Fra mig en stor laurbærkrans med bånd i nationalfarver. For øvrigt kom der blomster og kranse i stor mængde. Det nærmere vil du sé af de medfølgende aviser. – Til den skrækkelige dag, den 20de Marts, skal Bergliot få skalte og valte efter bedste skøn, siden du så vil have det. Og jeg skal modtage alle, selv spionerne, så høfligt, som det er mig muligt. Jeg vil håbe at ikke Falsen kommer. Dorothea og Magdalena ligger i influenza; så de er jo forhindret. De er forresten, efter hvad jeg hører, flyttet til Parkvejen. Herman har forvredet sin fod og kan ikke gå ud. – Og så kan jeg da fortælle dig at tredje oplag af «Lille Eyolf» er under trykken og rimeligvis udkommer i næste uge. Imorgen aften opføres stykket for første gang i København. Hegel har hos Eilif Peterssen bestilt et stort portræt af mig, som jeg i disse dage sidder model til. Her er en meget udbredt epidemi af influenza i byen. Men jeg har hidtil ikke mærket noget til sygdommen. Søndag aften var her ildebrand ovenpå i fru Bjørns pensionat. De havde overfyldt en lampe, som da naturligvis exploderede. Brandvæsenet rykkede frem og der var svært spektakel og skrig på trapperne; men ilden blev snart slukket. – I den store udstilling har jeg købt et mesterligt billede af Chr. Krogh. Det er egentlig et portræt af Strindberg; men Sigurd kalder det «Revolutionen» og jeg kalder det «Det frembrydende vanvid». Det var forresten Sigurd, som tilskyndede mig til at købe det da jeg kunde få det for en forholdsvis så fabelagtig billig pris som 500 kroner. Hos Sigurds står alt vel for tiden. Bergliot har været så snil at forære mig både gammelost og nedlagt sild og dejlig ribbenssteg, som jeg froder mig med om aftenen. – Gid nu bare du også må have det rigtig godt dernede. Mange hilsener fra din hengivne

H. I.

Til CHRISTIAN SONTUM, KRISTIANIA 13. mars 1895

Kristiania, den 13. Marts 1895.

Kære doktor Sontum!

Jeg er bleven gjort opmærksom på at herr Herman Bang for længere tid siden i et dansk månedskrift har ladet trykke en artikel, der angivelig hidrører fra en venindes erindringer om mit ophold i Bergen som leder af teatret dersteds.

Denne artikel er uefterrettelig fra først til sidst. Og navnlig er det en komplet falsk formodning at jeg skulde have hentet adskillige træk af Deres bedstemoder til brug for skildringen af en person i et af mine stykker.

I et år boede jeg i Deres bedstemoders hus og i sex år spiste jeg daglig ved hendes bord. Altid har jeg omfattet hende med taknemmelig hengivenhed og med ubegrænset højagtelse i enhver henseende.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA 13. mars 1895

I Erkjendelsen af den høje Betydning, Professor Hans Gudes Kunstnervirksomhed i halvhundrede Aar har havt for vort Folk, tillader vi Undertegnede os idag på hans syvtiende Fødselsdag at indbyde norske Mænd og Kvinder til med os at grunde et Legat for trængende ældre Malere og Billedhuggere samt deres Efterladte, hvilket Legat man D. D. har anmodet Professor Gude om at turde benævne «Hans Gudes Legat af 13de Marts 1895».

I Forvisningen om at mangfoldige af de Tusinder, der i snart to Menneskealdere har glædet sig ved Gudes Kunst, med Varme vil gribe Anledningen til paa denne Maade at hædre Mesteren og samtidig bidrage til at betrygge Kunstnerens i vore Forholde ofte saa usikre Alderdom, vover vi at anbefale Foretagendet til Landsmænds Velvilje.

Lister til Tegning af Bidrag er udlagte i Rich. Andvords Papirhandel og Cammermeyers Boghandel.

Kristiania, 13de Marts 1895.

Ibsen, Dr. Henrik.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 23. mars 1895

Kristiania, den 23. Marts 1895.

Kære Suzannah!

Nu er da fødselsdagen vel overstået. Dit brev modtog jeg om morgenen og telegrammet senere på dagen. Jeg håber at mit takketelegram kom dig i hænde dagen efter. Jeg modtog en mængde blomster, breve, telegrammer og visitkort som sædvanlig. Falsens afgav sine kort udenfor og kom ikke ind. For øvrigt var her et påfaldende stort antal besøgende, navnlig af Sigurds og Bergliots omgangskreds. Frøken Riis var her også. Jeg vil derfor ikke fortælle nærmere om dagen. Du får vel udførlige beretninger fra Bergliot og andre. Arrangementet havde jeg jo intet med at gøre; men jeg tror nok at det var vellykket. – Og nu sidder jeg her og skal svare på en hel del af de indløbne hilsener. Jeg fatter mig naturligvis i yderste korthed. Din moder telegraferer «Dobbelt lykønskning». Hun sigter formodentlig til «Lille Eyolf»s opførelse i København. Jeg svarer i al korthed; mere har jeg hverken tid eller lyst til. De fleste af gratulanterne bad mig specielt om at hilse dig. Jeg nævner nogle navne i flæng: Herman, som holdt en tale for dig og udbragte din skål, Carl Lie og frue, Dietrichson ( fru D. var syg), frøken Cappelen, Bomhoff, John Lund, Blehr og frue, Sinding og frue, Eilif Petersen ( fruen syg) og mange andre, som jeg ikke i øjeblikket kan huske. «Nylænde» skal blive dig sendt, så snart jeg har fået samlet alle hæfterne sammen. De er indlagt i biblioteket. Hvorledes det forholder sig med Dietrichsons optegnelser, om slutningen er udkommen eller ikke, skal jeg undersøge; jeg er ikke viss på det. Andre bøger har jeg givet til Sigurd, som har lovet efterhånden at besørge dem ned til dig. – Og hermed må jeg nødtvungen slutte for idag. Her står alt vel til. Mange hilsener og gode ønsker fra din hengivne

H. I.

Til EMANUEL GROSSER, KRISTIANIA 24. mars 1895

Christiania, den 24. März 1895.

Herrn Emanuel Grosser, Berlin.

Für die freundliche Zusendung Ihrer Zeichnung bitte ich Sie hierdurch meinen besten Dank empfangen zu wollen.

Ihr ergebener

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 25. mars 1895

Christiania, den 25. März 1895.

Liebes Fräulein!

Es hat mich sehr gefreut Ihren freundlichen Brief zu lesen, und ich bitte Sie hierdurch recht viele Grüsse von mir annehmen zu wollen.

Ihr ergebener

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS DOLLERIS, KRISTIANIA 26. mars 1895

Kristiania, den 26. Marts 1895.

Ærede herr Dolleris!

Hav blot tålmodighed med mig nogle få dage så skal jeg sende Dem billedet tilbage i påtegnet stand. Jeg er overlæsset med arbejde i denne tid.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til DR. WILLE, KRISTIANIA 26. mars 1895

Kristiania, den 26. Marts 1895.

Kære herr dr. Wille!

Jeg takker Dem så hjertelig for indbydelsen. Men på grund af andre, allerede tidligere trufne dispositioner er det mig desværre umuligt at gøre brug af Deres venlige opmærksomhed.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 27. mars 1895

Kristiania, den 27. Marts 1895.

Kære herr Hegel!

Atter tager jeg mig den frihed at sende Dem en anvisning på 2000 kroner. Den forrige, som jeg sendte Dem i begyndelsen af Februar, håber jeg er kommen Dem rigtig i hænde og anvendt til køb af 4 % obligationer. Jeg beder at det samme må ské også denne gang. Undskyld godhedsfuldt at jeg således gentagende volder ulejlighed! – Eilif Peterssen sidder hver dag hos mig og maler på portrættet. Jeg tror det bliver udmærket.

Med mange venskabelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLAUS OLSEN, KRISTIANIA 28. mars 1895

Konvolutt

Herr teaterdirektør Olaus Olsen.

Hotel Britannia,

Trondhjem.

Kristiania, den 28. Marts 1895.

Herr teaterdirektør Olaus Olsen.

Netop af hensyn til Deres opførelsesret har jeg nægtet de bergenske skuespillere tilladelse til at spille «Lille Eyolf» i Stavanger eller overhovedet i nogensomhelst by udenfor selve Bergen. De kan derfor være ganske rolig i så henseende. Der vil ingen kunne komme Dem i forkøbet. Undskyld hastværk!

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF LINDQVIST, KRISTIANIA 29. mars 1895

Kristiania, den 29. Marts 1895.

Dr: Henrik Ibsen meddeler Dem herved forbindtligst at en autoriseret russisk oversættelse af «Lille Eyolf» forberedes og formentlig vil udkomme i den nærmeste fremtid. Yderligere oplysninger kan ikke gives.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 30. mars 1895

30.3.95.

Kære dr. Elias!

Det var mig en overordentlig stor glæde endelig en gang at kunne gøre Dem en liden tjeneste. Hjertelig tak for alt, hvad De har gjort for mig! Behagelig rejse!

Med hjertelige hilsener til Deres ærede frue og til Dem selv tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen

Til JONAS LIE, KRISTIANIA 30. mars 1895

Konvolutt

Herr Jonas Lie.

30.3.95.

Kære Jonas Lie!

Overbringeren heraf er min gode, trofaste ven, dr. Julius Elias fra Berlin. Han kender grundigt vor literatur, forstår vort sprog og ønsker at gøre dit bekendtskab. For mig er han en utrættelig hjælper i mine tyske literære anliggender og jeg skylder ham overordentlig meget. –

Hjertelige hilsener til dig og dine fra din hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 2. april 1895

Kristiania, den 2. April 1895.

Kære herr boghandler Lund!

Herved erkender jeg takskyldigst modtagelsen af 515 kroner 60 øre. Udbyttet af sporvejsaktierne kan godt henstå til næste kvartal.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 3. april 1895

den 3. April 95.

Kære Suzannah!

Jeg har nu længe ventet på at høre fra dig; men da Sigurd siger at han i forrige uge havde brev, så håber jeg at alt står efter omstændighederne vel til. Også jeg har ikke skrevet så hyppig, som jeg plejer. Årsagen er at Eilif Peterssen sidder her hver dag og maler. Men nu er han snart færdig, og så skal min brevskrivning komme i sin vanlige orden igen. Her i huset går alt sin gamle gang med undtagelse af at vi er begyndt at lave mad hjemme. Frøken Blehrs blev dårligere dag for dag og tilsidst næsten uspiselig. Lina derimod laver ganske udmærket mad, akkurat sådan som hun véd at jeg helst vil have det; meget fisk og dejlige potetes. Sigurd og Bergliot er også ophørt hos frøken Blehr; men de henter nu hos restauratøren i det norske selskab. Der kunde gøres adskillige reflexioner over sådant. Men jeg lader det helst være. – Samtlige hæfter af «Nylænde» har jeg samlet og afsendt. Jeg håber at de er kommet dig rigtig i hænde. Sigurd var hos mig igår aftes og vi sad og talte sammen til langt på nat; mest om hans literære planer men også om politiken, som begynder at blive mere og mere broget. Idag bryder kongen ganske uventet op herfra og rejser med hele familjen til Stockholm. Noget nyt ministerium er ikke dannet og det nuværende vil ikke blive stående. Dog, om disse ting kan vel Sigurd og «Verdens gang» fortælle dig mere end jeg. Falsens har fremdeles influenza. Nu ligger Henrik Anton også i feber. Falsen selv mødte jeg igår på gaden; han er nu frisk igen; men politiken sætter ham grå hår i hovedet, sagde han. – Hvis brevet skal komme afsted idag, må jeg slutte her. Skriv snart igen! Mange gode ønsker og hilsener sendes dig fra din hengivne

H. I.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 13. april 1895

Påskeaften, den 13. April 95.

Kære Suzannah!

Tak for dit brev af 9de dennes, som jeg nu netop modtog. Dit forrige var dateret 31. Marts, så jeg tror ikke, der kan være kommet noget bort. «Nylænde» skal jeg nok passe på og sende dig når jeg har fået samlet nogle nummere. Også jeg synes at bladet er blevet indholdsrigere under Gina Krogs ledelse. Du tager rent fejl når du tror at jeg spørger Falsen efter hans familje. Det er ham, som uopfordret svadser om dem sådan i forbigående. For øvrigt tror jeg at de har fortiet pengelånet for ham. Jeg har fået det bestemte indtryk, og det vilde jo også ligne dem. – Sigurd og Bergliot var til aften hos mig i forgårs og vi havde det hyggeligt. Sigurd havde nu det ønske at få oprettet et professorat for sig i samfundslære; men han indså jo nok at dette ikke kunde gå uden højrepartiets bistand, og han bad mig derfor intervenere for ham hos professor Hagerup og andre. Dette vil jeg med den største glæde gøre. Men så usikker, som ministeriets stilling for øjeblikket er, er det vel ikke sandsynligt at noget sådant nu straks kan sættes i værk. For resten skriver vel Sigurd selv til dig om sagen udførligere.

For Kristofer Janson går nok alting dårligt. Han er jo helt og holdent henvist til at leve af sin foredragsvirksomhed. Men nu har han i flere måneder ligget i influenza og har ikke kunnet fortjene en øre. Der går derfor lister om for ham; men det er visst tvilsomt om der kommer noget synderligt ind. Hvorledes han skal kunne underholde sin familje begriber jeg ikke. Han har stellet sig forfærdelig galt, synes jeg. – For at gå over til vore egne forretningssager, kan jeg fortælle at jeg nu har sat fast hele 24 tusend kroner og jeg håber at kunne sætte fast 6000 kroner til, således at forøgelsen kommer til at udgøre 30 tusend. Vi har da i det hele på rente 166,000 kroner. Det tør jeg selv sige er godt gjort. – Herman ser jeg bare en gang imellem, og Hans er nok endnu ikke tiltrådt sit nye embede. – Næste gang du skriver, må du fortælle udførligere om hvorledes du nu har det dernede. Heroppe kan der være smukke vårdage iblandt; men noget rigtigt forår er her dog ikke kommet endnu. – Misforstå endelig ikke hvad jeg skrev om Sigurds plan. Hans tanke er naturligvis at vinde både venstre og højre for sagen; ellers går den ikke igennem. – Og lev nu så hjertelig vel og skriv snart igen til din hengivne

H. I.

Til JENS BRAAGE HALVORSEN, KRISTIANIA 22. april 1895

Konvolutt

Herr amanuensis J. B. Halvorsen.

Universitetsbiblioteket,

hersteds.

Kristiania, den 22. April 1895.

Kære herr Halvorsen!

Skuespillerinden fru Wettergreen var for nogle dage siden hos mig og fortalte at hun søger et rejsestipendium. Jeg har jo ikke det ringeste med den sag at gøre; men hun bad mig så indstændigt om at lægge et godt ord ind for hende hos kommittéen, hvoraf jo De er medlem og det synes jeg at jeg med god samvittighed kan føje hende i. At hun er en højt begavet kunstnerinde turde være almindelig anerkendt. Men hvad jeg i dette tilfælde lægger særlig vægt på, det er den kendsgerning at hun er i besiddelse af en ganske ualmindelig perfektibilitet. Hun er en af de ikke så ret mange, der kan sendes ud med grundet håb om et virkelig kunstnerisk udbytte af rejsen. – For mig personlig er det magtpåliggende at få fru Wettergreen så flink som mulig, da jeg tænker at jeg herefter oftere vil finde anvendelse for hende i mine arbejder. Jeg beder derfor Dem og gennem Dem kommittéen at gøre for hende alt, hvad gørligt er.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 24. april 1895

Kristiania, den 24. April 1895.

Kære herr Hegel!

Atter idag kommer jeg og ulejliger Dem med indlagte anvisning på 4000 kroner, hvilken sum jeg beder må på vanlig måde blive anvendt til indkøb af obligationer til samme pålydende beløb som anvisningen.

Med hjertelig tak på forhånd for Deres velvillige bistand og med mange venskabelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA [27. april 1895]

Kære Suzannah!

Dit brev af 18de fik jeg her den 23de; men jeg har lige til idag ikke fået ordentlig tid til at skrive selv. Sigurd var her imidlertid i forgårs aftes og han fortalte at både han og Bergliot nylig havde fået breve fra dig og at han vilde skrive som igår. Jeg håber at han har gjort det, og du har således ikke været uden efterretninger fra os. Sigurds billede står idag i «Verdens gang» med tekst af Christian Krohg; men teksten er utvilsomt baseret på notitser af Sigurd selv. Jeg tror ikke dem i den er Eilif Peterssen færdig med sit billede; men så er Werenskiold kommet i hans sted. Dette sinker mig jo noget i mine forretninger, navnlig da i min brevskrivning; men jeg føler det tillige som en behagelig adspredelse og afveksling, og nogen besværlig ulæmpe for mig er der jo ikke forbundet dermed da altsammen foregår i mit arbejdsværelse. Bagefter kommer så Sinding og skal modellere statuen til det nye teater. Dette turde jo blive noget brydsommere; men det får jeg jo finde mig i; og desuden så har jeg jo frist endnu i nogen tid. – Forrige lørdag var jeg i stor middag hos dr. Boeck og frue, hvor du kanske husker at jeg var ifjor også. På tirsdag er jeg buden til middag hos den franske generalkonsul, som bor her lige ved på terrassen. For øvrigt lever jeg stille og har fået læst meget i vinter. Som du vel vil have bemærket er jeg nemlig nu begyndt at købe bøger for at kunne have noget at sende derned; og så læser jeg jo først bøgerne selv. Sigurd læser dem også og jeg håber at du finder adskilligt deriblandt, som kan interessere dig. Fru Erna Juel Hansen tiltaler mig meget. Hun er en fin og skarp iagttager og forstår at fortælle klart og fængslende. – Vullums boer fremdeles ude ved Nordstrand. Hende har jeg endnu ikke sét noget til; men ham møder jeg en sjelden gang på gaden. Man siger at han fremdeles driver på med at tylle øl i sig. Jeg kan imidlertid ikke sige at jeg har mærket noget på ham. Kr. Janson er nu begyndt at komme sig igen og holder på at organisere en unitarisk menighed. Om han og hans familje vil kunne leve deraf er visst mere end tvilsomt. Gid det bare måtte lykkes for ham. – Ja, lev nu så vel for dennegang. I næste uge skal du få høre mere fra mig og kanske få sendt en bog. Skriv du også snart!

Din hengivne

H. I.

Til DEN NORSKE FORFATTERFORENING, KRISTIANIA 29. april 1895

Konvolutt

Bestyrelsen for «Norsk forfatterforening»,

Kristiania.

Kristiania, den 29. April 1895.

Dr: Henrik Ibsen takker skyldigst for meddelelsen men deltager ikke i «Norsk forfatterforening»s sammenkomster.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA [april 1895]

Kære Suzannah!

Jeg skriver idag bare nogle få ord for at du kan vide at alt er ved det gamle her i huset og at alting går i sin regelmæssige orden. Sigurd og Bergliot var til aftens her igår og Lina havde sørget for et godt besat bord med varme og kolde retter. Lille gutten har været noget syg i forrige uge men er nu kommet sig igen og har det godt. Imorges modtog jeg pakken fra fru eller frøken Schreiber. Men brevet, som fulgte med, er for mig u ne tid, mest influenza, men den optræder dog for det meste i en forholdsvis mild grad så at dødeligheden ikke er stor. Jeg selv har hidtil ikke sporet nogen ulæmpe af epidemien. Men jeg lever også yderst forsigtig og regelmæssig i enhver henseende. Her er strålende vejr nu med ren vårluft. Vinteren synes omtrent ganske at være forbi. Ja, lad mig nu snart få gode efterretninger fra dig. Dernede er det vel nu tegn til at foråret står for døren. Men netop i den overgangstid gælder det dobbelt at

Til HENNY ARSTAL, KRISTIANIA 2. mai 1895

Konvolutt

Fru Henny Arstal.

Fødselsstiftelsen. Gamle Rigshospital,

Akersgaden 44.

2.5.95.

Hjertelig lykønskning! Mange, mange hilsener! Også til den nyankomne!

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 3. mai 1895

Kristiania, den 3. Maj 1895.

Kære herr Hegel!

Jeg føler mig Dem så særdeles takskyldig for at De igen, i følge Deres venlige brev af 30. April, så velvillig har påtaget Dem ulejlighed for min skyld. Men jeg beder Dem være forsikret om at dersom jeg blot et par dage tidligere havde været vidende om det sorgens slag, som atter har rammet Deres familjekreds, så skulde jeg visselig ikke på et sådant tidspunkt have henvendt mig til Dem i forretningsanliggender. Nu står jo ikke dette til at ændre og jeg kan kun for Dem og Deres, nærmest da for Deres kære hustru, udtale forsikringen om min oprigtigste og dybeste deltagelse.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 7. mai 1895

Kristiania, den 7. Maj 1895.

Kære Suzannah!

Det har gjort mig pinlig ondt at læse dit seneste brev, dateret 1. Maj. Og jeg håber at du nu bagefter, ved nøjere overlæg, fortryder at du har sendt mig det. Det er altså din stedmor, den forbandede gamle synderinde, som nu igen har været ude og forsøgt at stifte ulykke ved at hidse os op imod hinanden. Men det er jo let at forstå, hvem der står bag ved det stakkers forskruede menneske. Det er naturligvis hendes værdige datter, der endnu føjter om i gaderne her og som utvilsomt nu også er rasende på mig, fordi jeg, når jeg får øje på hende, bøjer ind i en sidegade. Det har jeg nemlig gjort et par gange. Og nu forsøger at tage hævn på sin måde. Og sligt kan du lade dig dupere af!

Din stedmors opskruede talemåder og forlorne dybsindigheder forstår jeg ikke. Har aldrig i verden forståt dem. Men når hun skriver noget om at jeg «for enhver pris vil løs», – så kan jeg højt og helligt forsikre og erklære at jeg aldrig i alvor har tænkt eller ment noget sådant og at jeg aldrig vil komme til at tænke eller mene det. Hvad jeg i hidsighed til dig mundtlig kan have buset ud med når udbruddene af dit humør og din sindsstemning undertiden drev mig til momentan fortvilelse, det er jo en sag for sig og ikke noget at lægge vægt på. Men mit indstændige råd er at hvis du vil bevare den sindsro, som er nødvendig for helbredelsen, så afbryder du enhver brevveksling med din tankefortumlede stedmor. Det er vel muligt at hun mener at gøre alt på det bedste for dig. Men den kvindes indgriben i en sag eller i et forhold har altid vist sig at være uheldsvanger. Ønsker du ikke selv at sige hende dette, så skal jeg gøre det. Men jeg må jo først ha’ dit samtykke dertil. – Hermed forlader jeg dette tema for idag.

Og nu kommer jeg til det andet hovedpunkt i dit brev. Du forlanger at jeg skal leje en anden bolig. Og, naturligvis, når du så bestemt kræver det, så skal jeg også gøre det. Men i dit brev bebrejder du mig at jeg lejede vor nuværende uden at rådføre mig med dig. (Du var jo dengang i Valders og ikke i en sådan sindsstemning at jeg kunde tænke på at indhente råd hos dig.) Når du nu kommer hjem og finder den nye bolig lejet og indrettet, så må du huske på at jeg har handlet efter dit eget udtrykkelige forlangende og at jeg også denne gang har været ude af stand til at rådføre mig. Og den opgave at finde noget i enhver henseende passende vil sandelig ikke falde let for mig. Husk på, hvorledes Sigurd og Bergliot måtte søge og søge før de endelig i dyre domme fandt noget brugeligt. Her blir vanskelighederne endnu større. Du vil ikke bo i første etage på grund af kulde fra gulvene, og du vil eller kan heller ikke bo i de højere etager for trappernes skyld. Men, som sagt, dit forlangende skal blive opfyldt. Der skal blive lejet en ny bolig.

Jeg hverken kan eller vil skrive om andre ting idag. Jeg véd heller ikke noget at skrive om for mit vedkommende. Werenskiold er her hver formiddag og maler en times tid, og for øvrigt går alting sin vante, regelmæssige gang i huset. De politiske sager holder vel Sigurd og aviserne dig i rapport med.

Og lad mig så snart få et beroliget og beroligende brev fra dig. Og, fremfor alt, hold dig heksebæsterne fra livet! Dette er det bedste råd og ønske, jeg kan sende dig. Hjertelige hilsener!

Din hengivne

H. I.

Til ANNA FREYTAG, KRISTIANIA 9. mai 1895

Konvolutt

Frau Anna Freytag,

Gustav-Freytagstrasse 6,

Wiesbaden.

Christiania, Norwegen, den 9. Mai 1895.

Dr: Henrik Ibsen hat hier die traurige Mittheilung erhalten und bittet Sie, hochgeehrte Frau, hierdurch den Ausdruck seiner tiefsten Theilnahme empfangen zu wollen.

H. I.

Til CHRISTOPHER BLOM PAUS, KRISTIANIA 10. mai 1895

Kristiania, den 10. Maj 1895.

Kære onkel!

Jeg takker Dem og tante så hjertelig for indbydelsen til guldbryllupsfesten på torsdag. Det skal være mig en stor glæde at indfinde mig til den opgivne tid. Også på min hustrus vegne aflægger jeg en forbindtligst taksigelse. Men for sin helbreds skyld er hun desværre for tiden nødsaget til at opholde sig ved et kursted i Tyrol.

Med mange foreløbige hilsener til tante og til onkel selv tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne brodersøn

Henrik Ibsen.

Til ODA NIELSEN, KRISTIANIA 11. mai 1895

Fru Ada Nielsen Kbhvn

Med hjerteligst Tak og forbindtligst Hilsen frembærer jeg min Lykønskning til Jubilæet

Henrik Ibsen

Til CHRISTOPHER BLOM PAUS, KRISTIANIA 16. mai 1895

16. Maj 1895.

Kære onkel og tante!

Hermed frembærer jeg foreløbig min hjerteligste lykønskning til guldbrylluppet. I eftermiddag tillader jeg mig altså at gratulere personlig.

Deres hengivne nevø

Henrik Ibsen.

Til ELLING HOLST, KRISTIANIA 17. mai 1895

Konvolutt

Dr. Elling Holst,

den tekniske skole

Kristiania.

17.5.95.

Underskriften er besørget.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til CAROLINE SONTUM, KRISTIANIA 23. mai 1895

23. Maj 1895.

Kære frue!

Modtag herved en hjertelig lykønskning til det nye livs-år!

Og derhos ønsket og håbet om ufortrøden fremgang på literaturens ærefulde men også tornestrøede bane!

I venskab og hengivenhed

en ældre kollega.

Til BREDO MORGENSTIERNE, KRISTIANIA 31. mai 1895

Konvolutt

Herr professor Morgenstierne.

Kristiania.

Kristiania, den 31. Maj 1895.

Herr professor Morgenstierne.

Tillad mig herved at frembære min hjerteligste taksigelse for det tilsendte aftryk af Deres foredrag i Andvake. Jeg påhørte foredraget med levende interesse både på grund af dets fængslende form og fordi det åbnede så mange nye synspunkter for mig ind på et område, som indtil da havde ligget mig temmelig fjernt og fremmed. Nu glæder jeg mig til gennemlæsningen iaften!

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til STORTINGET, KRISTIANIA [mai 1895]

Til Storthinget.

Undertegnede tillader sig i ærbødighed at foreslaa, at Storthinget indtil videre bevilger hr. Cand. theol. Andreas Aubert et statsbidrag, stort kr. 2000 aarlig til fortsættelse af hans kunsthistoriske studier.

En af de første kunstlærde i vort land, og inden meget betydelige grene af faget utvilsomt den første, er hr. cand. theol. Andreas Aubert. Hans studier og reiser, hvortil han i en lang aarrække anvendte alt, hvad han kunde lægge tilside af sin fortjeneste som lærer ved en af skolerne i Kristiania, tog sin begyndelse allerede i 1878.

Han tilhører samme alderslag som den saakaldte nyere malerskole i vort land og forfægtede helt fra begyndelsen af med varme dens standpunkt. At publikum efterhaanden lærte at vurdere denne retning skyldtes ved siden af kunstnerne selv i første række hr. Auberts fine og talentfulde kritik. Samtidig har han ogsaa med en i vor splittede tid sjelden tolerance og pietet tillige overfor den yngre retning hævdet den ældre skoles fortjenester. Til sin virksomhed som kritiker medbragte han foruden et medfødt kunstnerblik et udstrakt kjendskab til moderne kunst, erhvervet paa sine mange reiser og under længere ophold i udlandet – Tyskland, Frankrig, Holland, Belgien, England, Italien – saa han allerede tidlig nævntes som en af de første kjendere i Norden.

Da Aubert, 1885 giftede sig, strakte hans lille lærergage ikke længer til, til at bestride disse studiereiser og han søgte offentlige stipendier, men i begyndelsen uden held. Senere har han faaet bevilget først et mindre stipendium og derpaa «Gustav Bruuns legat» i to aar. Frugterne af denne understøttelse nedlagde han i sit monumentale arbeide «Maleren, Professor Dahl», to bind, der ikke er blot en levnetsbeskrivelse og en kunstkritik, men meget mer en hel udsigt over smagens og kunstopfatningens historie i et tidsafsnit, som kun har havt faa bearbeidere og hvor derfor Auberts værk blir et kildeskrift af blivende betydning. (Herom henvises yderligere til medfølgende udtalelse fra medundertegnede prof. J. E. Sars)

Men dette vigtige bidrag til vor kunstneriske og videnskabelige literatur har været ligesaa lammende for forfatterens økonomi, som det er betydningsfuldt for vort folk, og det er at befrygte, at vi gaar glip af den fine indsigt, den lærdom og erfaring, vi nu besidder hos hr. Aubert som kunsthistorisk forfatter, om ikke staten træder til og støtter hans fremtidige literære arbeide. Som forholdene er i vort land, kan ikke et saa omfangsrigt arbeide, hvis bogladepris blir temmelig høi og som henvender sig til faa, høit uddannede læsere, yde noget fyldestgjørende honorar, og Aubert har tvertimod paa arbeidet tilsat sine smaa private midler.

At hr. Auberts virksomhed, som allerede har sat saa betydelige frugter skulde indstilles, anser vi for meget beklageligt, og i den sikre forvisning, at hans opofrende studium og ihærdige arbeide til vort lands hæder og for en vigtig side af vor udvikling fortjener den offentlige paaskjønnelse, som vi herved paakalder, tillader vi os i ærbødighed at foreslaa, at der indtil videre bevilges hr. Andreas Aubert et offentligt statsbidrag, stort kr. 2000 til fortsættelse af hans kunsthistoriske studier.

Kristiania i Mai 1895.

J E Sars | Erik Werenskiold | Elling Holst
Gerhard Munthe. | P. Voss.
Dr. Ed Bull. | H E Berner | E Blix | Hans Reusch
Henrik Ibsen. | Olaf Schou | Chr. Langaard
Ad. Schirmer. | Harriet Backer | A. C. Drolsum

Til storthinget budgetkomite.

Undertegnede har bemyndigelse fra følgende herrer til at paaføre deres navne paa forslaget om et statsbidrag for Aubert, nemlig:

H. Gude, Professor, Berlin. | Jakob Gløersen, Landskabsmaler. | D. F. Knudsen, Rektor, Fredrikshald.
Gustav Jensen, Pastor. | Nordahl Rolfsen.

– hvilket jeg herved har den ære at meddele.

Kristiania den 24de mai 1895.

Ærbødigst

Dr. Elling Holst.

Til SIGURD IBSEN, KRISTIANIA 17. juni 1895

Kristiania, den 17. Juni 1895.

Kære Sigurd!

Jeg takker dig for dine to telegrammer og breve, som rigtig er komne mig i hænde. Den 8. Juni, straks da jeg erfarede at stortingets beslutning om forhandling var fattet, telegraferede jeg til dig til Meran. Men bureauet dernede telegraferede tilbage at du var afrejst. Hvorvidt du senere har modtaget dette telegram véd jeg jo ikke. Når jeg i de mellemliggende dage ikke har skrevet, så er det fordi jeg først vilde få vide adressen i Monsummano. Denne kender jeg jo ikke endnu. Men jeg tør ikke vente længer idet jeg håber at du nok alligevel får brevet. Imorgen, den 18de, telegraferer jeg til din mamma, poste restante. Får hun ikke hilsenen i betimelig tid, vilde jeg meget beklage det.

Du skriver, at I blev tre dage i Verona. Dette sætter mig i nogen uro. Var din mama bleven dårligere undervejs så hun ikke kunde fortsætte rejsen således som besluttet var? Jeg vil dog ikke tro at dette var grunden og i så fald var det jo bare bra’ at hun fik hvile ud; jernbanerejser er svært trættende i Italien i de ubekvemme, fuldpakkede kupéer.

Jeg er meget begærlig efter at vide, hvorledes hun befinder sig i Monsummano. Om luften er god for hende og om hun allerede er begyndt på kuren? Dette sidste er vel ikke rimeligt da sommeren jo hidtil skal være kold dernede. Badelæger findes der naturligvis på stedet og en sådan må absolut rådspørges forinden nogetsomhelst foretages. Det vil du visst være enig med mig i og gøre dit bedste for at sådant sker. Og så får vi jo håbe på et godt og glædeligt resultat. Skriv mig endelig udførligt til om alt, hvad der på nogen måde vedkommer sagen. –

Dine aviser får du dig naturligvis tilsendt og kan således følge med i de politiske begivenheder. Jeg duer aldeles ikke til at skrive om sligt. Men jeg synes ikke jeg kan tro at venstres splittelse på det ene punkt vil kunne skade din position. Forslaget om professoratet vil forhåbentlig lige fuldt blive fremsat. Men ministerkrisen og alt det andet vil vel sagtens medføre nogen forsinkelse. –

Til Bergliot sendte jeg min lykønskning på fødselsdagen og jeg håber at telegrammet har fundet rigtig frem.

Jeg står nu hver dag et par timers tid model for billedhugger Sinding, hvilket er nokså trættende. Men jeg synes at statuen tegner til at bli’ udmærket i enhver henseende. Ellers går alt her for mig sin vanlige gang. –

Og så må du hilse din mamma på det bedste fra mig og ønske hende alt godt. Bed hende skrive snart, så skal jeg uopholdelig skrive igen.

Hermed må jeg slutte for idag. Lad mig snart høre fra dig, og lev hjertelig vel dernede, du også, og hils Bergliot fra mig når du skriver til hende.

Din hengivne pappa

H. I.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 21. juni 1895

Kristiania, den 21. Juni 1895.

Kære Suzannah!

Jeg takker dig for dit brev af 15de, hvilket jeg modtog igår og det har beroliget mig at vide at du er kommen i god behold til Monsummano og befinder dig efter omstændighederne vel dernede. Den 18de telegraferede jeg og håber at telegrammet kom dig i hænde på dagen. Det var adresseret: poste restante. Til Sigurd skrev jeg dagen i forvejen. Den 26de telegraferer jeg igen og ifølge postgangen skulde dette brev fremkomme samtidigt. Jeg nævner alt dette fordi jeg ikke har nogen videre god tro til det italienske post- og telegrafvæsen og i tilfælde ikke vil du skal tro at jeg har vist nogen forsømmelighed.

Badekuren har du altså allerede begyndt. Det er naturligvis endnu for tidligt at spore nogen sikker velgørende virkning deraf. Men hvis du derimod tydelig skulde mærke det modsatte, så håber jeg at du bryder af i tide. Fortæl mig nærmere, hvorledes logis, mad og alt øvrigt er dernede, – og hvad slags selskab der forefindes. Det skulde særlig interessere mig at vide. Jeg forestiller mig at det i så henseende er omtrent som oppe ved Brenner bad.

Boligen på Victoria Terrasse har jeg altså nu opsagt og lejet 2. etage i den nye gård, som brødrene Hoff indretter på hjørnet af Arbins gade og Drammensvejen. Det var Sigurd og Bergliot, som bragte den i forslag og jeg tror at du vil finde dig tilfreds med den. Jeg får et stort arbejdsværelse med direkte adgang fra entréen, så at de folk, som søger mig, ikke behøver at betræde noget andet rum i boligen. Du har altså til fri og udelukkende rådighed en stor hjørnesalon med altan og ved siden af denne et næsten lige så stort dagligværelse med indgang til spisestuen, hvor der kan dækkes til 20– 22 personer og med nische til buffet, som jeg skal anskaffe. Fra spisestuen går du direkte ind i det rummelige biblioteksværelse og derfra lige ind i dit soveværelse, der er betydelig større, end mit nuværende her på terrassen. Mit soveværelse ligger ved siden af og har balkon. Korridoren behøver du ikke at betræde undtagen når du vil gå i bad. Stort, lyst køken, spisekammer og anretningsværelse er der naturligvis også og mange indebyggede væggeskabe. Som sagt, jeg tror du vil blive tilfreds.

Og så vil jeg for denne gang bare bede dig hilse Sigurd fra mig og ønske dig en god og glædelig fødselsdag og alt muligt godt forresten! Skriv snart til

din hengivne

H. I.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 27. juni 1895

Kristiania, den 27. Juni 1895.

Kære herr boghandler Lund!

Tillad mig herved at erkende modtagelsen af og takke for de igår indbetalte 680 kroner.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 27. juni 1895

Kristiania, den 27. Juni 1895.

Kære herr William Archer!

Herved tillader jeg mig at aflægge Dem min bedste tak for de to modtagne veksler og tilbagesender kvitteringen for Mr. Tree i underskreven stand. Ligeså de to skrivelser.

Deres diskussion med Jules Lemaître vidste jeg besked om da de norske blade har omtalt den og bragt referater deraf. De gik jo sejrende ud af den kamp og jeg synes at Deres franske modstander på en smuk, åben måde erkendte sin fejltagelse angående Asta. Jeg takker Dem ret meget for at De har bragt dette punkt på det klare for det literære Frankrige. Men der bliver desværre mere end nok af vildfarelser tilbage alligevel.

Jeg håber at jeg skal komme til at skrive et nyt skuespil næste år, men bestemt véd jeg det jo endnu ikke. Der er så meget andet, der lægger beslag på mig og optager min tid. Min hustru har for sin helbreds skyld måttet tilbringe vinteren ved Meran i Tyrol. Nu er hun rejst til Italien for at bruge badene ved Monsummano. Min søn er hos hende; Deres venlige hilsener i brevet skal det være mig en glæde at frembære når jeg næste gang skriver derned. –

Mere og mere føler jeg det som en smærtelig mangel hos mig at jeg ikke i betimelig tid har lært at tale engelsk. Nu er det jo for sént! Havde jeg været sproget mægtig, så vilde jeg nu straks rejse over til London. Eller, rettere sagt, da havde jeg vel været der for længe siden. Jeg har i den senere tid tænkt over mangt og meget og synes nu at jeg er kommen til en sikker følelse af at min skotske afstamning har sat ret dybe mærker i mig. Men dette er jo kun fornemmelser,– kanske blot ønsker om at det skulde være så. Erfaring og kendskab mangler mig jo for at kunne dømme. – –

Med en ærbødig hilsen til Mrs. Archer tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 2. juli 1895

Kristiania, den 2. Juli 1895.

Kære Suzannah!

Dit brev af 19. og Sigurds af 22. har jeg modtaget og ligeså telegrammet af 26de, hvoraf jeg kan sé at mit brev og telegram til fødselsdagen er fremkomne i rigtig tid. Fra fru amtmandinde Qvam og fru assessor Lie antager jeg at du ligeledes har modtaget lykønskninger. Begge disse damer har nemlig forhørt sig efter din adresse, hvilken jeg meddelte dem skriftlig da jeg ikke traf nogen af dem ved deres visitter her. Om formiddagen den 26. bragte lille frøken Lie tantens og onkelens visitkort og hilsener til dig samt mange smukke blomster. Også

frøken Cappelen var her med en pragtfuld buket, antagelig fra sin søsters have; hun traf mig ikke hjemme men lod hilse dig så mange gange. Om hun fremdeles er i byen véd jeg ikke. Lies er gået på sommerrejse for nogle dage siden. Grev og grevinde Prozor har vært her på gennemrejse til Golå sanatorium. De boede i Grand Hôtel og vi havde det særdeles hyggeligt sammen. En anden meget interessant og elskværdig udlænding har også opsøgt mig. Det var den russiske fyrst Galitzin. Har været general i Kaukasus og har berejst alle de russiske grænselande imod Indien, Thibet og Kina, ligeledes hele den sibiriske nordkyst. Nu er han gået herfra over Trondhjem til Nordkap og vil derefter fra Bodø begive sig overland gennem svensk Lapmarken og Finland ind i det nordlige Rusland. Jeg gad vide om denne usædvanlige rejse ikke hænger sammen med russiske jernbaneplaner? – Dorothea og datteren så jeg for en uges tid siden på gaden. De gik begge forbi med en stum, stiv hilsen. Jeg ligeså. Men jeg blev næsten forfærdet over, hvor dårligt og medtaget de så ud. Dorothea syntes jeg var bleven mindst ti år ældre siden jeg sidst så hende; aldeles askegrå i ansigtet, med slappe, falmede, hængende kinder. Hvis dette er eftervirkning af influenza, må de have været hårdt angrebne. – Dit abonnement på «Verdens gang» har jeg ikke fornyet da jeg ansér det for en selvfølge at Sigurd får sit exemplar tilsendt sammen med sine øvrige aviser. Skulde dette imod al rimelig formodning ikke være tilfældet, så lad mig bare vide det, så skal jeg straks bringe sagen i orden. – Det glæder mig meget at Sigurd skriver så ivrigt på sin bog. Næste gang skriver jeg til ham. – Kassen fra Meran er ankommen. Skal den åbnes og udpakkes? Indtil jeg får besked står den, som jeg modtog den, i badeværelset, hvor det er køligst. – Din hortensia blomstrer vidunderligt og palmen trives og vokser udmærket. – Jeg lever udmærket godt i sommer, får rigeligt med fisk og spiser glubende og utrolig billigt og godt. Husholdningspengene beløb sig i April til 110 kr. 65 øre; i Maj til 128 kr. 89 øre og i Juni til 107.94 øre. Heri er vask og alt muligt iberegnet. At opsige pigen så længe jeg er alene og flytningen forestår, det er aldeles ugørligt. Nå, det grejer sig nok når du kommer tilbage. Tænk ikke på slige ting men hav al din opmærksomhed rettet på kuren og lad mig vide hvorledes det går. – Jeg sender dig og Sigurd mine bedste hilsener og mine hjerteligste ønsker om alt godt for eder begge.

Din

H. I.

Til SIGURD IBSEN, KRISTIANIA 14. juli 1895

Kristiania, den 14. Juli 1895.

Kære Sigurd,

Igår modtog jeg din mammas brev og skriver denne gang til dig. Hun siger at hun føler sig meget mat og træt hver dag hun har badet, så at hun ikke kan læse og vanskelig nok skrive breve. Nu vilde jeg gerne vide om denne afslappende virkning er noget, som skal så være, noget, som er forudsét og forudsagt af lægen og som ikke foruroliger ham? I modsat fald synes jeg at det må betragtes som et tegn på at badene ikke ubetinget passer for hende. Men herom kan jo jeg på frastand ikke dømme; jeg fremkaster kun mine betænkeligheder og håber at du snart giver mig nærmere oplysning om sagen. Selv bør hun visstnok ikke skrive herom og foreløbig kanske ikke om noget andet heller, da dette for tiden anstrænger hende så meget.

Det glæder mig særdeles at du dernede arbejder ufortrødent på din bog. Hvem véd om du ikke bringer manuskriptet i fuldt færdig stand med tilbage? Jeg har to gange talt med John Lund om den påtænkte henvendelse til stortinget. Det er hans og Qvams mening at professorer og måske også andre bør være med at underskrive forslaget. Men jeg må give dem ret i at det vilde være utilrådeligt at foretage noget skridt på det nuværende tidspunkt. Det vilde ikke nu være muligt at skaffe gehør for nogetsomhelst andet end de storpolitiske sager. Inden de forskellige venstregrupper, og inde i disse, råder der den heilloseste forvirring og splittelse. Appanagerne bliver sandsynligvis bevilgede. Men hvilket ministerium der sidder om 14 dage, det er der nok ingen, som véd. Og derom drejer sig alle politikernes tanker og intriger nu for øjeblikket. Skulde således forslaget ikke blive fremsat iår, så er jo dette ikke nogen livssag for dig. Vi er da nu så vidt godt situerede at du nok kan vente til næste session. Og i mellemtiden kommer vel din bog ud. Deri vil forhåbentlig frembyde sig endnu en støtte for sagen.

Jeg har havt besøg af et par meget elskværdige udlændinger. Først af den ungarske romanforfatter Giula Pékar og senere af en fransk greve de Contades. Grev og grevinde Prozor har også været her en halv dags tid, denne gang på tilbagerejsen til Petersborg. Fru Åkerman kommer om nogle dage; ministeren er nok ikke med. Professor Gude og familje har jeg været sammen med. De tilbringer sommeren her i omegnen. Turister er her i uhyre mængde. Et rejseselskab på 40–50 personer bragte mig nylig stormende ovationer udenfor Grand Hotel, en østerrigsk feldmarschalløjtnant var anfører.

Du må sige din mamma at hun under ingen omstændigheder bør vende tilbage hertil forinden jeg har meldt hende at den nye bolig står færdig. Skulde hun komme midt oppe i flytningen og få med al den besvær at gøre, så turde let den tilsigtede virkning af badekuren gå tilspilde. Og jeg grejer mig så udmærket godt alene. Hvis hun, når hun er kommen hjem, absolut vil opsige pigen, så får hun jo gøre det. Jeg betaler hende da et fjerdingårs løn og dermed er sagen afgjort. Men noget formynderskab over mig, af fru Lie eller andre, så længe jeg er alene i huset og må råde alene, – det tåler jeg ikke. Jeg håber at du af al magt støtter disse mine forestillinger. – Indlagte fotografi er til prinsesse Altieri.

Hils din mamma og ønsk hende alt godt. Dig selv ligeledes. Din hengivne p.

H. I.

Til SIGURD IBSEN, KRISTIANIA 26. juli 1895

Kristiania, den 26. Juli 1895.

Kære Sigurd,

Mit telegram fra igår er forhåbentlig kommet rigtig frem og du vil deraf have sét at afgørelsen af din sag i stortinget er udsat til næste år. Som jeg forrige gang skrev har her i de sidste to måneder ikke været noget gunstigt øjeblik for fremsættelse af andragendet. Men grunden til dets sene fremkomst ligger ikke heri. Den virkelige årsag ligger i at man havde overdraget til professor Sars at koncipere forslaget. Denne herre er som bekendt arbejdssky og lod det hele, uagtet gentagne, indtrængende påmindelser, ligge hen indtil han meldte at nu havde han pakket sin kuffert og kunde ikke befatte sig med opdraget, som da blev overtaget af dr. Løchen.

Straks jeg havde fået visshed for at andragendet virkelig vilde komme frem opsøgte jeg redaktør Vogt og umiddelbart derefter herr Bätzmann. Begge stillede sig personlig velvilligt og anerkendende ligeover for dig men erklærede som sin overbevisning og ifølge sit kendskab til stemningen at ikke en eneste højremand vilde kunne give forslaget sin stemme. Universitetsbudgettet var iår atter kun betingelsesvis bevilget, hvilket for mange punkters vedkommende ansåes som ensbetydende med ikke-bevilget. Ophidselsen var derfor hæftig i hele partiet. «Stortingsprofessorater» vilde ingen være med på at votere for. Så gik jeg da til Jakob Sverdrup, som i samtalens løb blev mærkbart rimeligere og tilslut lovede at tøje sig sålangt han kunde; men han mistvilede om at det vilde lykkes ham at få en eneste mand af sin gruppe med sig. Udfaldet viste at både han og de to højreredaktører, hver for sig, havde bedømt stillingen ganske rigtigt. Men den ændrede kommitéindstilling vilde jo dog være gået igennem ifald ikke herr Peder Rinde og tre andre havde sluttet sig til højre. Men indstillingen går jo kun ud på et års stipendium for dig; ikke på noget fast docentur engang. Der er altså ikke så svært meget tabt for dig ifald du alligevel beslutter dig til at holde nogle frie foredrag i vinterens løb. Jeg har talt med flere som i så fald spår dig en stormende tilstrømning.

Idag har jeg bare villet skrive om denne ene sag. Samtidig med dit modtog jeg et brev fra din mamma, hvilket jeg besvarer senere. Hils hende på det bedste fra mig og ønsk hende fremdeles god virkning af kuren. Og modtag selv mange hilsener fra din hengivne p. –

H. I.

Til HILDUR ANDERSEN, KRISTIANIA 29. juli 1895

Kristiania, den 29. Juli 1895.

Skien skulde du ha’ set noget mere av og hørt noget mere av også. For Skien er de stormende, susende, og sydende vandes by. Over hele byen er der likesom sang i luften fra alle fossene. Saaledes staar det ialfald for mig i erindringen.

Jeg er ikke for ingenting født i fossedurens by.

Til JONAS COLLIN, KRISTIANIA 31. juli 1895

Kristiania, den 31. Juli 1895.

Kære herr Jonas Collin!

Jeg takker Dem så hjertelig for Deres venlige brev og beder Dem undskylde at jeg først nu svarer Dem med et par flygtige ord.

Den omskrevne plakat med de andre dertil hørende tryksager har jeg allerede modtaget fra Mr. Lugné Poë. Og desforuden en hel del andet. Meget mere end jeg skøtter om. Der er jo en viss tilfredsstillelse ved at vinde så megen indgang i landene rundt omkring. Men nogen lykkefølelse bringer det mig ikke. Og hvad er det så værd, det hele, igrunden? Nå – –! Mange, mange hilsener fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN OG CAROLINE SONTUM, KRISTIANIA [6. august 1895]

Hjertelig tak! Kommer med glæde.

Til MIKAEL LYBECK, KRISTIANIA 7. august 1895

Konvolutt

Herr dr. Mikael Lybeck,

Nykarleby,

Finland.

Kristiania, den 7. August 1895.

Kære dr. Lybeck!

Det var mig en stor glæde, igen, efter så lang tids forløb, at modtage et brev fra Dem og deraf få bekræftelse på at De har bevaret vort samvær i München i god, venskabelig erindring. Jeg beder Dem være forvisset om at det samme er tilfældet med mig.

Jeg har modtaget mange vidnesbyrd om at jeg i Finland ejer varme, trofaste, oprigtige venner; endnu langt flere end de ikke så ganske få, hvilke jeg personlig har truffet sammen med rundt omkring i de mange lande og gennem de mange år. At jeg omfatter Finland og dets folk med levende interesse og sympati tror jeg De gennem vore samtaler har fået indtryk af.

Særdeles pinsomt er det mig derfor at måtte meddele at jeg aldeles ikke sér mig i stand til at sende noget bidrag til det påtænkte literære værk til fordel for de finske folkehøjskoler. Intet skulde været mig kærere end om jeg havde kunnet være med iblandt de mange gode navne, som De opregner – og frister mig med. Men jeg må holde mig stiv og ikke lade mig lokke ind på et område, hvor jeg ikke hører hjemme. Som literatør er jeg udelukkende skuespilforfatter, – det véd De jo så godt.

Med de bedste ønsker om fremgang for Deres foretagende og med hjertelige hilsninger tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 9. august 1895

Kristiania, den 9. August 1895.

Kære Suzannah!

Brevet fra Sigurd af 31. Juli beder jeg dig takke ham så meget for. Jeg ser deraf at din kur er endt men håber alligevel at disse linjer træffer eder på samme sted. Når I drager derfra, håber jeg at jeg blir betimelig underrettet så jeg kan vide, hvorhen jeg skal skrive ifald der skulde være noget magtpåliggende. Dette er nu ikke tilfældet idag. Tvertimod; her går alting sin jævne gang med trist, koldt regnvejr, som synes aldrig at ville høre op.

Mr. Lugné Poe opholder sig her og imorgen skal der holdes festmiddag for ham. Jeg kan desværre ikke undlade at være tilstede – så liden lyst jeg end har til det.

En anden notabel udlænding har været hos mig og ham har det oftere interesseret mig at tale med. Nu er han rejst. Det var den serbiske prins Bojidar Karageorgevitch, hvis far regerede indtil det nuværende dynasti kom til magten. Jeg skulde ønske at Sigurd havde truffet ham.

Fru Hostrup med datter har også to–tre gange gjort besøg. De sendte mig smukke blomster ved afrejsen.

Ellers er her en ustyrtelig mængde turister iår og jeg blir dygtig plaget af dem. Men det kan jo være nokså morsomt alligevel. –

Om virkningen af din badekur gav ikke Sigurd nogen nøjere besked. Lad mig få høre udførligt derom næste gang du skriver.

Mange hilsener til eder begge fra

eders hengivne

H. I.

Til OLAUS OLSEN, KRISTIANIA 10. august 1895

Konvolutt

Herr teaterdirektør Olaus Olsen.

Stavanger.

Kristiania, den 10. August 1895.

Herr teaterdirektør Olaus Olsen.

Som svar på Deres brev skal jeg oplyse at Kristiania-skuespillerne ikke har anholdt om min tilladelse til at opføre «Lille Eyolf» under en ny tourné og at en sådan tilladelse heller ikke vil blive givet.

De må gerne spille «Hærmændene» på de af Dem nævnte betingelser.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til RAGNA WETTERGREN, KRISTIANIA 13. august 1895

Kristiania, den 13. August 1895.

Ærede fru Wettergreen!

Det er blevet mig berettet at deltagerne i den nu opløste Lille Eyolf-tourné skulde tænke på atter at drage ud og spille stykket i provinsbyerne, navnlig i Kristiansand. Skulde dette forholde sig så, da vil det være nødvendigt at selskabet i forvejen henvender sig til teaterdirektør Olaus Olsen, træffer overenskomst med ham og erholder hans samtykke. Han har nemlig nu, efter tournéens opløsning, eneret og kan nedlægge politiforbud imod selskabets opførelse af stykket. Han spiller formentlig for tiden i Stavanger.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 17. august 1895

Kristiania, den 17. August 1895.

Kære herr Hegel!

Modtag herved min forbindtligste tak for tilsendelsen af regnskabet for forrige halvår og for den glæde, De beredte mig ved meddelelsen om at der tiltrænges nye oplag af «Kærlighedens komedie» og «De unges forbund». Jeg modtager særdeles gerne Deres foreslåede gode betingelser og trykningen kan for mit vedkommende påbegyndes nårsomhelst.

Jeg har den hele sommer ikke været ude af byen, men befinder mig meget vel, hvor jeg er. Vejret har just heller ikke været indbydende til at foretage rejser i.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til HANS ERNST KINCK, KRISTIANIA 18. august 1895

Konvolutt

Forfatteren herr kand. mag. Hans E. Kinck,

Fredriksværn.

Kristiania, den 18. August 1895.

Herr Hans Kinck,

Som svar på Deres venlige henvendelse skal jeg herved tillade mig i al korthed at bemærke følgende:

Jeg ansér Dem fuldt ud fortjent til at erholde det rejsestipendium på 2000 kroner, hvorom De har ansøgt. Grunden til at vedkommende autoriteter har afknappet 300 kroner kender jeg ikke. Men det er mig sagt at kirkedepartementets afgørelse i så henséende støtter sig til indstilling fra et udvalg af medlemmer af «Norsk forfatterforening». Formentlig er det indenfor denne samme kreds at bestyrelsen for Henrichsens legat søger den fornødne sagkyndige vejledning. Sagen må altså for så vidt siges at være lagt i de præsumtivt bedste hænder.

Det vilde derfor være mig i højeste grad pinligt at skulle blande mig ind i anliggender, som jeg står så aldeles udenfor. Jeg synes, det vilde være taktløst handlet af mig imod Forfatterforeningens komité og påtrængende lige over for magistraten, der jo aldeles ikke har begæret nogensomhelst udtalelse fra mig. Og desforuden så vilde min mellemkomst visselig ikke i ringeste måde indvirke på det endelige udfald.

Jeg må derfor bede mig i venlighet fritagen for det mig tiltænkte opdrag. Betragt endelig ikke dette som vrangvilje fra min side! Når De kommer herind, så lad os tales nærmere ved om sagen. –

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHAN SCHARFFENBERG, KRISTIANIA 27. august 1895

Konvolutt

Herr stud. med. Johan Scharffenberg,

Bjergstien 4. III.

hersteds.

Kristiania, den 27. August 1895.

Herr stud. med. Scharffenberg!

I anledning af Deres venlige forespørgsler skal jeg bemærke at det vilde falde mig bekvemmest at svare Dem mundtligt. Jeg er omtrent altid at træffe hjemme om formiddagen kl. 11. Tillader Deres tid Dem at sé ind til mig da, så er De særdeles velkommen.

Imorgen, onsdag, kan jeg dog, undtagelsesvis, ikke modtage Dem.

Deres forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 29. august 1895

Kristiania, den 29. August 1895.

Kære herr Hegel!

Idag nødes jeg desværre til at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 2000 kroner da jeg får en del extraordinære udgifter i den næste måned. Jeg har nemlig lejet en større bolig, som jeg flytter ind i til efteråret. Den bliver smuk og bekvem men også temmelig dyr. Huslejen er overhovedet høj her i byen. Skatterne ligeså. Men jeg klarer det jo nok.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til LAURA GUNDERSEN, KRISTIANIA 30. august 1895

Kristiania, den 30. August 1895.

Kære fru Laura Gundersen!

Hæder og lykke til mærkedagen! Tak for alt, hvad De har været for mig på Deres lange, lysende kunstnerbane!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 7. september 1895

Kristiania, den 7. September 1895.

Kære herr Hegel,

Tillad mig herved at erkende og takke for modtagelsen af de under 31. f. m. tilsendte 2000 kroner. Og undskyld at dette først skér idag.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til HILDUR ANDERSEN, KRISTIANIA 19. september 1895

19de September 1891–1895

Tak for alt, alt, alt i disse fire indholdsrige år! Tusend hilsener!

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 22. september 1895

Kristiania, den 22. September 1895.

Kære Suzannah!

I forgårs modtog jeg Sigurds seneste brev og havde deraf den store glæde at få bekræftelse på at din bedring stadig gør gode fremskridt. Ligeledes skriver han at klimaet i Riva nu bekommer dig bedre, end tilfældet var de gange I tidligere var dernede. Bliv altså endelig, hvor du er, så længe du føler at du har gavn af det og udsæt dig ikke for et muligt tilbagefald ved at drage for tidlig nordover. Flytningen behøver du jo sletikke at tænke på. Det klarer vi så godt. Bergliot kommer jo hjem før den tid. Hende tager jeg med på råd og hun hjælper mig nok hvis det kniber. Hun er jo så flink i alt sådant noget praktisk. Det er jo et godt tegn på din bedring at du tiltror dig kræfter til at gøre rejsen hjemover uden Sigurd og hende. Men jeg forudsætter da i al fald som en selvfølge at du gør nogle længere ophold undervejs, såsom i Bozen og München, eller hvor du bedst synes. Og sørg endelig i betimelig tid for at du er rundelig forsynet med rejsepenge. Glem endelig ikke dette vigtige punkt!

Jeg har det godt og lever stille, som sædvanlig. Det stod i aviserne at jeg havde været på Moss. Men det var ikke rigtigt. Jeg blev indbuden til dr. Boecks på Refsnæss, men rejste ikke da besøget vilde have medtaget mindst tre dage, og så længe syntes jeg ikke at jeg kunde være fraværende. Derimod har jeg været i middag hos Wedels på Bogstad og ligeledes en gang hos Sindings ved Lysaker. Ellers har jeg ikke været udenfor byen i hele sommer. Vejret har heller ikke været indbydende til det. Fru Storjohan har jeg truffet et par gange, sidste gang igår. Hun spurgte meget efter dig og sender dig mange hilsener.

Nu må du snart skrive til mig. Gerne ganske kort dersom brevskrivning fremdeles skulde anstrænge dig. Og så vil jeg hermed slutte for idag med alle gode ønsker om stadig bedring og med mange hilsener!

Din hengivne

H. I.

Til CHRISTEN MAGELSSEN, KRISTIANIA 30. september 1895

Kristiania, den 30. September 1895.

Herr billedhugger Magelssen.

Som svar på Deres forespørgsel skal jeg oplyse at Deres ærede frue til dels har misforstået mig. Det er ganske rigtigt at jeg yttrede at jeg ikke fandt prisen for høj, men at jeg ikke for tiden kunde gøre noget ved sagen. I det kommende år skulde jeg sé, hvad der kunde gøres. – Det var ikke min agt at købe bysten. Jeg køber aldrig portrætter af mig selv. Men jeg tænkte mig muligheden af at det kunde lykkes mig at formå nogle af mine bekendte til at slå sig sammen med mig for at skaffe summen tilveje, så kunde de siden udlodde bysten mellem sig indbyrdes. Men hvis De kan få arbejdet afsat på anden måde, så er det jo det sikreste.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA [september 1895]

Sangerfesten i 1896

Et Tidsrum af 12 Aar er forløbet, siden den sidste store Sangerfest – den 6te i Rækken – blev afholdt i Trondhjem.

Blandt dem, der med Interesse og Opmerksomhed følger Udviklingen af den firstemmige Mandssang hos os, erkjendes det nu almindeligt, at Afholdelsen af saadanne større Sangerfester med passende Mellemrum er et vigtigt, ja uundværligt Led i Bestræbelserne for at fremme og udvikle Mandssangen.

Inden Sangforeningerne fremkalder disse sjeldnere Anledninger til at optræde ligeoverfor det store musikalske Publikum en kraftig og energisk Virksomhed, idet Foreningerne – ansporet af Ønsket om paa en værdig Maade at kunne hævde sine Traditioner – samler sine bedste Kræfter under Fanen og sætter sig som Opgave at yde et saa værdifuldt Bidrag til Festens Program, som de overhovedet er i Stand til; og den fredelige Væddekamp om, hvem der kan naa høiest, saa langt fra at skade Samholdet eller Samarbeidet mellem Sangforeningerne, samler dem tvertimod – i en sterk Følelse af fælles Arbeide mod et smukt Maal – en Sangerhøitid, der kunde sprede Harmoni og Skjønhed over Hverdagslivets stundesløse Travlhed og møiefulde Stræv.

For de enkelte Sangere er den aktive Deltagelse i Sangerfesterne af stor Betydning i Henseende til deres Udvikling som Sangere, baade gjennem den indgaaende og omhyggelige Instruktion, som derved anvendes, og gjennem den Erfaring, som derved vindes angaaende Samsang i store Kor; ligesom de Indtryk, der modtages ved slige Leiligheder, hvor der bringes frem det bedste, vor Mandssang kan præstere, selvfølgelig øver en stor Indflydelse.

Ligeoverfor den store Almenhed har Sangerfesterne fremfor noget andet Evne til at vække Interessen og Sansen for Sangen. Som ved dem Mandssangen fremtræder i sin mest udviklede Form, i sin mest tiltalende Skikkelse, saaledes bringes den ved dem ogsaa ud i de videste Kredse. Og den nærmere Berøring mellem Sangerne og de forskjellige Samfundsklasser, som de medfører, bringer til klarere Bevidsthed Erkjendelsen af, at Sangen er et værdifuldt Eie for det hele Folk.

Som bekjendt har de tidligere store Sangerfester været afholdt i de fleste af Landets større Byer. Det er derfor det ene naturlige, at den nu paatænkte 7de store Sangerfest endelig faar sit Mødested i Landets Hovedstad, Kristiania, hvis Sangere ved saa mange Anledninger har gjestet Landets Byer paa forskjellige Kanter.

Idet vi herved opfordrer til Afholdelse af den 7de store Sangerfest i Kristiania i Pintsen 1896, tillader vi os at anmode Hovedstadens Borgere om at yde Sagen sin velvillige Støtte og Bistand, saa at vi kan sættes istand til paa en værdig Maade at modtage de udenbys Sangere som Gjester ved Sangerfesten.

I saa meget høiere Grad er vi henviste til at paakalde Kristiania Borgeres Velvilje og Liberalitet, som den Omstændighed, at Byen ikke er i Besiddelse af et for Koncerterne tilstrækkeligt og passende Lokale, vil nøde os til at opføre et provisorisk Koncertlokale for Anledningen.

For dem, der vil give Bidrag til Sangerfesten, vil der være udlagt Lister til Tegning af Bidrag i Studentersamfundets, Handelsstandsforeningens, Haandverks- og Industriforeningens samt Arbeidersamfundets Lokaler.

Kristiania, September 1895.

I Indbyderkollegiet for den 7de store Sangerfest

Dr. Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 9. oktober 1895

Kristiania, den 9. Oktober 1895.

Kære herr Hegel!

Desværre nødes jeg til idag igen at bede Dem om godhedsfuld tilsendelse af 2000 kroner, denne gang til komplettering af min nye bolig, som jeg flytter ind i den 15. dennes. Derefter er min adresse: Arbins gade 1. II. Mange hjertelige hilsener!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 10. oktober 1895

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 10. Oktober 1895.

Kære herr August Larsen!

Tak for brevet! Dagmarteatret kan for de 600 kroner gerne få eneret til at opføre «Fru Inger til Østråt» i to år. Hermed håber jeg at direktionen er tilfreds og at sagen således går i orden.

Jeg står nu i begreb med at flytte ind i en ny bolig og dette anliggende volder mig en hel del bryderi, som jeg skulde ønske var vel overstået. Undskyld derfor at jeg idag kun sender disse få hastværkslinjer!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA [10. oktober 1895]

Forfatterforeningens Høstmesse

Under vanskelige Vilkaar har en norsk Digtning arbejdet sig frem til Hæder for vort Fædreland og til Støtte for dets Stilling mellem Folkene. Vi tør derfor haabe paa Almenhedens Tilslutning, naar det nu, efter de andre Landes Exempel, er vor Hensigt – ved et Høstmarked med en Bogmesse som Midtpunkt – at samle et Fond til Støtte for den norske Digtnings Interesser, særlig med Tanke paa de yngre Forfattere i deres Udvikling og paa de ældre og deres trængende Efterladte.

For Norsk Forfatterforenings skjønliterære Afdeling, dens Bestyrelse:

Arne Garborg. f. T. Formand. | Andreas Aubert. f. T. Viceformand.
Moltke Moe. | Nordahl Rolfsen. | Jacob Hilditch .

Til ovenstaaende Henvendelse har følgende Damer og Herrer sluttet sig med sine Navne:

Dr. Henrik Ibsen

Til PAUL LINDAU, KRISTIANIA 17. desember 1895

Paul Lindau

Herzlichsten Dank! Viele freundschaftlichen Grüße

Henrik Ibsen

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 30. desember 1895

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 30. December 1895.

Kære herr August Larsen!

Hjertelig tak for brevet! Jeg skriver til P. Hansen en af de allernærmeste dage og skal da straks underrette Dem om udfaldet. Af mit ganske hjerte påskønner jeg Deres venskab og tjenestvillighed og ønsker Dem et godt og glædeligt nytår i alle måder.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

1896

Til LINA PAUS, KRISTIANIA 2. januar 1896

Konvolutt

Frøken Karoline Paus.

Skien.

2.1.96.

Kjære tante Lina!

Jeg takker dig hjerteligst for nytårskortet. Sundhed og alt godt forresten ønsker jeg dig af mit ganske hjerte.

Mange hilsener! Jeg er glad for at jeg i sommer endelig fik sé dig igen efter så mange års forløb.

Din hengivne brodersøn

Henrik Ibsen.

Til EDVARD BRANDES, KRISTIANIA 7. januar 1896

Arbins gade 1. – 7.1.96.

Herr dr. Edvard Brandes!

Jeg takker Dem meget for brevet og er daglig at træffe hjemme klokken 11½. Skulde dette tidspunkt ikke konvenere Dem, så behag godhedsfuldt at opgive et andet. Jeg skal da indrette mig derefter.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til PETER HANSEN, KRISTIANIA 9. januar 1896

Kristiania, den 9. Januar 1896.

Kære ven!

Undskyld at jeg idag ulejliger dig med et par ord, hvorpå jeg gerne vilde have svar snarest muligt.

En af de københavnske teaterdirektører har nemlig til mig ladet udtale ønsket om at opføre mit skuespil: «Kærlighedens komedie» i indeværende spilleår.

Nu er sagen imidlertid den at nævnte stykke for omtrent otte år siden blev antaget til opførelse på det kgl. teater uden hidtil at være blevet spillet dersteds.

Vil du derfor være af den store godhed at oplyse mig om hvorledes sagen står, da jeg, forinden sådant sker, ikke kan give vedkommende direktør, herr Abrahams, noget afgørende svar hverken i den ene eller i den anden retning.

Med mange venskabelige hilsener og gode nytårsønsker tegner jeg mig

din hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 5. februar 1896

Kristiania, 5.2.96.

Kære herr August Larsen!

Jeg takker Dem meget for afskriften af min konto indtil 30. Januar, dér, så vidt jeg kan sé, stemmer med mine noteringer.

Om nogle dage fremsender jeg en veksel på 2000 kroner, hvilket beløb, sammen med de af herr Lund indbetalte 2000 bedes anvendt til køb af obligationer.

Aalborg teater kan gerne få den omskrevne ret for 120 kroner forskudsvis erlagt.

Med hjerteligst tak og mange hilsener

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 5. februar 1896

Kristiania, den 5. Februar 1896.

Kære herr Hegel!

Idag tillader jeg mig at sende Dem disse par ord for at bede Dem om godhedsfuldt at ville sende mig 2000 kroner når tid og lejlighed gives. Noget hastværk har det ikke.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NORSKE INTELLIGENSSEDLER, KRISTIANIA 5. februar 1896

Til redaktionen af «Norske Intelligenssedler».

De har i Deres blad, efter en københavnsk avis, indtaget et brev fra en herboende dansk person, der angivelig skulde have aflagt mig et besøg.

Jeg tør forvente at De oplyser Deres læsere om at den hele beretning er en fundamentløs løgn fra begyndelse til ende.

Kristiania, den 5. Februar 1896.

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 12. februar 1896

Kristiania, den 12. Februar 1896.

Kære herr Hegel!

Jeg takker Dem særdeles meget for de tilsendte 2000 kroner samt for udskriften af min konto for det forløbne halvår.

En stor glæde var det mig at erfare at der tiltrænges nye oplag af « Et dukkehjem» og af «Digte». Jeg har ingen rettelser at gøre i disse bøger og trykningen kan således for mit vedkommende gerne påbegyndes nårsomhelst det er Dem belejligt.

Med hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 23. februar 1896

Konvolutt

Herrn Dr. Julius Elias,

Matthäikirchstrasse 4. II.

Berlin.

Kristiania, den 23. Februar 1896.

Kære dr. Elias!

Det var mig særdeles behageligt efter så lang tids forløb atter at modtage et venskabeligt brev fra Dem og jeg sender Dem som svar disse linjer.

Herr Fischer har aldeles ingen grund til at føle sig overrasket ved at jeg har tilladt en anden forlægger at besørge en tysk udgave af mit skuespil «Catilina». Den i sin tid af Paul Hermann foretagne oversættelse af stykket har nu henligget hos herr Fischer i 8–10 år uden at være bleven offentliggjort, og herr Fischers påstand om at jeg skulde have anmodet ham om at vente dermed indtil en revideret originaludgave var udkommet, er fuldstændig grebet ud af luften. Den reviderede originaludgave udkom i København allerede i året 1875 og det er efter denne at Paul Hermann har foretaget sin oversættelse, hvilken jeg selv har gennemlæst og hvori den til den nye originaludgave skrevne fortale findes gengivet. Jeg har altså havt gyldig grund til at antage at herr Fischer for længe siden havde opgivet tanken om at udgive dette mit ungdomsarbejde. Jeg beder Dem om godhedsfuldt at klargøre dette for herr Fischer, og for resten overbringe ham min venskabelige hilsen. –

Med hjertelige hilsener til Dem og Deres hus tegner jeg mig i gammelt venskab

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til IVAR BANG, KRISTIANIA 29. februar 1896

29.2.96.

Herr Dr. Ivar Bang.

Dr: Henrik Ibsen takker i eget og hustrus navn hjerteligst og forbindtligst for Deres venlige billet.

Til KLAUS HOEL, KRISTIANIA 1. mars 1896

I Henhold til vor Samtale i Lørdags angaaende Bernerunionen erklærer jeg herved, at jeg paa det varmeste tilraader, at Norge, uden at oppebie Danmarks Beslutning, strax tiltræder den nævnte Union.

Til GEORG HIRSCHFELD, KRISTIANIA 15. mars 1896

Konvolutt

Herrn Georg Hirschfeld, Schriftsteller,

Altonaerstrasse 36,

Berlin. N. W.

Christiania, den 15. März 1896.

Dr: Henrik Ibsen bittet Sie für die freundliche Zusendung Ihres interessanten Schauspieles «Die Mütter» sowie für Ihr liebenswürdiges Schreiben seinen besten Dank empfangen zu wollen.

Ihr ganz ergebener

H. I.

Til LAURA GUNDERSEN, KRISTIANIA 20. mars 1896

20. Marts 1896.

Kære fru Laura Gundersen!

Tillad mig herved at frembære for Dem min hundredfoldige tak for hver af de hundrede gange, De har levendegjort «Hjørdis» i genial storhed og skønhed.

Personlig vil jeg ikke kunne være tilstede. Modtag derfor disse blomster som en hilsen fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 24. mars 1896

Kristiania, den 24. Marts 1896.

Kære herr Lindberg!

Angående retten til at opføre «Brand» i København må De underhandle med herr fuldmægtig August Larsen, Gyldendalske boghandel, som er min stedfortræder for Danmark.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 28. mars 1896

Kristiania, den 28. Marts 1896.

Kære herr August Larsen!

Teaterdirektør August Lindberg, som har erhvervet retten til at opføre «Brand» i Norge og Sverige, ønsker nu også, om muligt, at spille stykket på Folketeatret i København.

Han har i den anledning henvendt sig til mig med forespørgsel om betingelserne og jeg har tilladt mig at henvise ham til Dem. Vil De vise mig den store tjeneste at tage Dem af også denne sag ifald herr Lindberg skulde melde sig? Jeg overlader alt til Deres afgørelse. Mere end 500 kroner vil han vel ikke kunne betale; men det måtte fordres at honoraret bliver erlagt forinden nogen opførelse kan finde sted. – Måské bliver der ikke noget af hans hele plan. Alt afhænger af at herr Abrahams rejser med sit personale til Norge i Maj måned. Og dette skal endnu ikke være så ganske afgjort. –

Og tør jeg så benytte anledningen til at bede Dem bringe Deres brodersøn, herr Karl Larsen, min hjerteligste tak og lykønskning for «Doktor Ix». Det har været mig en levende glæde at læse og studere dette hans åndfulde og højst interessante og mærkelige værk.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK DUE, KRISTIANIA 29. mars 1896

Kristiania, den 29. Marts 1896.

Herr Minister,

For mange år siden, i vor fælles studentertid, havde jeg den ære og fornøjelse at komme i en, om end kun flygtig, berørelse med Dem. Den gang var det en højt begavet kunstner, nemlig Ole Bull, som foranledigede sammentræffet mellem os, et sammentræf, hvilket jeg siden stedse har bevaret i erindringen.

Og når jeg nu, efter det lange mellemrum, nærmer mig med nogle linjer, så er det en højt begavet kunstnerinde, som foranlediger mig dertil.

Det er skuespillerinde ved Kristiania teater, fru Johanne Dybwad. Hun rejser med stipendium til Paris for at studere og videre uddanne sig i sin kunst.

Det vilde altså for hende utvilsomt være af uvurdérlig nytte om der kunde åbnes hende fri adgang, ikke blot til hovedteatrenes forestillinger men også til prøverne, således at hun kunde sættes i stand til at følge indstuderingens forskellige stadier fra begyndelse til ende.

Skulde legationen ved herr Ministerens velvilje og formående indflydelse kunne og ville udvirke at der blev tilstået fru Dybwad en så extraordinær begunstigelse, vilde hun sikkerlig føle sig herr Ministeren overordentlig takskyldig. Og jeg selv ligeså. Thi fru Dybwad er en af de uundværligste støtter for mit repertoire hersteds.

Jeg véd desværre altfor godt at denne min henvendelse er ensbetydende med at forvolde legationen en hel del besvær. Men – fortrøstningsfuldt risikerer jeg det alligevel, og tegner mig

med udmærket højagtelse

herr Ministerens ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 31. mars 1896

Kristiania, den 31. Marts 1896.

Kære herr Lund,

Modtag herigennem min bedste tak for de tilsendte 510 kroner.

Med udbyttet af sporvejsaktierne haster det ikke. Det kan godt henstå til slutten af næste kvartal.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ALBERT LANGEN, KRISTIANIA 21. april 1896

Konvolutt

Herrn Albert Langen.

Christiania, den 21. April 1896.

Dr: Henrik Ibsen bittet Sie für die freundliche Zusendung der hübschen Exemplare Ihrer Ausgabe von «Catilina» seinen verbindlichsten Dank hierdurch empfangen zu wollen.

Hochachtungsvoll

H. I.

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 24. april 1896

Kristiania, den 24. April 1896.

Kære Brandes!

Nej, De har ret; jeg svarede aldrig på Deres venlige brev af 16. December ifjor skønt det stadig har ligget og fremdeles ligger på mit bord, stedse manende mig til at sende Dem min taksigelse. Mit håb var at Hegel vilde sende mig Deres store værk når det var afsluttet. Men hidtil har jeg intet modtaget fra ham, og en opfordring dertil vil jeg ikke gerne fremkomme med. Altså takker jeg Dem af ganske hjerte for Deres tilbudte mellemkomst i så henseende. Vær forvisset om at der er ingen bog jeg nu så gerne vil fordybe mig i, som i denne Deres nye. – De foreslår mig i Deres forrige brev at aflægge et besøg i London. Ja, dersom jeg var tilstrækkelig inde i det engelske sprog til at kunne tale det, så rejste jeg kanske. Men så er desværre ikke tilfældet, og derfor må jeg ganske opgive den tanke. Desuden er jeg optaget af forberedelser til et stort nyt arbejde og dette vil jeg ikke lade henligge længer end nødvendigt. Jeg kunde jo nemlig så let få en tagstén i hovedet, før jeg havde «fået stunder at gøre det sidste vers til». Og hvad så?

Hjertelige hilsener! Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 30. april 1896

30.4.96.

Dr: Henrik Ibsen takker forbindtligst for det tilsendte digt.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 1. mai 1896

Kristiania, den 1. Maj 1896.

Kære herr William Archer!

Allerede for længe siden skulde jeg have takket Dem for det i Deres brev af 6te April tilsendte pengebeløb, hvis modtagelse jeg herved skyldigst erkender.

Jeg har allerede for længere tid siden begyndt at beskæftige mig alvorligt med forarbejderne til et nyt drama. Det bliver af temmelig stort omfang. Men jeg opgiver dog ikke håbet om at få det færdigt til den sædvanlige tid.

Som De kanské véd har Norge nu nylig tiltrådt Berner-konventionen, og de bøger, jeg herefter måtte komme til at skrive, vil altså være beskyttede i samtlige de lande, der allerede tidligere har sluttet sig til det nævnte internationale forbund. Herved er jo mange vanskeligheder for udgivelsen i London ryddet af vejen. Men jeg håber at vort forhold i så henseende og for øvrigt bliver uforandret.

Med vore bedste hilsener til fru Archer og til Dem selv tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 3. mai 1896

Christiania, den 3. Mai 1896.

Dr: Henrik Ibsen bittet Sie hierdurch für die freundliche Zusendung Ihres Werkes «Ecce homo!» seinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Mit vorzüglicher Hochachtung

ergebenst

H. I.

Til JENS THIIS, KRISTIANIA 13. mai 1896

Konvolutt

Monsieur Jens Thiis.

Rue Jacob. 58.

Paris.

Kristiania, den 13. Maj 1896.

Kære herr Jens Thiis!

Deres venlige brev, dateret 30. April, kom mig først for et par dage siden i hænde, så at jeg ikke før idag har kunnet svare Dem.

Jeg er ikke selv i besiddelse af noget af mine manuskripter. Disse opbevares dels hos min forlægger, herr Jacob Hegel dels hos herr Jonas Collin, København. Hvis De derom henvender Dem til herr Hegel, hvem De formentlig kender personlig, så tror jeg nok at han udlåner «Rosmersholm» eller et andet. – Jeg beder Dem bringe Mr. S. Bing min forbindtligste hilsen.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til CAROLINE SONTUM, KRISTIANIA [22. mai 1896]

Konvolutt

Fru Caroline Sontum.

St. Olafs gade 21. I.

Henrik Ibsen sender mange hilsener og sine hjerteligste lykønskninger til fødselsdagen.

Til MARIE BIRKELAND, KRISTIANIA 26. mai 1896

Kjære fru Birkeland!

Deres meddelelse har grepet mig dybt og smertelig. Vær forvisset om min inderligste deltagelse i Deres og Deres barns sorg.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER VOSS, KRISTIANIA 29. mai 1896

Kristiania, den 29. Maj 1896.

Herr skolebestyrer P. Voss.

Overordentlig gerne og med særdeles megen tak benytter jeg mig af Deres godhedsfulde tilbud om at ville på mine vegne meddele herr Brons at han fremdeles har mit allerede tidligere givne samtykke til gennem trykken at offentliggøre sin plattyske oversættelse af «Peer Gynt».

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ROMAN WOERNER, KRISTIANIA 20. juni 1896

Konvolutt

Herrn Dr. Roman Woerner,

Türkenstrasse, 91,

München.

Kristiania, den 20. Juni 1896.

Herr dr. Woerner!

Jeg beder Dem godhedsfuldt undskylde at jeg først idag aflægger Dem min taksigelse for tilsendelsen af Deres habilitationsskrift, hvilket det i høj grad har interesseret mig at gøre mig bekendt med. Særdeles kært var det mig af Deres venlige brev at erfare at jeg i August eller September tør gøre regning på at træffe Dem her. Hjertelig velkommen!

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til SCHUSTER & LOEFFLER, KRISTIANIA 30. juni 1896

Konvolutt

Herren Verlagsbuchhändler Schuster & Loeffler,

Schönebergerstrasse 19,

Berlin. S. W.

Christiania, den 30. Juni 1896.

Dr. Henrik Ibsen schreibt nie Novellen und kann also selbstverständlich Ihrer Aufforderung nicht nachkommen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 2. juli 1896

Kristiania, den 2. Juli 1896.

Herr boghandler Lund!

Tillad mig herved takskyldigst at erkende modtagelsen af de igår fremsendte 680 kroner.

Med de bedste hilsener

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 7. juli 1896

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 7. Juli 1896.

Kære herr August Larsen!

Hjertelig tak for brevet idag! Kan De få Dagmarteatret til at indgå på Deres forslag angående «Gengangere», 600 kroner og 10 % efter 10de forestilling, vil jeg være overmåde vel fornøjet. For resten har De frie hænder i et og alt. – Jeg sidder nu og arbejder med fuld kraft og ønsker Dem og Deres familje et behageligt ferieophold ved det dejlige Øresund. Hvor gerne vilde jeg ikke være dernede!!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 20. juli 1896

Christiania, den 20. Juli 1896.

Sehr geehrter Herr Collega!

Dr. Henrik Ibsen bittet Sie hierdurch für die freundliche Zusendung Ihrer beiden Bücher seinen herzlichsten und verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 27. juli 1896

Kristiania, den 27. Juli 1896.

Kære herr Hegel!

Med forbindtligst tak for det tilsendte kort frembærer vi herved vor hjerteligste lykønskning til forlovelsen i Deres familie, om hvilken glædelige begivenhed rygtet gennem aviserne allerede var nået til os. – – –

Og så benytter jeg anledningen til at bede Dem om godhedsfuldt at ville lade mig tilsende 2000 kroner, et beløb, som jeg forøvrigt visstnok ikke for øjeblikket har til disposition hos Dem.

Med mit nye skuespil går det overordentlig raskt og let fremad. Den mere end sydlandske varme, der hersker her oppe denne sommer, hindrer mig ikke i at arbejde uafbrudt og det er vel muligt at jeg denne gang kan sende Dem manuskriptet til trykning noget tidligere end sædvanlig.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres nærmeste tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ROMAN WOERNER, KRISTIANIA 6. august 1896

Konvolutt

Herr Dr. Roman Woerner,

Fru Steens Pensionat,

Karl Johans gade 41,

hersteds.

6.8.96.

Dr. Henrik Ibsen træffes daglig hjemme om formiddagen klokken 11. Velkommen!

Deres

H. I.

Til JOHN LUND, KRISTIANIA 13. august 1896

Kristiania, den 13. August 1896.

Kære herr John Lund!

Jeg sidder midt oppe i et nyt dramatisk arbejde og har ikke tid til noget andet. Altså heller ikke til at sende hilsener til venner i Ungarn. Behagelig rejse! Mange hilsener!

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 6. september 1896

Kristiania, den 6.9.96.

Kære herr Hegel!

Herved har jeg den fornøjelse at meddele Dem at jeg i slutningen af forrige måned fuldførte manuskriptet til mit nye skuespil og at jeg nu er beskæftiget med renskriften, der vil blive Dem tilstillet i Oktober. Stykket er i 4 temmelig lange akter og jeg tror at arbejdet må kaldes godt og vellykket.

Samtidig tillader jeg mig at takke for de under 29. Juli tilsendte 2000 kroner men nødes desværre til at bede Dem om atter at få 3000 kroner hidsendt. Det er de enorme skattebeløb, som kræver og sluger så store summer.

Med de hjerteligste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS JACOBSEN, KRISTIANIA 6. september 1896

Kristiania, den 6.9.96.

Herr teaterdirektør Julius Jacobsen.

Som svar på Deres venlige henvendelse skal jeg bemærke at herr Rasmussen ikke kan overdrage Dem sin ret til at opføre «Et dukkehjem» i de danske provinsstæder. Derimod kan De erholde sådan ret ved til mig straks at indbetale et honorar af 150 kroner. Dette tilbud kan jeg ikke love at vedstå for længere tid.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA 11. september 1896

Til det norske Folk!

Nansens og hans Fællers Stordaad har vakt en Begeistring i vort hele Folk, som vel er uden Sidestykke i vor nyere Historie. I Hus og i Hytte, i de tusen Hjem, har vi alle med Stolthed og Taknemmelighed følt, at ogsaa et lidet Folk kan gjøre en stor Indsats i Verdenskulturen, en Indsats, der vækker Beundring og Anerkjendelse hos hele den dannede Menneskehed.

Men om den Begeistring, som med Rette gjennemstrømmer hele vort Folk i disse Dage, er noget mere end en øieblikkelig Stemning, saa er det et berettiget Krav, at den sætter et varigt Mærke i vor Kulturudvikling.

Nansens Daad er først og fremst udsprunget af Videnskabsmandens Forskertrang; saasandt vi erkjender, at vi, hver og en, staar i Taknemlighedsgjæld til de kjække Mænd, som har sat Livet ind for vor Ære, saa er dermed ogsaa givet, at vi ikke paa nogen smukkere og værdigere Maade kan bevare for Efterslægten Mindet om deres Daad, end ved at knytte deres Navn sammen med Udviklingen af vort videnskabelige Liv.

Videnskabens Kaar er ikke lyse hos os, vort Folk er lidet og vor Kultur ung. Ikke faa store Navne godtgjør, at det ikke er Begavelsen, det skorter paa; det er saa altfor ofte økonomiske Vanskeligheder, der hæmmer den fulde og rige Udfoldelse af vort videnskabelige Arbeide. Men Videnskab er Fremskridt, dens Stilling og Udvikling vil i sidste Instans være Maalestokken for ethvert Folks hele Kulturniveau og erkjendes i vor Tid ogsaa mere og mere som Grundlaget for Udviklingen af det materielle Liv.

Vi opfordrer derfor vort Folk til at grundlægge et Fond med det Formaal at støtte Videnskaben i vort Land, et Fond, som under Navn af Fridtjof Nansens Fond til Videnskabens Fremme for alle Tider skal bevare Mindet om den Stordaad, som nu fylder Alles Sind, og som i disse Dage har draget hele Verdens Opmærksomhed hen paa vort lille Folk. Ved paa denne Maade at hædre Nansen og hans Fæller hædrer vi os selv og bidrager samtidig til at lette Betingelserne for ogsaa i Fremtiden at kunne gjøre Indsatser i Menneskehedens Kulturarbeide, værdige den videnskabelige Stordaad, Nansen og hans Mænd nu har skjænket vort Folk.

«Fridtjof Nansens Fond til Videnskabens Fremme» skal komme hele vort Land til gode. De nærmere Bestemmelser vil vedtages efter Forslag af Nansen selv i Samraad med undertegnede Komite, bestaaende af Nansenexpeditionens oprindelige Arbeidskomite i Forbindelse med en Række Vidensskabsmænd.

Th. Fearnley. | A. Heiberg. | E. Ringnes.

T. H. Aschehoug. | A. Chr. Bang.
C. A. Bjerknes. | E. Blix. | A. Blytt.
W. C. Brøgger. | Sophus Bugge.
R. Collett. | B. Getz. | C. M. Guldberg.
G. A. Guldberg. | W. Haffner. | F. Hagerup.
A. Heiberg. | Henrik Ibsen. | S. B. Laache.
Sophus Lie. | Moltke Moe. | H. Mohn.
M. J. Monrad. | Fr. Petersen.
O. E. Schiøtz. | Gustav Storm.
Joh. Storm.

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 3. oktober 1896

Kristiania, 3.10.1896.

Kære Brandes!

Min umulighed som brevskriver kender De fra før og De vil derfor forstå den virkelige grund til at jeg, selv lige over for Dem, så længe har forholdt mig taus.

Hele Deres store monumentale værk om Shakespeare har jeg ikke alene læst men jeg har fordybet mig deri, som neppe i nogen anden bog. Jeg synes at både Shakespeare, hans samtid og De selv med lever og ånder i denne Deres geniale digtning. Hjertelig tak for den berigelse, De derigennem har skænket mig! –

Det unge parisiske ægtepar, som De sendte mig, syntes jeg særdeles godt om. Ligeså om den ungarske sproglærde. Men jeg er glad ved at de ikke kom nu i denne tid da jeg nægter mig hjemme for enhver. Jeg sidder nemlig nu og arbejder på et nyt omfangsrigt skuespil, som bør være færdigt så snart som muligt.

Tag derfor tiltakke med disse få linjer fra Deres trofast hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 10. oktober 1896

Kristiania, den 10.10.96.

Kære herr boghandler Lund!

Undskyld godhedsfuldt at jeg først herved sender kvittering for de under 2. dennes modtagne 400 kroner.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 11. oktober 1896

Kristiania, 11.10.96.

Kære Brandes!

I al korthed sender jeg Dem her mit svar på Deres spørgsmål:

1.) Jeg erklærer herved på ære og samvittighed at jeg aldrig i mit hele liv, hverken i ungdommen eller senere, har læst en eneste bog af George Sand. Jeg begyndte engang på «Consuelo» i oversættelse, men lagde den straks væk da den forekom mig at være produkt af en dilettantisk filosof og ikke af nogen digter. Men jeg læste jo kun nogle få blade, så jeg muligens tager fejl heri. 2.) Svar på dette punkt bortfalder altså. 3.) Alexandre Dumas skylder jeg aldeles ingenting med hensyn til dramatisk form – undtagen det, at jeg af hans skuespil har lært at undgå adskillige ret drøje fejl og misgreb, som han ikke så sjelden gør sig skyldig i. –

Hjertelig tak for at De vil påtage Dem den møje at berigtige disse franske indbildninger!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 20. oktober 1896

Kristiania, 20.10.96.

Kære herr Hegel!

Samtidig hermed sender jeg Dem manuskriptet til mit nye skuespil. Jeg tænker vi begge skal få glæde af det. Lad endelig ingen literær langfinger få fat i korrekturarkene og sæt trykningen straks i værk for teatrenes og oversættelsernes skyld!

Tak for de modtagne 3000 kroner og for den dejlige bogpakke! Hjertelige hilsener!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 21. oktober 1896

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 21. Oktober 1896.

Kære herr August Larsen!

Igår afsendte jeg manuskriptet til mit nye skuespil og håber at dette nu velbeholdent befinder sig i Deres hænder. Jeg beder at trykningen må blive påskyndet så meget som muligt og at udstyret må blive rundeligt i enhver henseende. Korrekturarkene bedes efterhånden sendte til grev M. Prozor, W. Archer og min søn, hvis adresse nu er: Engens gade 8, hersteds.

Jeg vilde særdeles gerne ved lejlighed få vide om de udtrukne obligationer til beløb 17,000 kroner er blevne konverterede og om det af mig i sin tid omskrevne indkøb af værdipapirer til beløb 5,000 kroner har fundet sted. Er dette ikke tilfældet, kan sagen godt henstå indtil jeg får nærmere oversigt over min status hos herr Hegel.

Og så var det herr Abrahams. Under sit ophold hersteds i foråret talte han så tilforladeligt om sin hensigt at lade opføre «Kærlighedens komedie» allersenest i Oktober. Men af bladene kan jeg ikke sé at Folketeatret træffer forberedelser i så henseende. Jeg vil dog håbe at han ikke har opgivet sin plan at spille stykket? –

Jeg forudsætter som givet at De har tilbragt en behagelig ferietid i sommer. Jeg derimod har slet ingen ferie havt i år. Hver eneste dag har jeg siddet ved mit skrivebord – og befundet mig udmærket vel.

Hjertelige hilsener! Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 24. oktober 1896

Kristiania, 24.10.96.

Dr. Henrik Ibsen kan ikke bestemt sige om «Lille Eyolf» allerede er oversat til rumænsk.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 1. november 1896

Kristiania, den 1. November 1896.

Kære Dr. Elias!

Deres telegram besvarede jeg foreløbig igår, og idag har jeg modtaget Deres brev og skal i anledning af begge disse henvendelser bemærke følgende: Jeg er desværre ikke rig nok til at kunne vedblive at benytte herr Fischer som forlægger, hvilket omtrent vil sige det samme som at overlade ham mine bøger gratis. Hos herr Fischer har jeg nemlig selv måttet betale det væsentligste oversætterhonorar i det jeg til oversætterne har måttet afstå den halve dél af samtlige teaterhonorarer medens herr Fischer selv kun har betalt en ringe bagatel for oversætterarbejdet. Mit eget forfatterhonorar var sidste gang 1000 Mark; og i et brev, som jeg modtog samtidigt med Deres telegram tilbyder han sig meget genereust at ville betale hele 200 Mark mere! Nu, da værket er beskyttet ved Bernerkonventionen! I Deres telegram tilbydes 3000 Mark; men dette betegnes som det største offer, – og et sådant ønsker jeg ikke at pålægge herr Fischer. – Til sammenligning skal jeg nu meddele Dem, hvorledes herr Albert Langen i München ser sig i stand til at honorere min nye bog uden at det falder ham ind at tale om noget offer. Herr Langen betaler mig som forfatterhonorar 5000 Mark, og teaterhonorarerne tilfalder udelukkende mig da omkostningerne ved oversættelsen dækkes af herr Langen. – Efter dette håber jeg, De vil finde det nokså rimeligt at jeg ikke fremdeles kan pålægge mig det pekuniære offer at beholde herr Fischer som forlægger. – Til yderligere sammenligning med herr Fischers tilbud skal jeg oplyse at min engelske forlægger, Mr. W. Heinemann, London, har for hvert af mine to foregående skuespil betalt mig det samme honorar som herr Langen nu, og skal denne gang, da jeg er beskyttet ved konventionen, betale mig et endnu højere.

Hvad den påtænkte nye udgave hos herr Fischer angår, så må denne i forvejen grundig revideres under min egen medvirkning. Flere af oversættelserne er højst uheldige i det de på mange punkter ikke gengiver originaltekstens hele og udtømmende mening. Oversættelsen af «Kærlighedens komedie» er således helt igennem kassabel og må erstattes ved en ny. – Kommer en sådan forbedret, samlet udgave ved Deres og Dr. Schlenthers gode og kyndige hjælp i stand, – hvilket overordentlig skulde glæde mig, – så betvivler jeg ikke at det skulde lykkes mig på billige vilkår at erhverve herr Langens samtykke til at hans oversættelse af min nye bog kan optages i samlingen, så at denne, suppleret med et arbejde, jeg håber at tilendebringe inden to år, kunde foreligge komplet. –

Jeg beder Dem meddele herr Fischer indholdet af dette brev og tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til BURGTHEATER, KRISTIANIA 5. november 1896

Christiania, den 5. November 1896.

Lieber Herr Direktor!

Mit grosser Freude habe ich erfahren, dass Sie beabsichtigen mein Schauspiel «Die Wildente» zur Aufführung zu bringen. Gleich nach dem Empfang Ihren Briefes an Herrn Fischer habe ich an meinen Agenten, Herren Felix Bloch Erben, Berlin, geschrieben mit dem Auftrage die Sache bezüglich der Uebersetzung in Ordnung zu bringen, was unzweifelhaft ohne jede Schwierigkeit gelingen wird. – Heute vorläufig nur diese Paar Worte!

Mit vielen herzlichen Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 11. november 1896

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 11. November 1896.

Kære herr August Larsen!

Direktør Emanuel Hansen i St. Petersburg, hvem De måske kender, kommer til at besørge den russiske oversættelse af mit nye stykke og jeg tillader mig derfor at anmode om at korrekturarkene efterhånden må blive ham tilsendte. Han angiver sin adresse i St. Petersburg således: Ismailofski polk 7 Rota H. 18. Qu. 2. – Undskyld godhedsfuldt den forøgede ulejlighed, jeg herved forvolder Dem. Det glæder mig at sætterarbejdet går så raskt fra hånden.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 11. november 1896

Dr. Henrik Ibsen anmoder Dem om afhentning af manuskriptet, som ikke kan anbefales til offentliggjørelse.

Til HERMAN BANG, KRISTIANIA 14. november 1896

Herman Bang Dagmarteatret Kbh

Opførelse tillades i Tillid til Dem

Henrik Ibsen

Til KONGL. DRAMATISKA THEATERN, KRISTIANIA 15. november 1896

Kristiania, den 15. November 1896.

Til direktionen for Kgl. dramatiska teatern, Stockholm.

Som svar på direktionens skrivelse skal jeg herved meddele at jeg ikke nu for tiden kan give noget løfte om at overlade mit nye skuespil til Deres teater, da jeg ved dette, i følge tidligere erfaringer, ikke har garanti for at et til opførelse antaget stykke virkelig også bliver spillet og honoreret. Efter bogens udkomst kan der jo nærmere forhandles om betingelser m. m. ifald jeg ikke da har truffet andet arrangement.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 29. november 1896

Kristiania, den 29.11.96.

Kære herr August Larsen!

Deres venlige forespørgsel besvarede jeg igår telegrafisk, så jeg håber, den sag er i orden. – For de udenlandske udgavers skyld beder jeg indstændig om at bogen ikke må komme ud i København før den 15. December, selv om den skulde blive færdig nogle dage tidligere. Derimod må gerne professor P. Hansen under løfte om fuldstændig diskretion på forhånd gøres bekendt med stykket, hvilket jo er ønskeligt for den bevægelige vandredekorations skyld. Exemplarer bedes ved bogens udkomst i mit navn sendte til chefen for det kgl. teater, Georg Brandes, fru Thoresen, frøken Johanne Krebs, samt til frøken Bergsøe og fru Blicher Clausen, med indlagte billetter, og endelig til Deres brodersøn, herr Karl Larsen, hvem jeg har så mange ypperlige bøger at takke for. Til Edvard Brandes vilde jeg også gerne have bedet om et exemplar; men han er i Paris og jeg véd ikke hans derværende adresse. Og så er det da de to før omskrevne forhåndsexemplarer til mig selv, hvilke ikke behøver at være hæftede.

Deres næstforrige brev har jeg glemt at takke Dem for. Jeg gør det da her. Det meget store oplag glædede mig meget og jeg håber jo også at det nok vil finde afsætning.

Med de hjerteligste hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 29. november 1896

Kristiania, den 29.11.96.

Kære herr Hegel!

Modtag herved min varmeste tak for Deres venlige meddelelse om det særdeles store oplag, hvori De lader mit nye skuespil trykke. Jeg vil håbe at det finder en tilsvarende afsætning.

Ligeledes takker jeg Dem så meget for den nye bogpakke, hvormed De for nogen tid siden igen i så høj en grad glædede min hustru og mig.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 1. desember 1896

1.12.96.

Kære herr August Larsen!

Efter indløben anmodning fra W. Heinemann, London, beder jeg herved om at der nogle dage før offentliggørelsen må blive sendt ham 6 uhæftede exemplarer af bogen. Hans adresse er: Bedford Street 21.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 3. desember 1896

Forlagsboghandler Jacob Hegel Kbhavn.

Hjertelig Tak for den store glædelige overraskende Meddelelse!

Henrik Ibsen.

Til DIKKEN ZWILGMEYER, KRISTIANIA 6. desember 1896

Konvolutt

Frøken Dikken Zwilgmeyer,

Cammermeyers forlag,

Storthingsgaden

hersteds.

6.12.96.

Kære frøken Zwilgmeyer!

Tillad mig herved at aflægge Dem min hjerteligste tak for tilsendelsen af Deres nye bog «Ungt Sind», hvilken jeg venter vil berede mig den samme rige nydelse, som læsningen af Deres tidligere, ypperlige arbejder.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til AKSEL OG HENNY ARSTAL, KRISTIANIA 14. desember 1896

Konvolutt

Herr Aksel Arstal og frue,

Professor Dahls gade 43.

hersteds.

14.12.96.

Henrik Ibsen takker for meddelelsen og sender herved sine hjerteligste lykønskninger.

Til PETER HANSEN, KRISTIANIA 17. desember 1896

Kristiania, den 17.12.96.

Kære, gode ven!

Tak for brevet! – Hvad herr Hennings forebringer angående sin samtale med mig hersteds er vrøvl. Jeg sagde ham udtrykkelig, i teaterchef Schrøders påhør, at der i mit nye stykke ingen hovedrolle fandtes for fru Hennings; derimod måské en mindre rolle. Jeg tænkte nemlig på Frida. Til Ella vilde jeg foreslå fru Oda Nielsen. Den der kan spille Rita må også kunne spille Ella. Og derhos vil hun stå troværdig som tvillingsøster til fru Eckard, der naturligvis må spille Gunhild.

Dekorationsmaleren skal være mig velkommen og jeg skal stå ham til tjeneste i alt, hvad jeg blot formår. Man har her ved teatret en meget dygtig maler og denne stiller sig også med fornøjelse til herr Petersens disposition under hans ophold her.

Med mange hilsener til din elskværdige frue tegner jeg mig i flyvende hast

din hengivne

Henrik Ibsen.

Til LARS SWANSTRÖM, KRISTIANIA 26. desember 1896

26.12.96.

Herr Lars Swanstrøm,

Tillad mig herved hjerteligst at takke Dem for Deres overordentlige elskværdighed ved tilsendelsen af den store og værdifulde bogpakke. De har derved for lange tider beredt mig en særdeles behagelig adspredelse, som jeg altid vil føle mig takskyldig for.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 28. desember 1896

Herved erkendes at jeg af herr direktør August Lindberg har som honorar for mit skuespil «John Gabriel Borkman» modtaget 1000 kroner, hvorved herr Lindberg har erhvervet eneretten for to år til i de norske provinssteder at opføre det nævnte stykke.

Kristiania, den 28.12.96.

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 29. desember 1896

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

29.12.96.

Kære herr August Larsen!

Tak for brevet igår! Hvis direktør Rasmussen for eneret i to år i hele Danmark undtagen København vil betale 1000–1200 kroner, så er jeg tilfreds. Dog ønsker jeg helst købesummen straks erlagt. Overlader forøvrigt alt til Dem. – Frøken Krebs bor på Kunstakademiets afdeling for kvindelige elever, hvor hun er inspektrice. Et heftet exemplar bedes godhedsfuldt sendt til professor Dietrichson under adresse: Consolato di Svezia & Norvegia, Rom.

Hjertelig tak for alt i det snart forløbne år og de bedste ønsker for det nye.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til OLAF HANSSON, KRISTIANIA 30. desember 1896

Direktør Olaf Hansson Bergen

Da ingen henvendelse modtaget fra Dem, har Lindberg nu fortrinsret i Bergen. Jeg skriver imorgen

Henrik Ibsen

1897

Til OLAF HANSSON, KRISTIANIA 2. januar 1897

Kristiania, den 2. Januar 1897.

Herr direktør Olaf Hansson.

Som i mit telegramsvar bemærket måtte jeg af Deres fuldstændige taushed slutte at Bergens teater ikke så sig i stand til at opføre mit nye stykke, en antagelse, der var så meget mere berettiget da jo dette frembyder ganske usædvanlig store vanskeligheder både med hensyn til rollebesætning og til dekorationer og maskineri. – Nu er der altså for Dem intet andet at gøre end at sætte Dem i forbindelse med herr Lindberg, der opholder sig hersteds, og sé til at komme til en venskabelig overenskomst med ham. Dette tror jeg med nogenlunde lethed må kunne ske da jo han på sin side tiltrænger Deres teaterlokale for at kunne spille stykket i Bergen. Jeg skal også gerne gribe ind såvidt jeg kan, så jeg håber nok at sagen tilsidst går i orden.

Jeg er i denne tid overlæsset med forretninger, så jeg for idag må indskrænke mig til disse få linjer.

Deres forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 5. januar 1897

Kristiania, 5.1. 97.

Kære herr Hegel!

Hjertelig tak for Deres elskværdighed ved at sende os det smukke nytårskort! Og så beder jeg Dem modtage vore bedste ønsker og hilsener til familien igen. –

Og derhos benytter jeg lejligheden til at bede Dem om godhedsfuldt at ville lade mine honorarer for de to oplag af den nye bog anbringe i gode, fordelagtige værdipapirer. Efter min beregning skulde summen beløbe sig til omtrent 14,000 kroner, og det er dette beløb, jeg gerne vilde have sat fast.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 10. januar 1897

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 10.1.97.

Kære herr August Larsen!

Indlagt fremsender jeg en veksel på 4,400 kroner og forhåbentlig vil der i disse dage fra W. Heinemann, London, indløbe et lignende papir lydende på 3,600 kroner. Disse to beløb, tilsammen altså 8,000 kroner, vilde jeg gerne have anbragt i gode, sikre og fordelagtige værdipapirer og tillader mig at regne på Deres velvillige bistand i så henseende. Jeg skrev for nylig til herr Hegel om lignende anbringelse af forfatterhonorarerne for de to oplag af bogen og vil derfor ikke gerne ulejlige ham på ny, hvorfor jeg denne gang vender mig direkte til Dem i håb om at De nok også nu vil være mig behjælpelig. – Det overordentlig smukke udstyr af denne min nye bog har glædet mig særdeles meget og jeg takker Dem hjerteligst så vel for dette som for tilsendelsen af de mange exemplarer.

Med de bedste hilsener og nytårsønsker tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLAUS OLSEN, KRISTIANIA 12. januar 1897

Konvolutt

Herr teaterdirektør Olaus Olsen.

12.1.97.

Dr. Henrik Ibsen tillader gerne at De hersteds uden honorar spiller «Gengangere» med herr Lindberg som «Osvald».

H. I.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 13. januar 1897

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 13.1.97.

Kære herr August Larsen!

Til min overraskelse modtog jeg idag indlagte anvisning, hvilken jeg troede var sendt direkte til København. Jeg skynder mig at tilstille Dem den og beder at det i mit forrige brev omskrevne køb af værdipapirer må finde sted når tid og omstændigheder tillader det.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 16. januar 1897

Konvolutt

Herrn Dr. Julius Elias,

Matthäikirchstrasse 4. II.

Berlin. W.

Kristiania, den 16.1.97.

Kære dr. Elias!

Samtidig med Deres venlige brev modtog jeg et lignende fra dr. Brahm, og jeg beder Dem om tilladelse til herigennem at måtte besvare dem begge.

Intet skulde være mig kærere end nu at kunne rejse til Berlin og være til stede ved opførelsen af mit nye stykke dersteds. Men dette er mig desværre aldeles umuligt. Hver dag strømmer der breve ind til mig og telegrammer, som må besvares straks. Jeg kan altså ikke i denne tid forandre opholdsted, og dette så meget mindre da stykkets opførelse også her er ganske nær og min tilstedeværelse ved prøverne er absolut nødvendig. Denne beskæftigelse er mig højst pinlig og ubehagelig; men jeg kan desværre ikke unddrage mig den. – Hvor ganske anderledes om jeg nu kunde færdes blandt mine venner i Berlin!

Et lyspunkt i tristheden er det for mig at De i Deres brev stiller mig i udsigt at De kunde komme herop til næste sommer og forelægge Deres og dr. Schlenthers planer for udgivelsen af den nye udgave af mine skuespil. Hjertelig velkommen skal De være mig! Vær forvisset om det. Jeg skal lægge alt andet til side i den tid, De er her, og stille mig udelukkende til Deres rådighed. –

Må jeg benytte anledningen til at berøre et andet anliggende, hvori jeg har lovet min mellemkomst. Det angår den unge, talentfulde, danske digter Helge Rode, der har skrevet et skuespil «Kongesønner» hvilket han vil sende Dem med bøn om at skaffe ham en forlægger i Berlin. Jeg anbefaler ham på det bedste og skulde meget glæde mig om han kunde få sit ønske opfyldt.

Med vore bedste hilsener til Dem og Deres huslige kreds tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Mange hilsener også til dr. Brahm, dr. Schlenther, herr Fischer og til alle fælles venner forøvrigt!

Til ERIK LIE, KRISTIANIA 17. januar 1897

Konvolutt

Monsieur Erik Lie,

Bibliotheque St.-Geneviève,

Place du Panthéon,

Paris.

Kristiania, 17.1.97.

Kære herr Erik Lie!

Undskyld at jeg er så uefterrettelig i at svare Dem, men jeg er nu så overlæsset med brevskrivning at jeg snart ikke kan overkomme det længer.

En autorisation til at udgive en oversættelse af mine digte kan jeg ikke meddele nogen forinden jeg derom har forhandlet mundtlig med grev Prozor, der nu opholder sig i Petersburg men kommer hid til sommeren. Jeg skal da tale med ham om sagen.

Hils hjerteligst Deres familie og tak Deres fader for hans prægtige nye bog. Nu håber jeg at han hviler sig ud en stund.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDERIK DUE, KRISTIANIA 7. februar 1897

Kristiania, den 7. Februar 1897.

Ærede herr minister,

Atter benytter jeg en kærkommen anledning til at bringe mig i Deres velvillige erindring.

Den unge dame, der afgiver disse linjer, vil sikkerlig i alt fald af navn være Dem bekendt. Det er vor meget fremragende pianistinde frøken Hildur Andersen, der i disse dage står i begreb med at tiltræde en rejse til Paris for under nogle måneders ophold dersteds at fortsætte sine musikalske studier og for øvrigt udvide sit syn på de forskellige kunstneriske områder. Som en mangeårig ven af hendes herværende familie, herr stadsingeniør Andersens, nærer jeg et levende ønske om at hendes studierejse må for hende blive så frugtbringende, som på nogen måde muligt og har dertil villet bidrage hvad der står i min magt idet jeg herved ærbødigst anholder om at der gennem legationen må blive udvirket for hende fri adgang til forestillingerne i opera og teater, en gunstbevisning, som jeg stedse med taknemmelighed vilde betragte som udvist imod mig selv personlig.

Med bøn om tilgivelse for den med sagen forbundne ulejlighed og med udmærket højagtelse har jeg den ære at tegne mig

herr ministerens ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til BJØRN BJØRNSON, KRISTIANIA 9. februar 1897

9.2.97.

Herr Bjørn Bjørnson.

Dr. Henrik Ibsen skal med fornøjelse underskrive andragendet til Stortinget ifald komitéen udtaler noget ønske derom.

Venskabeligst

H. I.

Til ODELSTINGET, KRISTIANIA 10. februar 1897

Til Odelsthinget.

Undertegnede tillader sig herved at henvende sig til de lovgivende Myndigheder for at opnaa Adgang til at optage et Præmielaan, hvis beregnede Overskud, ca. 2 Millioner Kroner, skal komme følgende fire Institutioner: Bergens Museum, Nansenfondet, det nye Nationaltheater og Trondhjems Domkirke, tilgode, med lige Beløb for hver af dem og ifølge den nedenfor nærmere udviklede Plan.

Vi skal i denne Anledning tillade os at anføre følgende:

Den Indsats, et lidet Folk kan gjøre i Menneskehedens fælles Kulturarbeide gjennem Videnskab, Kunst og Digtning, afgiver et Værn for Nationens Berettigelse som selvstændigt Folk, som er af den allerstørste Betydning, baade gjennem den samlende og vækkende Indflydelse indad hos Folket selv og ved den Agtelse, der derved naaes hos andre. Et lidet Folk har ogsaa paa aandeligt Omraade Muligheden for at gjøre sig gjældende langt ud over Folkemængdens Proportion.

Vore store Kunstnere og Videnskabsmænd har utvivlsomt gjennem sit Arbeide gjort en Indsats for vor nationale Selvstændighed, som ikke kan overskattes; et Folk, der har frembragt store Mænd i Videnskab og Kunst, har allerede derved hævdet sin Ret til en agtet selvstændig Stilling blant Nationerne. At støtte Udviklingen af Nationens Aandsliv paa alle Omraader har derfor ogsaa hos os altid af vore Statsmyndigheder været anset for en ligesaa nødvendig som betydningsfuld Opgave.

For et lidet ungt Folk som vort er imidlertid de Krav, der i alle Retninger stilles til Staten saavel som til den private Offervillighed, saa store, at det ikke kan ventes, at der til kulturelle Formaal, ud over hvad Folkets Oplysning fordrer, kan tilveiebringes saa betydelige Midler, som i vor Tid kræves for at støtte og fremme et høit udviklet Aandsliv.

Det er derfor, vi har anset det for en Opgave for fædrelandssindede Mænd paa anden Maade, uden direkte Udgift for Staten, ved frivillige Ofre gjennem et Præmielaan at søge fremmet en Række Kulturformaal, hvis Gjennemførelse vil være af stor Betydning for Nationen.

Først af disse Formaal skal vi nævne Udviklingen af vort videnskabelige Liv.

Det er vistnok saa, at vort Land har frembragt, ogsaa til det allersidste, en Række udmærkede Videnskabsmænd, hvis Navne har Verdensry. Men i det hele og store maa det siges, at vort videnskabelige Liv ikke paa alle Omraader har kunnet holde Skridt med Videnskabens stærke Udvikling i de større Kulturlande, og det er vor Overbevisning, at dette for en stor Del hænger sammen med de trange materielle Kaar, hvorunder Videnskaben hos os, tiltrods for den store Interesse, der altid af Statsmagterne er vist den, med vore begrænsede økonomiske Ressurcer arbeider.

Ikke mindst gjælder dette Naturvidenskaberne, hvis Trivsel fremfor andre ogsaa er det sikre og nødvendige Grundlag for et Folks materielle Udvikling, at der i ganske anden Grad end tidligere kræves Adgang til betydelig pekuniær Understøttelse til det videnskabelige Arbeide, om det skal kunne følge med i Tidens Udvikling.

I de større Kulturlande findes der overalt gamle videnskabelige Institutioner med ofte enorme Pengemidler, der paa denne Maade kan fremme det videnskabelige Arbeide. Ogsaa i vore Nabolande, Danmark og Sverige, er dette Tilfældet. I Danmark raader saaledes «Det danske Videnskabernes Selskab» foruden over en Række andre Fonds over det store Carlsbergfond, hvis Afkastning for den allerstørste Del gaar til Videnskabens Fremme. Fondets Aktiva udgjorde i 1895 (senere Opgaver har vi ikke Tilgjængelige) 11¼ Million Kroner og er nu antagelig nærmere 12 Millioner Kroner. Da Fondet endnu afsætter en større Del af sine Renter til Grundfond og Reservefond, anvendes for Tiden kun en mindre Del af Afkastningen. Men selv denne mindre Del udgjorde i 1895 over Kr. 80 000,00 fordelt paa 65 forskjellige videnskabelige Foretagender, foruden ca. Kr. 30 000,00 til Carlsberglaboratoriet, der i sit Slags er det første i Verden.

I Sverige disponerer det naturvidenskabelige Akademi, Svenska Vetenskaps-Akademien, hvorunder ogsaa hører Riksmuséet, over Almanakprivilegiet, der giver en Afkastning af over Kr. 90 000,00, samt desuden over en betydelig Statsbevilgning og Afkastning af en hel Række Fonds til Understøttelse af videnskabelige Undersøgelser og til Belønninger for videnskabelige Arbeider, tilsammen ialt over ca. Kr. 200 000,00 aarlig. Ligesaa disponerer Historie-, Vitterhets- og Antiquitets-Akademien over meget betydelige Fonds og andre Midler; Landbruksakademien har atter for sine specielle Opgaver store Midler og en Stab af Videnskabsmænd. Endelig findes udenfor disse Akademier og flere andre lærde Samfund flere Fonds med uafhængig Virksomhed, som for en meget væsentlig Del gaar ud paa at fremme videnskabelig Forskning; her skal kun nævnes Fondet «Lars Hiertas Minne», hvis Formue nu er ca. Kr. 600 000,00, og hvis aarlige Uddeling er ca. Kr. 30 000,00.

I Sammenligning med vore Nabolande har i vort Fædreland Videnskaben knappe Kaar. Kristiania Videnskabsselskab har for Tiden (medregnet Afkastningen af Benneches Fond) kun en aarlig Indkomst af ca. Kr. 7000,00 (deraf Kr. 4000,00 af Staten); Forholdene har da ogsaa været saa, at 1ste Februar 1896 al Trykning maatte stanses og endnu ikke er gjenoptaget. Det har derfor i meget stor Udstrækning ikke været muligt at faa publiceret vore Videnskabsmænds Arbeider i Landet selv, men de er ofte spredt i udenlandske Tidsskrifter, hvor de under fremmed Flag forsvinder i Massen.

Værre er det, at her i vort Land kun kan afsees forholdsvis meget smaa Beløb til Understøttelse af videnskabelige Undersøgelsesarbeider, og næsten kun gjennem direkte Bevilgning i hvert enkelt Tilfælde af Staten. At netop de unge Videnskabsmænd, der endu intet Navn har, derigjennem er vanskelig stillede, er indlysende, og dette indebærer en Fare for en Stagnation i vort videnskabelige Liv, særlig paa Naturvidenskabernes Omraade, som det er paa høi Tid at faa afhjulpet. Det er dette Maal, som det ved Nansens Tilbagekomst stiftede, efter ham opkaldte, Fond har til Opgave at naa, ved at fremme det videnskabelige Livs Vext hos os paa alle Maader, saaledes som de vort Andragende vedlagte Statuter udviser.

Men forat Fondets Opgave skal kunne helt løses, er det nødvendigt, at dets Kapital kan naa et Beløb, der nærmer sig 1 Million Kroner.

Vi vil ikke undlade at tilføie, at der allerede foreligger Beslutning af Fondets Bestyrelse om paa dets Bekostning at udgive Bearbeidelsen af Fram-Expeditionens videnskabelige Resultater, ifald det gjennem den haabede Forøgelse af Fondets Midler ved det paatænkte Præmielaan dertil sættes istand.

Ligesaa vil vi fremhæve, at det ifølge Fondets Statuter er Tanken, naar Fondets Størrelse saa tillader, at afholde en Del af Fondets Afkastning til Lønning af én eller flere særlig fremragende Videnskabsmænd for derigjennem at sætte dem istand til udelt at kunne ofre sin Tid til videnskabelig Virksomhed, noget, hvortil der nu hos os savnes Adgang.

Nansenfondet udgjør for Tiden ca. Kr. 270 000,00 og vilde gjennem Forøgelse med ½ Million paa den paatænkte Maade ved et Præmielaan nærme sig Kr. 800 000,00, hvorefter den i en Million manglende Sum antagelig dels ved Renteopsparelse, dels, som det tør haabes, gjennem privat Offervillighed i en ikke for fjern Fremtid vilde kunne bringes op i 1 Million Kroner.

Om det saaledes gjennem denne Forøgelse af Nansenfondet, hvis Afkastning efter Bestemmelsen skal komme det hele Land tilgode, kan haabes, at der for en lang Fremtid vilde være givet den nødvendige økonomiske Basis for Udviklingen af vort videnskabelige Liv i mange Henseender, stiller det sig ikke mindre ønskeligt og betydningsfuldt at søge fremmet Udviklingen af et andet Kulturcentrum ved Siden af Hovedstaden.

Det turde være almindelig erkjendt, at det indeholder en Fare for et Land, hvis det aandelige Liv i altfor høi Grad koncentreres i et enkelt Centrum. I Lande, hvor Forholdene i større eller mindre Grad har medført en saadan Centralisation, har der stadig reist sig sterke Røster imod denne, og det Land, hvor den aandelige Decentralisation har været det ledende Princip, Tyskland, er vel ogsaa det af Europas Lande, hvor saavel det videnskabelige som det praktiske Liv i de senere Aar har skudt den sterkeste Vext.

I Erkjendelsen af, at særlig vort Lands Forhold gjør det ønskeligt, at ikke alt Kulturliv samles paa et enkelt Sted, har der i andre Landsdele været arbeidet paa at oprette og opretholde kulturelle Institutioner i saa vid Udstrækning, som Forholdene og Midlerne har tilladt. Særlig har i denne Henseende Bergen gaaet i Spidsen. Denne By besidder i sit Museum en Institution, der ikke blot er af stor videnskabelig Betydning, men som ogsaa har udført og udfører et betydningsfuldt Arbeide i den almindelige Oplysnings Tjeneste. Men i begge disse Retninger har knappe Midler trukket enge Grænser for Virksomheden. Det har været et længe næret Ønske, saavel i Bergen som i interesserede Kredse i Kristiania, at Bergens Museum skulde sættes istand til at anlægge sin Virksomhed i begge de her nævnte Retninger efter en større Maalestok, end det hidtil har været muligt. Men Bestræbelserne for at tilveiebringe de nødvendige Fonds hertil er hidtil ikke lykkedes. Her vilde man ved denne Anledning træde støttende til, idet man nærer Haab om, at den Bergenske Offervillighed yderligere vil øge det Fond, som herved skabes, saa det kan komme til at danne Grundlaget for den videre Udvikling af Museets Virksomhed som videnskabelig Institution og som det vestlandske Centrum for vort Lands Kulturliv.

Det er altsaa Forudsætningen, at den her omhandlede Kapital skal forblive urørt, og at kun Renterne skal anvendes til Fremme af videnskabeligt Arbeide og til videre Udvikling af Museets Virksomhed i Oplysningens Tjeneste.

Det tredie af de Kulturformaal, Undertegnede har tænkt sig fremmet gjennem den her forelagte Plan, er Fuldførelsen af det nye Nationaltheater i Kristiania.

Den norske dramatiske Digtning har nu et Navn over hele Verden som for Tiden maaske intet andet Folks. Men den Skueplads, hvorpaa disse Værker fremføres i Landets Hovedstad, er dem saa lidet værdig, at det vel kan siges, at i et større Kulturland neppe en liden Provinsby vilde nøie sig med et Theater som dette. Privat Offervillighed har derfor nu søgt at rette paa dette Misforhold ved at grundlægge det nye Nationaltheater i Studenterlunden, hvortil ogsaa Staten har ydet Tomt.

Men Fuldførelsen af denne Scene vil utvivlsomt endnu i en Aarrække lade vænte paa sig, om der ikke ved extraordinære Foranstaltninger snart kan skaffes den fornødne Sum til Fuldførelsen af den store Bygning. Den har hidtil kostet ca. Kr. 900 000,00, men der udkræves endnu udenfor de Midler, man har til Disposition, mindst ca. Kr. 300 000,00, inden Bygningen kan være færdig til at tages i Brug.

Hertil kommer, at det nye store Theater vil stille store Krav til Vedligeholdelse, Opsyn og Drift, at det er utænkeligt at aabne en scenisk Virksomhed der med to tomme Hænder; der kræves nødvendigvis et ikke altfor lidet Drifts- og Reservefond, om Virksomhedens Bestaaen og Bevarelsen af den kostbare Bygning skal være nogenlunde betrygget.

Ved den af os foreslaaede Foranstaltning vilde til Fuldførelse af Bygningen erholdes Kr. 300 000,00 og som Rest til Driftsfond ca. Kr. 200 000,00. Uagtet dette Beløb er knapt nok, vilde det dog være en god Støtte for Opretholdelsen af Theatrets Virksomhed og derigjennem for den fremtidige Udvikling af vor sceniske Kunst.

Endelig som det fjerde og sidste, men dog ikke det mindste Formaal for det foreslaaede Præmielaan har Undertegnede tænkt sig, som mere paatrængende end noget andet, Fuldførelsen af vort største nationale Mindesmærke fra Middelalderen, Trondhjems Domkirke.

Vor Kunst har maaske aldrig frembragt et ædlere Værk; Domkirkens Reisning af Gruset er blevet for vort Folk som et Symbol paa Nationens Gjenfødelse.

Vi er da forvissede om, at Folkets Repræsentanter vil være enige med os om Ønskeligheden af, at Domkirken maa gjenreises helt, og at dette om muligt sker inden 100-Aarsdagen for vor Grundlovs Tilblivelse, inden 1914.

Vi har tænkt os, at dette Maal maatte have god Udsigt til at naaes, derved at der af det foreslaaede Præmielaans Afkastning afholdes ½ Million Kroner for efter en af rette Vedkommende nærmere i Enkeltheder udarbeidet Plan at anvendes ved siden af den sædvanlige aarlige Statsbevilgning til Fremskyndelse af Arbeidet med Kirkens Opbygning.

Vi vil ikke undlade at fremhæve, at der ved, at der saaledes paa én Gang var sikret en større Sum til Disposition for Arbeidet, maatte kunne ske en Besparing paa det hele Bygværks Kostende, idet Administrationen ogsaa ved en noget større Drift ikke vil stille sig væsentlig dyrere, og idet der ved Anskaffelse én Gang for alle af nyere maskinelle Hjælpemidler utvivlsomt vil kunne udføres mere Arbeide for samme Bekostning.

Den til Fuldførelse af Trondhjems Domkirke bestemte halve Million af Præmielaanets Afkastning havde vi tænkt stillet under Kirkedepartementets Administration for Anvendelse efter særskilt af et følgende Storthing godkjendt Plan.

Ved Siden af disse Formaal er der selvfølgelig andre, som kunde have fuldt berettiget Krav paa Støtte, men som vi ikke ved denne Leilighed finder at kunne komme til Hjælp, idet man anser det ganske utilraadeligt at øge Laanesummen ud over den nedenfor omhandlede Størrelse, 7½ Million. Sættes Laanesummen større, kan man risikere, at den hele Operation mislykkes.

Efterat vi gjennem ovenstaaende har forelagt vort Forslag for Anvendelsen af det ovennævnte Præmielaans Afkastning, skal vi i det følgende tillade os at meddele nogle nærmere Oplysninger om den financielle Beskaffenhed af Præmielaanet selv.

At det Maal, der søges naaet gjennem det her planlagte Foretagende, er stort og betydningsfuldt, vil visselig alle være enig om. Hvorvidt det vil kunne naaes, vil i sidste Instans afhænge af den Interesse, hvormed det kommer til at omfattes af Almenheden. Til at bortrydde de legale Hindringer for, at denne Interesse kan komme til paa en for de betydningsfulde Formaal frugtbar Maade at gjøre sig gjældende, er det, vi i Ærbødighed begjærer Lovgivningsmagtens Medvirkning, og vi har det sikre Haab, at denne ikke vil svigte os.

Den 10de Februar 1897.

Sofus Arctander, Borgermester. | B. E. Bendixen, Skolebestyrer. | B. K. Bergersen, Overretssagfører.
Bjørn Bjørnson. | Bjørnstjerne Bjørnson. | Johan Brun, Apotheker. | Dr. J. Brunchorst, Konservator.
Dr. W. C. Brøgger, Professor. | E. Christie, Borgermester. | Chr. Christophersen, Generalkonsul.
Ths. Fearnley, Grosserer. | Herman Friele B. S., Kjøbmand. | Dr. G. A. Guldberg, Professor. | Klaus Hanssen, Overlæge.
Dr. G. Armauer Hansen, Overlæge. | Axel Heiberg, Konsul. | W. Hirsch, Justitiarius. | A. Høyer, Konrektor.
Dr. Henrik Ibsen. | Anton Jenssen, Konsul. | W. Konow (S. B.), Brugseier. | Jac. Lindboe, Lagmand.
Johan Lothe, Apotheker. | Moltke Moe, Professor. | Dr. B. Morgenstierne, Professor.
O. A. Moxnæss, Blikkenslager. | E. Ringnes, Bryggerieier. | N. Rogstad, Borgermester. | Evald Rygh, Bankdirektør.
A. Spørck, Kaptein. | Dr. Gustav Storm, Professor. | G. Sundt, Kjøbmand.

Til HENRIETTE SCHØNBERG, KRISTIANIA 19. februar 1897

19.2. 97

Kære frøken Henriette Schønberg!

Tillad mig omsider idag, skønt utilbørlig sent, at komme på en slags visit til Dem og takke Dem for Deres dejlige appetitvækkende gave, der har beredt mig en stor nydelse og fornøjelse og med hvis istandbringelse jeg af hjertet lykønsker Dem.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 28. februar 1897

Kristiania, den 28.2.97.

Kære herr August Lindberg.

Angående «John Gabriel Borkman» kan jeg ikke idag give Dem noget bestemt svar. Det vil være nødvendigt at den teaterdirektør, hos hvem De skal optræde i de danske provinserne, først henvender sig til herr fuldmægtig August Larsen, Gyldendalske boghandel i København, og hos denne køber opførelsesret til stykket. Jeg véd at der er gjort flere henvendelser til herr Larsen, men om der allerede af ham er afsluttet kontrakt med nogen direktør kender jeg for øjeblikket ikke til.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til KRISTINE CHRISTIE, KRISTIANIA 28. februar 1897

28.2.97.

Henrik Ibsen, aktivt medlem af «Antivisitforeningen» tillader sig herved at frembære sin ærbødigste og forbindtligste hilsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA [mars 1897]

Til Christiania Indvaanere!

Den 18de September 1897 indtræffer 25 Aarsdagen for Hans Majestæt Kong Oscar II’s Tronbestigelse.

Undertegnede tillader sig i den Anledning at indbyde Hovedstadens Indvaanere til ved Bidrag at samle en Sum, der – i Forbindelse med det fra Landet forøvrigt indsamlede Beløb – som Mindegave bliver at overrække Hans Majestæt, for efter Hans Majestæts Bestemmelse at anvendes til et Formaal, hvortil Hans Majestæts Minde kan knyttes.

Christiania, Marts 1897.

Henrik Ibsen, Dr. filos.

Til KAARLO BERGBOM, KRISTIANIA 24. mars 1897

Kristiania, den 24.3.97.

Herr professor Bergbom,

Herved fremsender jeg taksigelse samt kvittering for modtagelsen af 300 kroner som honorar for «John Gabriel Borkman» ved Finska teatern i Helsingfors.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til BJØRN BJØRNSON, KRISTIANIA 26. mars 1897

Kristiania, den 26.3.97.

Kære herr Bjørn Bjørnson,

Aviserne har berettet at «John Gabriel Borkman» skal være antaget ved Odéon-teatret og at opførelsen dersteds kan påregnes i en nærmere fremtid. Under forudsætning af at dette rygte medfører sandhed er det at jeg herved retter en forespørgsel til Dem om hvorvidt De skulde være villig til som min stedfortræder at repræsentere og varetage mine interesser under indstuderingen. I hvilken form og på hvilken måde dette skulde kunne lade sig arrangere, sér jeg mig rigtignok ikke i stand til at angive; men hvis De overhovedet skulde ville påtage Dem hvervet, så tviler jeg ikke på at der med nogenlunde lethed må kunne findes en udvej i så henséende. En forfatter har jo i Paris ret til at overvære prøverne på sit arbejde, gribe ind, rette og berigtige opfatningen hos de rollehavende. Men hvis han selv dertil er uskikket eller ikke personlig kan være tilstede så synes jeg han må kunne lade sig repræsentere gennem en stedfortræder, navnlig hvis han er så heldig at have en sådan på hvilken han trygt kan stole. Og dette er jo her tilfældet.

Under alle omstændigheder vilde jeg føle mig Dem særdeles takskyldig ifald De med et par ord vilde lade mig vide at dette brev er kommet Dem rigtig ihænde.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 5. april 1897

Kristiania, 5.4.97.

Kære herr boghandler Lund!

Jeg takker Dem herved forbindtligst for det under 1. April tilsendte kvartalsregnskab samt dertil hørende remisse.

Venskabeligst Deres

Henrik Ibsen.

Til MAGDALENE THORESEN, KRISTIANIA 11. april 1897

Konvolutt

Fru Magdalene Thoresen,

Kalkbrænderivej 30,

København.

Kristiania, den 11. April 1897.

Kære svigermoder,

Jeg takker dig hjerteligst fordi du viste mig den store venlighed at sende mig dit nye skuespil. Med levende interesse har jeg læst det og finder at det giver et ypperligt billede af det ældre Bergen, hvis ejendommelige liv og figurer nu vel snart er i færd med at svinde hen og flyde ud i norsk almindelighed. – Jeg véd ikke om du allerede har indleveret stykket til Kristiania teater; men jeg synes i alt fald ubetinget at du bør gøre det. Rollebesætningen kræver næsten med nødvendighed bergensk fødte skuespillere for at dialogens vendinger kan komme til sin hele og fulde ret og det karakteristiske ved personerne gives sin rette farvning. Ved det herværende teater har man et udmærket personale dertil, – at sige, hvis det anvendes med skønsomhed. Garmann vil kunne blive fortræffelig som den ældre van Osten, Klausen ligeså som Gravdal. Giskes rolle er som skreven enten for fru Wolf eller for frøken Parelius, hver med sin forskellige opfatning. Til Regina har man fru Dybwad eller frøken Lous; til Geert den unge begavede Ludvig Müller (fru Skrams søn), til Nana fru Wettergreen. De øvrige roller frembyder jo heller ingen vanskeligheder. Men så er det jo musiken; den må vel komponeres; dog er vel dette punkt ikke nogen uoverkommelig vanskelighed. Og hvis du da ønsker at få stykket opført her, så skal jeg med største glæde være dig til tjeneste i alt hvad jeg kan. Lad mig bare vide det. –

Suzannah kommer nok nu snart til at gøre alvor af sin længe påtænkte nye baderejse til Monsummano. Sigurd følger med hende. Hvad tid, er endnu ikke bestemt; men de standser i alt fald et par dage i København og da vil de naturligvis opsøge dig.

Mange hilsener!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, KRISTIANIA 16. april 1897

Kristiania, den 16. April 1897.

Kære herr Greve,

Jeg må instændigt bede Dem om tilgivelse fordi jeg endnu ikke har takket Dem for modtagelsen af de i Deres brev af 21. Januar tilsendte 1000 francs. De i samme brev indlagte papirer til Messieurs Perrin et Cie og til Monsieur Gros, angående autografen til Henri Baüer blev straks expederede efter de opgivne adresser.

Når jeg denne gang så længe, ja utilladelig længe har ventet med at lade høre fra mig, så er grunden for en dél den, at jeg for nogen tid siden gennem herværende generalkonsul Tøttermann erfarede at De var udnævnt til generalkonsul for Schweiz, uden at han dog med bestemthed kunde sige, hvorvidt De allerede havde tiltrådt Deres nye stilling. Gennem Deres brev til min søn sér jeg nu at De for tiden opholder Dem i Vevey og forudsætter derfor at denne skrivelse under alle omstændigheder kommer Dem i hænde når jeg adresserer den til Genf. Min søn vil efter min anmodning have besvaret de i Deres brev til ham berørte punkter, så at jeg i denne henseende intet mere har at tilføje.

Med mange ærbødige hilsninger til grevinde Prozor og med tak til Dem for alt godt venskab tegner jeg mig

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 12. mai 1897

12.5.97.

Dr. Henrik Ibsen kan ikke give noget afgørende tilsagn. De må først have erholdt teaterchefens samtykke. Forbindtligst hilser

Deres

H. I.

Til AXEL HEIBERG, KRISTIANIA 19. mai 1897

19.5.97.

Kære, højt ærede herr konsul,

Tillad mig herved at aflægge Dem min hjerteligste taksigelse for tilsendelsen af Deres varme og interessante brochure om «Skovkultur og Myrdyrkning». Den har for mig været lærerig og jeg imødesér sagens gang og vækst med levende forventning.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NORSKE INTELLIGENSSEDLER, KRISTIANIA 30. mai 1897

30.5.97.

Dr. Henrik Ibsen, Arbins gade 1.II. anmelder sig herved som abonnent på «Kr. Intelligenssedler» fra 1. Juni.

Til SIGURD IBSEN, KRISTIANIA 30. mai 1897

Kristiania, 30.5.97.

Kære Sigurd,

– din mammas sidste brev, som jeg takker for, har krydset mit da de var skrevne på samme dag. Denne gang vil jeg sende et par ord til dig og så håber jeg du snart lader mig høre fra dig igen. – Bergliot har været her to gange: først ved tilbagekomsten fra turnéen, og så med Tankred for at tage afsked for sommermånederne. De så begge udmærket friske og raske ud. Også B. B og broderen kom opom. B. B var rasende over censurkomitéen og svor på at der skulde sættes i gang en stor allarm i bladene når afgørelsen i tinget nærmer sig. Jeg opsøgte statsråd Sverdrup for at få en afskrift af komitéens udtalelse, som jeg vilde sende dig, men frafaldt dette da jeg hørte at den allerede var tilstillet budgetkomitéen og vilde blive trykt. Jeg forudsætter at du nu kender den; hvis ikke, skal jeg uopholdelig sende dig den. Med Ullmann og Arvesen har jeg også talt. De er varmt og ivrigt af den mening at en konkurrence skal der ikke blive. Enten skal du have posten eller også oprettes den ikke. For Ullmann alene udtalte jeg i forgårs den tanke at du kunde beholde din gage for et år til, fritages for at holde forelæsninger i den tid, og give et ikke helt ud bindende tilsagn om derefter at finde dig i at konkurrere. Idéen er egentlig Hermans og måske expeditionssekretærens. Ullmann fandt den plausibel. Men for mig står det i øjeblikket så at ved en eventuel konkurrence vil den nye bedømmelseskomité erklære begge konkurrenter for inhabile for at befri universitetet for sociologien som foredragsfag. Men kan du slippe fra det ved et vagt tilsagn, så bør du vel ikke afbryde sagen ved et definitivt afslag. Dette er alt, hvad jeg for tiden véd at meddele; gennem Bergliot har du forhåbentlig erfaret et eller andet, som jeg ikke kender til. – – Det var meget glædeligt at høre at din mamma befinder sig så tilfreds og at hun kan sidde ude i skovene og nyde den friske luft. Frøken Cappelen vil snart skrive hende til, hvis hun ikke allerede har gjort det. Hun var her og bragte store blomstrende kirsebærgrene fra fru Mallings have. Ganske uventet har jeg truffet frøken Grønvold , som nu er kommen tilbage fra England og agter at tage ophold her i byen for det første. Igår middag, forefandt jeg et visitkort fra frøken Elisabeth Hegel, som havde været her og spurgt efter mig. Det har været mig umuligt at få opsporet hendes adresse. Enten er hun vel på Holmenkollen eller er kanske rejst videre nordover med toget. Jeg befinder mig udmærket vel og har glubsk appetit fremdeles. Fra Herman skal jeg hilse. Lev vel, begge to, og skriv snart til eders hengivne

H. I.

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 3. juni 1897

3.6.97.

Kære Georg Brandes!

Det var først gennem Deres brev jeg erfarede at det var et så kedeligt og langvarigt onde som årebetændelse, Deres gamle kapitolinske sygdom, De nu atter lider af; først i det igår modtagne nummer af «Politiken» nævnes det. Jeg havde tænkt at det blot var et almindeligt halsonde, som hindrede Dem i at holde forelæsninger. Og hvor kunde jeg vel tro andet? Jeg har jo i de sidste uger set Dem offentliggøre omfattende artikler om Helge Rodes nye stykke og produktion for resten, om Victor Hugos monument og om andet mere. Ja, Deres produktionskraft er uudtømmelig. Deres store felttog, foranlediget ved Deres franske afhandling om mig, har jeg kun delvis kunnet følge med i enkelthederne, og jeg vil derfor opsætte med at tale derom og takke Dem derfor indtil vi personlig kan mødes igen. – Ja, dette om personligt møde er ikke en tom talemåde. Kan De gætte hvad jeg går og drømmer om og planlægger og udmaler mig som så dejligt? Det er: at slå mig ned ved Øresund, mellem København og Helsingør, på et frit åbent sted, hvor jeg kan sé alle havsejlerne komme langvejs fra og gå langvejs. Det kan jeg ikke her. Her er alle sunde lukkede i enhver ordets betydning, – og alle forståelsens kanaler tilstoppede. Å, kære Brandes, man lever ikke virkningsløst 27 år ude i de store fri og frigørende kulturforhold. Her inde eller, rettere sagt, her oppe ved fjordene har jeg jo mit fødeland. Men-men-men: hvor finder jeg mit hjemland? Havet er det, som drager mig mest. – – – For resten går jeg her i ensomheden og planlægger noget nyt dramatisk noget. Men jeg kan ikke endnu sé klart hvad det bliver til.

Ja, bliv nu først og fremst frisk igen og det uden altfor mange plager og så på gensyn i det nye hjem, hvor sundet ligger åbent for mig.

Deres trofast hengivne

Henrik Ibsen.

Til S. REIERSEN COMP., KRISTIANIA 6. juni 1897

6.6.97.

Dr. Henrik Ibsen, Arbins gade 1.II, har i opdrag at bestille hos Dem et fejlfrit, godt forarbejdet mavebælte i solid indpakning til postforsendelse. Kvitteret regning ønskes medbragt. Træffes sikrest kl 10–11 formiddag.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 13. juni 1897

Kristiania, den 13.6.97.

Kære Suzannah!

Jeg lader dette brev gå til Monsummano, da jeg antager at det sikrest træffer eder dersteds eftersom Sigurd i sit brev af 2. Juni siger at I afrejser fra Labers den 15de. Betragt det også som et hilsningsbrev i anledning af mindedagen den 18de; sandsynligvis telegraferer jeg også på denne dag; men skulde telegrammet gå fejl, så vær ubekymret; alting står vel til her. Til Bergliot telegraferer jeg den 16de, som jeg bestemt tror er hendes fødselsdag; håber at jeg ikke tager fejl heri. – – Stemningen er i vide kredse stærkt indigneret over komitéens udtalelse til departementet. Professor Blix kom til mig og talte om sagen, kaldte det « skandale» og «dumheder» og betroede mig at han og flere andre vilde gribe ind i fællesskab forinden sagen kommer for i stortinget. «Intelligensen», som jeg har abonneret på, og ligeledes «Dagbladet» har bragt artikler imod komitéen. Får Sigurd daglig disse blade? Hvis ikke skal jeg sende dem når de indeholder noget af interesse. Højrebladene har hidtil forholdt sig tause; ikke et ord til forsvar for komitéen har jeg sét i noget af dem jeg læser og i de øvrige er der visst neppe noget. – – Pernille Daa har været her og spurgt efter dig. Jeg traf hende ikke og på gaden sér jeg hende aldrig, heller ikke døtrene. Derimod har jeg sikkerlig én gang mødt frøken Schreiber; hun blev ført under armen af en yngre dame og så svært medtaget og nedbrudt ud. Jeg kan ikke tvile på at det var hende, for hun hilste så bekendt men vi taltes ikke ved. – Den stakkers syge «Portugiseren» gjorde det da ikke længe. Jeg sendte i Sigurds navn en smuk krans med hvid silkesløjfe, påtrykt i sølvbogstaver: «Afskedshilsen fra Sigurd Ibsen» og modtog senere familiens takkeskrivelse. – – Her i huset går alt sin vanlige gang med meget god orden i enhver henseende, – det kan du være ganske rolig for. Hortensiaen er begyndt at sætte blomsterknopper lige så rigeligt som i forrige år. Jeg har måttet bestille mig et dusin nye mansketskjorter for de, jeg havde fra München var nu aldeles udslidte. I madvejen har jeg det udmærket efter min smag; spegeskinke, æggerøre, meget lax i forskellige tilberedninger, koldskål og andre gode, sunde sommerretter. Jeg befinder mig derfor overmåde vel – og i ensomheden er der begyndt at udklækkes og spire frem planer til et nyt stykke. Grundstemningen føler jeg allerede; men af personerne sér jeg endnu kun én. Nå, de øvrige kommer nok frem, de også. – Ja, lad mig så snart høre at I godt og vel er komne frem til grotten og fundet alt efter ønske dernede!

– Eders hengivne

H. I.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, KRISTIANIA 15. juni 1897

Kristiania, den 15.6.97.

Kære ven,

jeg takker dig så hjertelig for dit forslag om at komme op og sé Aulestad. Men det er mig desværre umuligt at komme væk. Og jeg har ikke sindsro til det heller. Hvad bladene skriver om en rejse til Danmark i sommer er bare misforståelse. Rejser jeg herfra, så rejser jeg for bestandig. Og hvis alle veje spærres for Sigurd her i Norge, så sér jeg ikke at jeg har noget mere at gøre her. Og jeg har jo andre tilflugtssteder at ty tilbage til. I München har jeg boet længe nok til at kunne lade mig naturalisere i Bayeren, hvor jeg er sikker på at blive godt modtaget. I Italien ligeså. Og jeg må sige at Norge er et vanskeligt land at have til fædreland.

Mere herom mundtligt når vi atter mødes. Hjertelig tak og mange hilsener til dig og dine.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 20. juni 1897

Kristiania, den 20. Juni 1897.

Kære dr. Elias,

Det var mig en stor glæde at modtage og gøre mig bekendt med Deres og dr. Schlenthers plan til den nye samlede udgave af mine literære arbejder. Planen kan jeg i alt væsentlig tiltræde; kun skal jeg tillade mig nogle små bemærkninger: Indholdsfortegnelsen til 1. bind omfatter Gedichte og Prosaschriften. Af sidstnævnte har jeg intet skrevet der egner sig for tysk oversættelse og mine digte vilde jeg foreslå optagne i udgavens sidste bind da de enkeltvis er tilblevne under forløbet af hele min produktionstid; og desuden vilde vel neppe en tilfredsstillende oversættelse kunne tilvejebringes så hurtigt som udgivelsen af 1. bind måtte kræve.

«Herrin von Oestrot» og «Nordische Heerfahrt» er udelukkende min ejendom da Frl. Klingenfeld af mig er betalt for sit arbejde; det vil altså ingen vanskelighed være ved at lade disse stykker gå over i herr Fischers forlag.

«Das Hünengrab» ( Kæmpehøjen) har for mange år siden været trykt som feuilleton i et norsk blad og jeg håber at kunne forskaffe Dem en afskrift deraf.

De to andre skuespil, som jeg i min ungdom har skrevet, har jeg aldrig villet offentliggøre og jeg ønsker dem ikke oversatte.

«Catilina» er, som De jo véd, udkommet hos Albert Langen, München, og det vilde derfor kanske af kollegiale grunde og hensyn være korrektest om herr Fischer på forhånd kom til forståelse med herr Langen.

De omskrevne exemplarer af originaludgaverne skal jeg bestille gennem min forlægger i København og sørge for at bøgerne snarest muligt bliver Dem tilsendte.

Ligeledes skal jeg forsøge om det er muligt for mig at opdrive fotografier fra en tidligere periode.

Med herr Fischer håber jeg gennem nærmere forhandling at kunne blive enig. Jeg skal meget snart skrive til ham om de par små ting, som jeg gerne vilde have lidt tydeligere udtrykt i kontrakten mellem os.

Det er af sproglige bekvemhedshensyn at jeg ikke idag, samtidig med dette, retter en takskrivelse direkte til dr. Schlenther. Men jeg beder Dem begge betragtede som indbefattede i disse linjer i det jeg tegner mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 27. juni 1897

Kristiania, den 27.6.97.

Kære herr August Larsen!

Jeg véd jo ikke om dette brev træffer Dem i København; men jeg håber at det jo nok kommer Dem i hænde alligevel. – Sagen er at min tyske forlægger, S. Fischer, Berlin, forbereder en revideret, samlet udgave af mine bøger, der skal udkomme til næste år og derfor behøver han til brug for udgiverkomitéen samtlige arbejder i originalsproget. Af følgende tiltrænges to exemplarer: Digte, Kærlighedens Komedie, Gildet på Solhaug, Hærmændene, Brand og Peer Gynt. Af de øvrige kun et. Alle naturligvis kun hæftede. Min anmodning er nu at bøgerne for min regning snarest muligt må blive sendte under adresse: Dr. Julius Elias , Matthäikirchstrasse 4, Berlin.

Mere næste gang. Mange hilsener!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 30. juni 1897

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 30.6.97.

Kære herr August Larsen!

Tusend tak for brevet! I Deres skrivelse af 5. Juli 1896 foreslår De som honorar ved antagelsen 600 kroner og 10 % efter den 10de forestilling. Disse vilkår er jeg fremdeles tilfreds med og finder mig gerne i noget afslag når blot sagen kan komme i stand; De har fuldt ud frie hænder. Tak for al Deres velvillige hjælpsomhed!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til SUSANNA IBSEN, KRISTIANIA 2. juli 1897

Kristiania, den 2.7.97.

Kære Suzannah!

Jeg har i flere dage ventet så visst at få brev fra eder, men forgæves. Dog håber jeg at der intet er ivejen, og jeg på min side vil ikke opsætte længer med at sende dig nogle linjer. Hvad der her foregår i det offentlige liv bringer jo aviserne besked om og jeg vil derfor bare holde mig til det huslige, som altsammen går i god orden. I forrige uge var her svært sjau, da mit arbeidsværelse blev oppudset fra øverst til nederst. Malerierne har været nedtagne til rensning, så de nu skinner og stråler så det er en fryd at sé på dem. Gardinerne har været vaskede og væggene ligeså. Gulvet blev skuret og derefter lakeret, så det ikke er til at genkende. Det fik stå og tørre i 6 dage og imens var møblerne i gården og blev grundigt udbankede. Jeg brugte den røde salon medens dette stod på. Nu er turen kommet til den blå salon, hvor også gulvet skal lakeres ligesom i spisestuen. Jeg kan spise i biblioteket; det er godt at vi har værelser nok, og Mina er meget flink; hun har havt skurekonen til hjælp et par dage. – Jeg er nu i fuld aktivitet med korrespondance om den tyske udgave, som kommer til at udgøre ni tykke bind. Der er allerede en masse turister her og igår kom en hel flok journalister fra kongressen i Stockholm; de fleste af dem har afgivet sine kort hos mig eller talt med mig hjemme og i hotellet. Jeg befinder mig så udmærket vel og synes ikke jeg kan have det bedre nogensteds nu i sommertiden. – Og så er jeg begyndt at gå og fundere på et nyt skuespil! I den anledning har jeg udvidet mine spadsérture, går hver dag først til Skillebæk og tilbage, – og så ned i byen; trives fortræffeligt derved. Men hovedsagen er jo hvorledes grottekuren bekommer dig iår. Det må jeg endelig få rigtig og nøjagtig besked om i dit næste brev. Den jodtinktur, som bekom dig ilde i Labers bør du naturligvis kaste væk og få dig en ny flaske dernede. Lad mig så også få høre, hvorledes

Sigurd har det i alle måder. Om konkurrence eller ny censurkomité blir der nok ikke tale. – Til Bergliot telegraferte jeg den 16. Juni. Jeg tager da vel ikke fejl i at det da er hendes fødselsdag? Til din véd jeg at fru Lie har skrevet dig til, og her sendte hun smukke blomster. Også frøken Cappelen har været her og bragt dejlige roser. – Ja, nu har jeg da rablet ned både løst og fast; men jeg syntes at jeg måtte skrive idag. Her er det vidunderligste sommervejr, og så let at ånde i. Og hav det da så godt, som jeg bare ønsker!

Eders hengivne

H. I.

Til SAMUEL FISCHER, KRISTIANIA 8. juli 1897

Christiania 8/7 1897

Dr. Elias ist sehr ungeduldig weil ich den Vertrag mit Ihnen noch nicht abgeschlossen habe. Ich finde den Probedruck des Titelblattes sehr hübsch und stilvoll

Til JOHN LUND, KRISTIANIA 11. juli 1897

Kristiania, den 11.7.97.

Kære herr præsident Lund,

Undskyld godhedsfuldt at jeg ikke hidtil har kunnet give noget definitivt svar på Deres venlige henvendelse af 25. f. md. – Nu stiller det sig imidlertid indlysende for mig at jeg af forskellige grunde ikke bør skrive teksten til sangen ved afsløringen af Ole Bulls monument og må derfor afslå det mig af min ven Grieg tiltænkte hverv.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til SAMUEL FISCHER, KRISTIANIA 27. juli 1897

Konvolutt

Herrn Hofbuchhändler S. Fischer.

Linkstrasse 25.

Berlin. W.

Christiania, den 27.7.97.

Lieber Herr Fischer!

Mit dem Ausdruck «meine Rechte» meinte ich nur den Anspruch auf separates Honorar von Ihnen für den Fall, dass «John Gabriel Borkman» in Ihren Verlag überginge. Dieses Recht mache ich aber Ihnen gegenüber nicht geltend. Andere Rechte, natürlich mit Ausnahme der Aufführungsrechte, habe ich mir bei Herrn Langen nicht reservirt. Alles übriges müssen Sie also mit ihm abmachen; ich kann ja doch nicht das von Herrn Langen bezogene Honorar theilweise zurückzahlen um Ihnen mein Buch ungefähr unentgeltlich zu überlassen. – Was «Catilina» betrifft ist die Uebersetzung von Paul Herrmann besser als diejenige von Herrn Greinz. Muss jedoch gewissenhaft durchgesehen und revidirt werden.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til RIA SCHMUJLOW-CLAASSEN, KRISTIANIA 17. august 1897

Konvolutt

Frau Ria Schmujlow-Claassen,

Pestalozzistrasse 37,

Zürich.

Schweiz.

Christiania, den 17.8.97.

Sehr geehrte Frau,

Empfangen Sie hierdurch meinen herzlichsten Dank für Ihren sehr liebenswürdigen Brief, und ebenso für Ihre geistvolle Abhandlung, welche ich mit lebhaftem Interesse gelesen habe.

Mit den besten Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til JACOB ASMUNDSEN, KRISTIANIA 31. august 1897

Konvolutt

Herr teatersekretær Asmundsen,

Teatret,

Bergen.

Kristiania, den 31.8.97.

Herr sekretær Asmundsen.

I anledning af en tysk oversættelse har jeg nødvendig brug for sufflørbogen til mit gamle skuespil «Kæmpehøjen», der findes i teatrets bibliotek. Jeg beder Dem derfor vise mig den store tjeneste at sende mig samme, om muligt med omgående post.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til JACOB ASMUNDSEN, KRISTIANIA 6. september 1897

Konvolutt

Herr kasserer J. Asmundsen,

Teatret,

Bergen.

Kristiania, den 6.9.97.

Dr. Henrik Ibsen takker forbindtligst for godhedsfuld og hurtig expedition.

H. I.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 7. september 1897

Kristiania, den 7.9.97.

Kære dr.

Jeg håber at De rigtig har modtaget manuskriptet til «Olaf Liljekrans», hvilket jeg sendte Dem for 8 dage siden. Idag sender jeg Dem «Kæmpehøjen», som det nu endelig er lykkedes mig at komme i besiddelse af. Jeg finder efter gennemlæsningen at der dog er adskillig godt i dette lille ungdomsarbejde og takker Dem oprigtig fordi De tvang mig til at medtage det i samlingen.

Håber på stilfuld oversættelse!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 19. september 1897

Kristiania, den 19.9.97.

Kære dr. Elias!

For sidste gang må jeg herved kategorisk erklære at jeg hverken vil eller kan lade skuespillet «Sankthansnatten» optage i samlingen af mine arbejder. Stykket er et miserabelt produkt, der ikke egentlig hidrører fra min hånd. Det er bygget over et løst, fuskeragtigt udkast, som jeg i sin tid modtog fra en studiekammerat, bearbejdede og satte mit navn på men som jeg nu umulig kan vedkende mig. Jeg må derfor indstændig bede Dem og dr. Schlenther ikke yderligere insistere på at dette makværk bliver offentliggjort. Langt fra at forklare noget af min øvrige produktion står det ganske udenfor enhver sammenhæng med denne; jeg har derfor allerede i mange år betragtet det som uskrevet og ikke existerende. – Oversættelserne af de to andre ungdomsarbejder tror jeg vil hos frøken Klingenfeld være i de bedste hænder.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 29. september 1897

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 29.9.97.

Kære herr August Larsen!

Idag henvender jeg mig til Dem med bøn om at vise mig en mere end sædvanlig privat venskabstjeneste og at anliggendet indtil videre må blive holdt hemmeligt. Sagen er den at jeg af hensyn til det kgl. teaters kunstnere umulig kan rejse ned til København for at overvære den franske opførelsen af «Et dukkehjem» i Kasino. Men på den anden side vil jeg så lidet som muligt støde Mdme Réjane. Min bøn til Dem er derfor at der i betimelig tid må for min regning blive bestilt en pragtfuld krans eller buket og sendt til Kasino på forestillingsdagen for at direktøren kunde overrække den til kunstnerinden. Den måtte naturligvis være så strålende som mulig. Jeg skriver om et par dage til herr Schrøder og melder ham min forhindring, uden dog at angive den egentlige grund dertil, – i alt fald kun antydningsvis, da han synes at stå i et særdeles intimt forhold til pressen. – Hjertelig tak for arrangementet med Dagmarteatret! Og tag mig ikke denne nye anmodning altfor ilde op.

Med mange hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til RICHARD SCHRØDER, KRISTIANIA 30. september 1897

Kristiania, 30.9.97.

Hr. Direktør Schrøder!

Sjelden har jeg befundet mig i en pinligere Ubeslutsomhed end nu, da jeg skal træffe det afgjørende Valg mellem at reise til Kjøbenhavn og se Réjane – eller ikke. Dengang jeg i Sommer talte med Mr. Claretie om Sagen, forekom den mig saa lige til; men det er den i Virkeligheden ikke. Jeg er en bunden Mand, Hr. Direktør! Bunden af mangehaande Hensyn, hvilke jeg ikke kan bortse fra. Jeg har endnu aldrig set «Et Dukkehjem» paa det kgl. danske Theater, uagtet der ikke har manglet fristende Opfordringer dertil. Det samme har for mange af mine Stykkers Vedkommende været Tilfældet ved Premièrer i Berlin, Wien, Stuttgart, Budapest og mangfoldige andre Steder. Jeg har været indtrængende opfordret til at komme, – men er udebleven. Dette er Hensyn, som De, Hr. Direktør, sikkerlig vil forstaa at vurdere, og som jeg beder Dem klargjøre for den berømte Kunstnerinde, hvis geniale Tolkning af «Nora» der fra Paris har gaaet et saa stort og enstemmigt Ry af, men som jeg altsaa beklageligvis vil være afskaaret fra ved Selvsyn at faa nyde godt af. – Indlagte Fotografi beder jeg gjennem Dem at maatte i Ærbødighed overrække Madame Réjane; ligesaa en Blomsterkrans eller Buket, som ved Formidling af Gyldendalske Boghandel vil blive afgivet i Kasino paa Forestillingsaftenen. Og sluttelig beder jeg selv Dem modtage min hjerteligste Tak for Deres venlige Opmerksomhed imod mig. – Det er ikke med noget let Hjerte, at jeg skriver dette Brev, Hr. Direktør!

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 3. oktober 1897

Kristiania, den 3.10.97.

Kære herr Dr. Elias!

Det gør mig hjertelig ondt at jeg i mit forrige brev har brugt et ubeføjet udtryk angående optagelsen af «Johannisnacht». Jeg besidder ingen afskrift af mine breve; men det foresvævede mig så tydeligt at jeg allerede havde skrevet til Dem om stykket den gang De sendte mig planen til de enkelte binds indhold. Dette må jeg altså dog have forsømt og jeg beder derfor om at min mindre passende udtryksmåde ikke må hos Dem eller hos Dr. Schlenther fremkalde nogen varig misstemning imod mig.

Med mange varme hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 3. oktober 1897

Kristiania, den 3.10.97.

Kære herr boghandler Lund!

Modtag min forbindtligste tak for de igår mig tilstillede 400 kroner, hvorfor herved kvitteres.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til OSCAR 2., KRISTIANIA 10. oktober 1897

Deres Majestæt!

Med følelsen af dyb og inderlig taknemmelighed har jeg modtaget Deres Majestæts indholdsrige værk «Vers og Prosa». Og mit exemplar er prydet med min Konges egenhændige tilegnelse.

Jeg vover heri at sé et nyt tegn på kongelig bevågenhed, hvoraf jeg fra Deres Majestæts side allerede har modtaget så mange, der i lige høj grad har hædret og glædet mig og som vil forblive mig dyrebare for hele livet.

Deres Majestæts bog har siden modtagelsen været min kæreste læsning og jeg fordyber mig fremdeles med beundring og levende interesse i dens fint og varmt følte digte og i dens svulmende, betagende veltalenheds åndfulde tankegang og fuldendte kunstneriske og digteriske fremstillingsform.

Deres Majestæt har i sandhed i poesiens og i veltalenhedens nådegave to mægtige allierede, mægtige til at erobre menneskers sind og til at bøje sjælene ind under en dybere og ædlere livsbetragtning.

Og når jeg i min konges bog læser om de mange indenlandske banelinjer, som Kongen har åbnet og indviet, så tager jeg det for et symbolsk varsel om at der engang vil forundes Deres Majestæt den lykke og glæde at iværksætte indvielsen af de store åndelige sambindingsbaner mellem landene – og mellem folkenes hjerter.

I underdanig hengivenhed

Henrik Ibsen.

Kristiania, den 10. Oktober 1897.

Til CAROLINE SONTUM, KRISTIANIA 18. oktober 1897

Konvolutt

Fru dr. Sontum,

St. Olafs gade, hjørnet af Pilestrædet.

18.10.97.

Kære fru dr. Sontum!

Lørdags aften erfarede jeg at Deres blomstrende huslige krans har fået en tilvækst. – Modtag i denne glædelige anledning mine bedste ønsker og mine hjerteligste hilsener!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til SAMUEL FISCHER, KRISTIANIA 31. oktober 1897

Christiania, den 31. Oktober 1897.

Lieber Herr Fischer!

Hiermit sende ich Ihnen den Vertrag in unterschriebenem Stande. In Betreff der «Prosaschriften» habe ich schon vorher mit Herrn Dr. Elias korrespondirt. Von solchen Schriften existiren nur wenige. Was aber vorhanden ist soll von mir geliefert werden.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 5. november 1897

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder.

Viktoria terrasse 1.

hersteds.

Kristiania, den 5.11.97.

Herr teaterchef Schrøder!

Det er kommet mig for øre at teatret tænker på at opføre mit skuespil «Gildet på Solhaug». Skulde dette forlydende medføre sandhed, må jeg begære at den af mig reviderede 2den udgave af stykket benyttes ved indstuderingen. Ligeledes henleder jeg opmærksomheden på den af den danske musiker Lange-Müller komponerede ouverture og mellemaktsmusik samt melodier til de i stykket forekommende sange og kor, m. m.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til AKSEL ARSTAL, KRISTIANIA 8. november 1897

Konvolutt

Herr Aksel Arstal,

Professor Dahls gade 43

hersteds.

8.11.97.

Kære herr Aksel Arstal!

Hjerteligst takker jeg Dem for tilsendelsen af Deres tankerige og tankevækkende bog! Og lykønsker Dem tillige. Det er min faste tro at De vil og må få megen glæde af den bog. Mange venskabelige hilsener til Dem og Deres.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til SAMUEL FISCHER, KRISTIANIA 8. november 1897

Christiania, den 8.11.97.

Herrn S. Fischer. Berlin.

Hiermit bestätige ich den Empfang von Ihrem Check auf Mark 9000 (Neuntausend Mark) = 8014 Kronen, 25 Øre und zeichne mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 11. november 1897

Konvolutt

Rekommanderet

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 11.11.97.

Kære herr August Larsen!

Næst efter at takke Dem for den udmærkede besørgelse af kransen til Mdm. Réjane og for ordningen af sagen med Dagmarteatret tillader jeg mig herved at sende Dem indlagte veksel til herr Hegel på 8,000 kroner. Derhos beder jeg mig forstrakt med det manglende for at der for mig kan blive indkøbt værdipapirer til pålydende samlet beløb af 10,000 kroner. Til herr Hegel skriver jeg en af de nærmeste dage men vil ikke gerne ulejlige ham med dette privatanliggende og vender mig derfor som vanligt til Dem i henhold til Deres gode tilbud om i påkommende tilfælde at ville stå mig bi.

Jeg befinder mig vel og sender Dem mange hilsener.

Deres venskabeligste forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 12. november 1897

Kristiania, den 12.11.97.

Kære herr Hegel!

Igår sendte jeg Dem gennem herr Aug. Larsen en veksel på 8,000 kroner med anmodning om at De vil forstrække mig med det manglende for at der for mig kan købes værdipapirer til pålydende beløb af 10,000 kroner. Disse papirer beder jeg Dem godhedsfuldt opbevare for mig sammen med mine øvrige.

Vi har tænkt meget på Dem og Deres i den sidste tid og glæder os hjertelig over at Deres kære frues sygdom nu er lykkelig overstået. For hendes elskværdige brev beder min hustru mig at frembære ret mange taksigelser. Selv har hun indtil videre måttet indstille sin brevskrivning, skønt hun nu er betydelig bedre end hun var da hun i foråret rejste til badene i Italien.

Med venskabelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til OLAUS OLSEN, KRISTIANIA 13. november 1897

Konvolutt

Herr teaterdirektør Olaus Olsen,

Trondhjem.

Kristiania, den 13.11.97.

Herr teaterdirektør Olaus Olsen.

Såfremt De nu straks til mig indbetaler 100 kroner kan tilladelse gives Dem til at spille «Gildet på Solhaug» i de norske byer udenfor Kristiania og Bergen. Af principielle grunde forlanger jeg altid honoraret straks udbetalt ved antagelsen af mine arbejder og kan ikke fravige denne praksis i noget tilfælde.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til JUST BING, KRISTIANIA 17. november 1897

Konvolutt

Herr dr. Just Bing,

Adr: Aschehoug boghandel

Kristiania.

17.11.97.

Herr dr. Just Bing.

For Deres store elskværdighed ved at sende mig «Tider og idealer» beder jeg Dem modtage min bedste taksigelse. Nu skal det være mig en glæde straks at gøre mig bekendt med bogen.

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 3. desember 1897

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder,

Viktoria Terrasse 1,

hersteds.

3.12.97.

Dr. Henrik Ibsen takker for underretningen men kommer ikke til prøverne og ønsker ingen billetter til forestillingen.

Forbindtligst

H. I.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 4. desember 1897

Kristiania, 4.12.97.

Kære herr Hegel.

Tillad mig herved at bede Dem om, hvad jeg i mit forrige brev glemte, nemlig at De godhedsfuldt vil sende mig 2,400 kroner. Undskyld venligst at jeg ulejliger Dem med sådant i denne travle tid.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, KRISTIANIA 5. desember 1897

Kristiania, den 5. December 1897.

Kære herr greve,

Jeg takker Dem hjerteligst for Deres venlige brev, hvilket jeg for nogle dage siden havde den glæde at modtage efter at jeg i så lang tid intet har hørt fra Dem – og heller ikke har ladet Dem høre noget fra mig.

Særdeles tilfredsstillende var det for mig at erfare at De nu definitivt har vundet processen imod Mr. Savine og at en kontrakt med Mr. Perrin er kommet i stand. Denne billiger jeg for mit vedkommende og sender Dem efter vor nye forlæggers anmodning indlagte exemplar forsynet med min underskrift.

Det lader til at opførelsen af Borkman i Paris har fået et heldigere udfald end jeg på forhånd troede at turde håbe og jeg takker Dem ret meget for de oplysninger De derom i Deres brev har havt den godhed at meddele mig. –

Nu går jeg her i ensomhed og planlægger et nyt dramatisk arbejde; men samtidig er der så meget andet, som lægger beslag på mig, – navnlig den nye tyske udgave af mine samtlige skrifter, som skal udkomme i Berlin til næste år, og dette og meget andet hindrer mig i fuldt ud at beskæftige mig med, hvad der ligger mig mest og nærmest på hjerte. Legemlig befinder jeg mig udmærket vel, men mangen gang føler jeg mig i sindet trykket og nedstemt. Norge er ikke noget godt land at have til fædreland. Navnlig ikke om vinteren. Der kan være mørke og isnende dage iblandt, da jeg synes jeg befinder mig som en kaptejn Dreyfus, landsat på en arktisk djævleø. Isbjørne og eskimoer og hvalrosser er her jo nok af; men – men – men –! Nå, tilgiv mig, – jeg skulde ikke besvære Dem med disse uvedkommende ting. Men undertiden synes jeg at jeg må skrige. –

Tillad mig at måtte frembære min ærbødigste kompliment for grevinde Prozor og mange venskabelige hilsener til Dem selv.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til SIGBJØRN OBSTFELDER, KRISTIANIA 10. desember 1897

Konvolutt

Forfatteren herr Sigbjørn Obstfelder

hersteds.

10.12.97.

Dr. Henrik Ibsen takker Dem forbindtligst for tilsendelsen af «De røde dråber» og er allerede påbegyndt læsningen af bogen, der fængsler og interesserer mig.

Deres

H. I.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 15. desember 1897

Dr. Elias Matthäei Kirchstrasse 4 Berlin

Widmung Koenigssöhne sehr gern. freundschafliche Grüsse

Ibsen.

1898

Til LORENTZ DIETRICHSON, KRISTIANIA 1. januar 1898

Nytårsdag 1898.

Kære Dietrichson,

modtag vore hjerteligste lykønskninger til fødselsdagen. Tak for fælles minder og for trofast venskab gennem de mange år! – Og så et godt og glædeligt nyt år for dig og dine!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til LINA PAUS, KRISTIANIA 2. januar 1898

Kristiania, den 2. Januar 1898.

Kjære tante Lina!

Du skal have så hjertelig tak fordi du tænkte på mig med et nytårskort endskønt jeg ikke havde skrevet. Derfor kommer jeg idag, som du sér, på en slags visit og hilser på dig og ønsker dig et godt og glædeligt nytår!

Din hengivne brodersøn

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 2. januar 1898

2.1.98.

Dr. Henrik Ibsen takker hjerteligst for kortet. Godt nyt år!

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 4. januar 1898

Kristiania, den 4.1.98.

Kære herr Jacob Hegel,

Tillad mig herved hjerteligst at takke Dem for Deres venlige nytårshilsen og at sende Dem og Deres vore bedste ønsker tilbage. Ligeså takker jeg Dem for den store, indholdsrige bogpakke, hvormed De havde den godhed at betænke os til jul, og benytter sluttelig anledningen til at erkende modtagelsen af de tilsendte 2,400 kroner. – Det var os en stor glæde at erfare at Deres kære frue nu befinder sig i god bedring. Mange hilsener fra os begge til hende og til Dem!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS VOGT, KRISTIANIA 5. januar 1898

Kristiania, den 5.1.98.

Herr Redaktør Vogt,

jeg beder Dem og Deres ærede frue modtage min hjerteligste tak for Deres venlige indbydelse til middag på lørdag; men af tvingende grunde sér jeg mig foranlediget til at holde mig fjern fra enhver selskabelig sammenkomst hersteds. Vær forvisset om at min påskønnelse af Deres elskværdige opfordring desuagtet er lige stor.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 7. januar 1898

Kristiania, den 7.1.98.

Kære herr boghandler Lund!

Med forbindtligst tak erkender jeg herved modtagelsen af opgør og remisse for 4. kvartal forrige år og ønsker Dem af hjertet et godt og glædeligt nytår idet jeg oprigtigt takker Dem for al god hjælp og tjenstvillighed i det gamle.

Med de bedste hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS VOGT, KRISTIANIA 9. januar 1898

Konvolutt

Herr redaktør Nils Vogt,

«Morgenbladet»

hersteds.

Kristiania, den 9.1.98.

Herr redaktør Vogt!

Med forbindtligst tak for tilsendelsen af Dr. Sokolowskys brev skal jeg oplyse at jeg fra ham samtidig har modtaget en «Fragebogen», som jeg må udfylde og remittere. For at spare Dem videre ulejlighed skal jeg til ham vedlægge et fotografi, som jeg vil tilråde ham at benytte.

Med undskyldning for det Dem allerede forvoldte bryderi tegner jeg mig

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til HAKON OG SOPHIE BOECK, KRISTIANIA 11. januar 1898

Kristiania, den 11.1.98.

Herr dr. H. Boeck og frue.

Jeg takker så hjerteligt for indbydelsen; men af tvingende grunde ser jeg mig foranlediget til herefter at holde mig borte fra enhver selskabelig sammenkomst hersteds. Vær forvisset om at jeg desuagtet lige varmt påskønner Deres elskværdige opmærksomhed og venlighed imod mig.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 14. januar 1898

Boghandler Hegel Kbhavn

Hjertelig Tak for godt Tilbud. Accepterer alt med Fornøielse. Nyt Fotografi skal jeg bestille. Brev kommer snart. Mange Hilsener!

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 16. januar 1898

Kristiania, den 16. Januar 1898.

Kære herr Hegel,

Det var mig en stor glæde at modtage Deres forslag om udgivelsen af en billig folkeudgave af mine bøger. Allerede i længere tid har jeg ønsket en sådan for at kunne skaffe mine samlede arbejder udbredelse i samfundslag, til hvilke de dyrere udgaver har vanskeligt for at vinde indgang. Og nu er tidspunktet utvilsomt det heldigste, der kunde vælges. Det er derfor med stor tilfredshed og tak at jeg modtager Deres gode tilbud og betragter altså sagen i så henséende som afgjort.

Et godt fotografi skal jeg skaffe. Der existerer et sådant, som kun er et par år gammelt og visstnok ikke før offentliggjort i bøger eller illustrerede blade, i alle fald ikke i vore nordiske lande. Muligens kunde jeg også erhverve en radering efter Werenskiolds renomerede portræt i sepia, stående figur, og dette vilde jo være det værdifuldeste.

De to ungdomsarbejder af mig, som har været nævnte i tyske blade er den dramatiske digtning «Kæmpehøjen», i én akt og «Olaf Liljekrans», skuespil i tre akter. Intet af disse stykker foreligger i en sådan redaktion at jeg kunde anbefale dem til uforandret offentliggørelse i originalsproget; de måtte først grundigt gennemarbejdes. Til brug for en oversættelse kan den gamle tekst jo altid være fyldestgørende. Skulde De ønske de to stykker medtagne i folkeudgaven, så kunde det kanske helst være som et slags afsluttende tillæg til denne. –

Hvor jeg agter at tilbringe min fødselsdag i år? Ja, det véd jeg endnu ikke. Stod det hélt til mig, så flygtede jeg ind mellem fjeldene, et eller andet steds, hvor det var dejlig ensomt. Men årstiden egner sig jo ikke til en sådan rekreation, og derfor bliver jeg vel sagtens her, hvor jeg nu engang er. Men dette udelukker jo forhåbentlig ikke at jeg senere hen kan få virkeliggjort mit yndlingsønske, at få sé Øresund og de danske venner igen. – Hjertelig tak for Deres gæstfri tilbud og indbydelse! Og bring mange gode, varme hilsener til Deres kære fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til PETER NANSEN, KRISTIANIA 18. januar 1898

den 18.1.98.

Kære herr Peter Nansen!

Med levende interesse har jeg gennemlæst Deres artikel, hvilken jeg herved skynder mig at tilbagesende og glæder mig til at sé offentliggjort. Bemærkninger derved har jeg ikke at gøre.

Med de bedste taksigelser og hilsener tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD BRANDES, KRISTIANIA 30. januar 1898

Kristiania, den 30.1.98.

Kære herr dr. Edvard Brandes!

Hjertelig tak for Deres venlige brev, som har bestyrket mig i min plan at komme ned til København i slutningen af Marts måned. Før vil det neppe kunne ské og hvis mit besøg dernede da kunde gå for sig uden nogensomhelst foranstaltninger vilde det i særlig grad glæde mig. – Nu for tiden sidder jeg daglig med hænderne fulde af korrekturark vedkommende den nye tyske udgave af mine bøger. Tilgiv derfor at jeg idag må indskrænke mig til disse par linjer.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMIL POULSEN, KRISTIANIA 30. januar 1898

Kristiania, den 30.1.98.

Kære herr Emil Poulsen!

Jeg takker Dem så hjertelig for Deres elskværdige brev! – Ja, jeg vil rigtignok gerne komme ned til København i dette forår; men det vil neppe kunne ské forinden de allersidste dage af Marts, – når den skrækkelige dag er vel overstået. De må ikke tro, det er festligheder, som holder mig tilbage her. Sådanne vilde jeg ikke modtage, om de end blev mig tilbudt. Nej, det er jævne, prosaiske hverdagsforretninger, som jeg ikke tør vise fra mig. Men når jeg først har rystet det åg af nakken, da er det min agt at gæste Danmark i nogle dage og få anledning til personlig at takke Dem for godt, trofast samarbejde gennem de mange år. Indtil da beder jeg Dem modtage en venskabelig hilsen fra

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 2. februar 1898

Dr Julius Elias Matthaikirchstr 4 Berlin

Der findes ikke andet ungdomsbillide end det i Jägers bog

Ibsen

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 6. februar 1898

Kristiania, den 6.2.98.

Kære herr Hegel!

Endelig er jeg kommen i besiddelse af et nyt fotografi, som jeg har ladet forfærdige specielt for folkeudgaven. De får nu selv vælge mellem dette og raderingen, hvilken jeg håber forlængst er tilsendt Dem gennem boghandler Grimsgaard. Det havde sine vanskeligheder at opdrive et exemplar da billedet ikke er tilgængeligt i kunsthandelen og kun har været benyttet i det tyske værk «Pan». – Jeg glæder mig meget ved tanken om det store foretagende, som De har planlagt.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 11. februar 1898

11.2.98.

Takker forbindtligst for meddelelsen. Kontingenten bedes godhedsfuldt betalt så snart der bliver midler dertil, altså i begyndelsen af næste kvartal. Kan ikke bladet vente så længe bedes regningsbudet henvist til mig, som da skal afgøre sagen.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 16. februar 1898

16.2.98.

Kære dr. Elias!

Jeg iler med at svare Dem på Deres spørgsmål:

Side 39. | veke = weiche, schüchterne
" 67. | lér = lacht.
" 66. | Stevkamp = Wettkampf im Versemachen.
Olaf L. | Stabur = Vorrathshaus.som står på støtter: (tegning av et stabbur)
" | Brikkespil = Schachspiel.
" | Bjergtagen betyder nærmest forlokket, ikke forbandet.

Deres oversættelser er ganske rigtige.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til BJØRN BJØRNSON, KRISTIANIA 28. februar 1898

28.2.98.

Dr. Henrik Ibsen takker forbindtligst for tilsendelsen af «Johanne». Har allerede med levende interesse påbegyndt læsningen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA [1896–98]

Dr. Henrik Ibsen kan ikke yde Dem nogensomhelst pengeunderstøttelse og heller ikke modtage Dem hverken idag eller senere.

Til FELIX BLOCH ERBEN, KRISTIANIA 7. mars 1898

Christiania, den 7.3.98.

Herren Felix Bloch Erben, Berlin.

In Beantwortung Ihrer werthen Anfrage erlaube ich mir ergebenst mitzutheilen, dass ich in Bezug auf «Baumeister Solness» schon mit Herrn Direktor Schlenther die nötige Verabredung getroffen habe und dass das Schauspiel am Burgtheater in der Uebersetzung von meinem Sohne zur Aufführung kommen wird.

Mit vorzüglicher Hochachtung

Henrik Ibsen.

Til EMILIE BARDACH, KRISTIANIA 13. mars 1898

Christiania, den 13.3.98.

Herzlich liebes Fräulein – – –!

Empfangen Sie meinen innigsten Dank für Ihren Brief. Der Sommer in Gossensass war der glücklichste, schönste in meinem ganzen Leben. Wage kaum daran zu denken. – Und muss es doch immer. – Immer!

Ihr treuergebener

Henrik Ibsen.

Til FREDRIK ORDING, KRISTIANIA 15. mars 1898

Kristiania, den 15.3.98.

Herr kand. mag. Fredrik Ording.

Med nogen overraskelse ser jeg af aviserne at studentersamfundet agter at bringe mig det påtænkte fakkeltog søndag den 20. Marts.

Dette strider imidlertid imod de af mig allerede trufne dispositioner.

Derimod vil det være mig en stor ære og glæde at modtage studenterne tirsdag den 22de.

Turde jeg imidlertid anmode Dem eller en anden af bestyrelsen om en samtale forinden for at ordne enkelthederne? Jeg træffes hver dag hjemme kl. 11 formiddag.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 19. mars 1898

Dr. Julius Elias Matthäikirchstrasse 4 Berlin

Vär min stedforträder ogsaa paa det personlige venskabs omraade og bring alle de Käre venner som de paa søndag samles med min hjerteligste tak og mit varmeste haandtryk. Jeg er dybt rørt over at man festligt vil hädre mig uagtet jeg desväre er saa langt borte. Men vär forvisset om at mit hjerte er hos eder.

Deres trofast hengivne

Henrik Ibsen

Til MARTINIUS NIELSEN, KRISTIANIA 22. mars 1898

Direktør Martinius Nielsen Dagmarteatret Kbhvn

Vil gerne komme i Teatret 3 April

Henrik Ibsen

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 24. mars 1898

Kristiania, den 24.3.98.

Kære herr Hegel!

Hjertelig tak for indbydelsen, som jeg skal benytte – med modifikation. Desværre tør ikke min hustru tænke på nogen rejse nu. 31. Marts, 1. og 3. April er jeg allerede optaget. Førstkommende tirsdag rejser jeg herfra med aftentoget. Glæder mig meget til gensynet!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til PHILIPP RECLAM JUN., KRISTIANIA 27. mars 1898

Christiania, den 27.3.98.

Herrn Philipp Reclam, Leipzig.

Sehr geehrter Herr!

Empfangen Sie hierdurch vorläufig meinen herzlichsten und verbindlichsten Dank für die liebenswürdige Zusendung Ihrer grossen Geburtstagsgabe! – Im Herbst ist es meine Absicht nach Berlin zu kommen und werde ich mich dann bemühen die von Ihnen früher erwähnte Geschäftssache nach Ihrem Wunsch zu ordnen. Hoffentlich wird es mir durch persönliche Intervention gelingen.

Mit vorzüglicher Hochachtung habe ich die Ehre mich zu zeichnen

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til VOLLERT BØGH, KRISTIANIA 27. mars 1898

Kristiania, den 27.3.98.

Hr. doktor Vollert Bøgh.

Til Dem som formand for festkomiteen ved den store middag i Logen beder jeg om herigjennem at måtte frembære min hjerteligste tak for al modtagen uforglemmelig ære og glæde.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 28. mars 1898

Kristiania, den 28.3.98.

Kære herr William Archer!

Uagtet jeg er overlæsset med arbejde og står i begreb med at rejse til København tør jeg dog ikke længer opsætte med at sende Dem og de øvrige venner min hjerteligste tak for den så overordentlig pragtfulde og rige gave, hvormed jeg fra London hædredes og glædedes på min fødselsdag. Jeg skal altid holde gaven højt i ære som en af de værdifuldeste prydelser i min bolig. – Særlig hilsen til vennerne Mr. Edmund Gosse og Mr. W. Heineman!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA [31. mars 1898]

Da det viser sig uoverkommeligt for mig enkeltvis at besvare de utallige Adresser, Breve og Telegrammer, der i den siste Uge daglig er indløbet til mig, saa nødsages jeg til foreløbig paa denne Vei at frembære min hjerteligste og ærbødigste Tak for alle modtagne Hædersbevisninger og for al Glæde i Anledning af min Fødselsdag.

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG JOSEPHSON, STOCKHOLM 15. april 1898

Stockholm, den 15. April 1898.

Kære herr Ludvig Josephson,

Modtag herved min hjerteligste tak for den pragtfulde krans og for afhandlingen, som De skikkede mig til min fødelsdag, og derhos forsikringen om min dybeste erkendtlighed, for alt, hvad De har været for mig i tidligere dage. Det havde været min hensigt at besøge Dem her; men det viser sig desværre ugørligt. Lad derfor dette billede bidrage til at bevare i erindringen

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 24. april 1898

Kristiania, den 24. April 1898.

Kære dr Elias,

I det jeg herved tilbagesender i underskrevet stand indlagte erklæring skal jeg kun bemærke at jeg i sin tid betalte frøken Klingenfeld for hendes arbejde det beløb, som hun selv forlangte og at jeg derfor aldeles ikke er villig til at erlægge noget extrahonorar til hende for de visstnok højst fornødne rettelser, berigtigelser, ændringer og forbedringer, som nu viser sig nødvendige før hendes oversættelser igen kan udgives. Under alle omstændigheder må dette blive herr Fischers egen sag, så meget mere når han betænker for hvilken spotbillig pris han har affundet sig med mig. – Jeg er i denne tid overmåde stærkt beskæftiget og sér ingen udsigt til at kunne indlade mig i nogen vidtløftigere brevveksling angående de ubeføjede Klingenfeldske prætensioner.

Deres hengivne og venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ROSA FITINGHOFF, KRISTIANIA 25. april 1898

Konvolutt

Fröken Rosa Fitinghoff,

Karlavägen 42,

Stockholm.

25.4.98.

Kæreste frøken!

Da jeg igår fik Deres vakre brevkort var det som om De selv kom ind til mig med et varmt vårbudskab. Der var musik og dans i hilsningen. Og under dans og musik mødtes vi jo også. Det er den glade side ved sagen. Men den melankolske side er den at vi ikke mødtes før den sidste kveld. Ved festerne går det ofte som i livet: Menneskene mødes ikke før der skal tages afsked. – Men bliv alligevel ved at skrive til mig. Skriv om alt, hvad De vil og kan, – og glæd derved

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JONAS COLLIN, KRISTIANIA 1. mai 1898

1.5.98.

Kære herr Collin!

De må gerne benytte mine manuskripter ved den påtænkte Teater-udstilling efter eget behag. Undskyld hastværk.

Deres hengivne

H. I.

Til JOSEF LEWINSKY, KRISTIANIA 1. mai 1898

hofschauspieler josef lewinsky wien

die herzlichsten glueckwuensche zum vierzigjaehrigen jubilaeumsfest sendet in ergebenheit und hoher verehrung

henrik ibsen

Til AURÉLIEN MARIE LUGNÉ-POË, KRISTIANIA 6. mai 1898

Kristiania, den 6. Maj 1898.

Kære herr Lugné Poë,

Gennem det herværende Generalkonsulat har jeg havt den overordentlig store glæde at modtage den pragtfulde gave, som De og en forsamling af mine franske venner samt i Paris boende landsmænd har havt den godhed og elskværdighed at skænke mig i anledning af min fødselsdag. Da jeg imidlertid af den medfølgende adresse sér at deltagernes antal er så stort at det vilde blive mig umuligt at takke hver især, beder jeg Dem om på mine vegne at bringe denne min hjerteligt følte taksigelse til alle vedkommedes kundskab på den måde, som De selv måtte bestemme. Det modtagne kunstværk har fået hæderspladsen i mit arbejdsværelse og jeg glæder mig hver dag ved at betragte det.

Deres hengivne og meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 8. mai 1898

Kristiania, den 8. Maj 1898.

Kære herr Jacob Hegel!

Idag er det en måned og to dage siden at jeg forlod København og det kunde vel nu være på høje tid at jeg gav et livstegn fra mig. For jeg er virkelig kommet levende og i godt behold fra de tolv dages festligheder i Stockholm.

Lad mig da, kære herr Hegel, med et par ord få lov til at bringe Dem og Deres kære, elskelige hustru min hjerteligste, varmeste taksigelse for Deres ubegrænsede gæstfrihed imod mig og for de mangfoldige tegn på godt, velgørende venskab, som De begge bragte mig i møde. Vær forvisset om at intet deraf nogensinde skal eller kan gå mig af minde. Overhovedet står hele mit besøg i København for mig som et eventyr, som en strålende, festlig drøm, som jeg fremdeles lever og tærer på. Ja, tak, tak for det alt sammen! – Deres børn fik jeg så altfor lidet tale med dernede, og det beklager jeg levende, for jeg har jo dog med mellemrum sét dem fra de var små. Men bring dem nu de hjerteligste hilsener fra mig og modtag, De selv og Deres kære frue, min gentagne, varmeste tak for de uforglemmelige danske dage.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til EBBA SNOILSKY, KRISTIANIA 15. mai 1898

Kristiania, 15.5.98.

Käreste Grevinde Snoilsky!

Hvad må De tänke om mig, som har kunnet lade Deres varme, elskværdige brev henligge hele 14 dage uden at give livstegn fra mig! Men hvad De end tror, så tro endelig ikke at jeg er utaknemmelig eller glemsom mod mine kære, mangeårige venner. For det tør jeg sige mig fri for. Hver dag har jeg den herlige, fantastiske tid i Stockholm i tankerne; men selv sidder jeg her så stille og ensom ved mit skrivebord og sér våren grønnes og sommeren nærme sig. Ja, gid jeg turde håbe på sommeren iår; at vi kunde få den glæde at sé Dem og vennen Carl Snoilsky hos os, om det så end bare var en flygtig aftenstund. Jeg vil leve i håbet indtil videre. – Men tør jeg så idag få lov til at titte ind på Sturegatan 36 og aflægge en visit in effigie? Hils Grev Snoilsky så hjerteligst fra hans og

Deres trofast hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til ROSA FITINGHOFF, KRISTIANIA 15. mai 1898

Konvolutt

Fröken Rosa Fitinghoff,

Karlavägen 42,

Stockholm.

Kristiania, den 15.5.98.

Kæreste frøken!

Modtag min hjertelige tak for det brev, som De glædede mig med for 14 dage siden og tilgiv at jeg først idag svarer Dem. Men jeg er så optagen af arbejde at jeg aldrig får tid til at skrive ofte til mine venner og ikke lange breve heller, når jeg skriver en gang iblandt.

Idag har jeg et spørsmål at fremkomme med. Har De et fotografi af Dem? Og vil De i så fald sende mig et? Og skulde nogen af Deres dansende veninder ville gøre det samme, skulde det glæde mig særdeles meget. De svenske folkedanse, jeg så på festen på Hasselbacken har gjort et uforglemmeligt indtryk på mig og jeg vender ofte i tankerne tilbage til de lysende timer, jeg tilbragte derude omgiven af intelligens, ungdom, skønhed og gratie.

Og nu sidder jeg her ved mit skrivebord og sér våren grønnes udenfor og tænker ofte, ofte, på alle de kære vennerne i Stockholm. Hils Deres fru moder på det forbindtligste fra mig!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JENNY BLICHER-CLAUSEN, KRISTIANIA 22. mai 1898

Kristiania, den 22.5.98.

Kære fru Blicher Clausen!

Først takker jeg Dem for det fine, varme, smertefyldte digt, De nylig sendte mig. Og dernæst skikker jeg Dem tilbage Deres skuespil, som jeg nu har læst med levende interesse, jeg tror at skimte noget selvbiografisk bagved stykket. Og dette fylder mig med spænding efter at erfare noget mere – – –

Nogen kritik kan jeg ikke indlade mig på. Jeg tør kun sige at hvis jeg rådede over et teater så vilde jeg bringe stykket til opførelse, og det ret snart.

Men dersom det kgl. teater nærer betænkeligheder for slutningens skyld, så synes jeg at De hellere end at forandre denne burde henvende Dem til Dagmarteatret. Det er jo netop for denne slutnings skyld at De måtte digte alt det som ligger foran. Lille Luja – som også jeg holder af – må dø. I digtet, mener jeg.

Og hermed siger jeg Dem for denne gang farvel – med varme hilsener!

Lev vel! Gid den vilde skovfugls bryst og vinger ikke må såres dybere end livet kræver.

Deres

Henrik Ibsen.

Til NORSK KVINDESAGSFORENING, KRISTIANIA 23. mai 1898

Kristiania, den 23. Maj 1898.

Til Norsk Kvindesagsforenings bestyrelse.

Undertegnede takker forbindtligst på hustrus og egne vegne for den modtagne indbydelse og skal vi begge have den fornøjelse at indfinde os.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 29. mai 1898

Kristiania, den 29. Maj 1898.

Kære Dr. Elias,

I det Klingenfeldske anliggende kan jeg kun henholde mig til, hvad jeg derom tidligere har skrevet. –

Jeg har, som De véd, i indeværende år været optagen af så mange extraordinære ting at det er yderst tvilsomt om jeg denne gang vil kunne få mit nye påtænkte skuespil færdigt til den sædvanlige tid og under alle omstændigheder vil jeg ikke komme til at aflevere det så betimeligt at en tysk udgave deraf i år kan tænkes foranstaltet. Jeg vil derfor tilråde Dem allerede nu at forberede et andet bind. Mine såkaldte «Memoirer» har jeg aldrig tænkt på at fuldføre i den nærmeste fremtid.

Sluttelig tillader jeg mig at bede Dem om godhedsfuldt at ville tilbagesende mig de to manuskripter til «Kæmpehøjen» og «Olaf Liljekrans». Ingen af disse bøger er nemlig min ejendom; den ene tilhører teatret i Bergen og den anden det herværende universitetsbibliotek. –

Mine tanker flyver ofte ned til de kære tyske venner. Bring alle dem, De møder på Deres vej en hjertelig hilsen fra

Deres trofast hengivne

Henrik Ibsen.

Til ELLEN KEY, KRISTIANIA 30. mai 1898

Kristiania, den 30.5.98.

Kære frøken Ellen Key!

Fra adskillige damer i Stockholm har jeg i denne tid modtaget opfordringer til offentlig at udtale mig angående visse punkter i den tale, De havde den elskværdighed at holde for mig ved festen på Hasselbacken den 16. April. Da jeg imidlertid ikke véd om disse opfordringer er foretagne med Deres vidende og efter Deres ønske har jeg selvfølgelig ikke kunnet efterkomme dem og jeg tror nu at kunne undlade det i det jeg henviser til den redegørelse jeg giver i min svartale ved Norsk Kvindesags Forening hersteds den 26. Maj og som har været meddelt i tidningerne. Heri er mit eget syn på min digtning antydet.

Med mange gode hilsninger tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til RANDI BLEHR, KRISTIANIA 31. mai 1898

Kjære Fru Statsminister Blehr

Maa det herigjennem være mig tilladt at frembære for Norsk Kvindesagsforening min varmeste Taksigelse for den overordentlig smukke og stemningsfulde Fest, hvormed Foreningen har glædet og hædret mig. Festaftenen og det venlige Sindelag, hvoraf den er fremgaaet, vil altid forblive mig i lys og levende Erindring.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til SIGNE LUND, KRISTIANIA [juni 1898]

Med tak for bidraget til festen den 26. Maj 1898.

Henrik Ibsen

Til ROSA FITINGHOFF, KRISTIANIA 26. juni 1898

Konvolutt

Fröken Rosa Fitinghoff,

Karlavägen 42,

Stockholm.

Kristiania, den 26.6.98.

Kæreste frøken,

Jeg takker Dem så hjerteligt for at De opfyldte min bøn og sendte mig fotografiet så at jeg nu daglig kan sidde og sé på Dem fra siden af uden at De véd af det, – og når jeg vil sé Dem lige ind i øjnene så tar jeg det store gruppebillede for mig. Der sidder De så stille og tankefuld, som om De drømte og ikke havde aning om at nogen så på Dem. – –

Ja, det var elskværdigt af Dem at De gav anledning til at dette prægtige billede blev mig tilsendt. Jeg kender dem igen allesammen og har naturligvis for længe siden fremført min taksigelse til herr Uggla.

Om den svenske folkedansen skulde kunne vinde indgang her i staden er et spørsmål som det i øjeblikket er vanskeligt at svare på. Sagen måtte forberedes og jeg gør med levende interesse hvad jeg kan for at forberede den. –

Hver dag læser jeg de stockholmske tidningerne og har med særlig glæde bemærket de store festligheder, som i sommer har været holdt på Skansen. Deres moders navn har jeg fundet blandt de assisterende damers; men ikke Deres. Jeg tænker mig derfor at De har taget del i folkedansene også ved denne vakre anledning.

Deres breve kan aldrig blive for lange for mig. Men jeg må desværre holde mig til den telegrafiske korthed. Men tag mig det ikke ilde op. Hvad jeg ikke skriver om, – det siger jeg til Deres fotografi.

Og bring så Deres fru moder en ærbødig og forbindtligst helsning fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til ROSA FITINGHOFF, KRISTIANIA 8. juli 1898

Konvolutt

Fröken Rosa Fitinghoff,

Karlavägen 42,

Stockholm.

Kristiania, den 8.7.98.

Kæreste frøken!

Hjertelig tak for brevet, hvoraf jeg med glæde ser at Deres fru moder og De selv rejser til Lysekil i sommer. Jeg håber at De giver mig Deres adresse dersteds for at jeg kan skrive noget mere. Bedst vilde det være for mig om De lagde hjemrejsen til Stockholm over Kristiania i August eller September måned for da er jeg ganske sikkert at træffe her i staden. Nu i Juli har jeg daglig to tyske literatører hos mig, som er komne hid i anledning af den nye, tyske udgave af mine bøger. (En af de herrer sidder hos mig i mit rum mens jeg skriver dette, – kan De ikke mærke det på brevformen?) – Hjertelig velkommen hid! Og skriv snart et langt, langt brev til

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til FREDRIK GJERTSEN, KRISTIANIA 26. juli 1898

Konvolutt

Herr Fr. Gjertsen,

Vildmark. Næsodden.

NB: pr Dampskib Fønix.

Kristiania, den 26.7.98.

Kære Fr. Gjertsen!

Så hjertelig takker jeg dig og din frue for eders venlige indbydelse. Men desværre er det mig umuligt at forlade byen i denne tid på grund af uopsættelige literære gøremål. Ude på Nordstrand har nu i månedsvis ligget min tyske poetiske oversætter, Dr. Morgenstern, beskæftiget med «Kærlighedens komedie», «Brand» og «Peer Gynt». Og lange «Fragebogen» svæver i den anledning daglig truende over mit hoved. Derhos har min engelske oversætter, Mr.  William Archer bebudet sin ankomst hid i disse dage. – Resten mundtlig gennem Dietrichson, som jeg forhåbentlig træffer idag. Gentagen hjerteligst taksigelse!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS KITTILSEN, KRISTIANIA 31. juli 1898

Konvolutt

Herr kand. mag. Nils Kittelsen,

Søegaden 16. IV.

hersteds.

Kristiania, den 31. Juli 1898.

Herr kand. mag. Nils Kittelsen!

Med stor fornøjelse og med levende interesse har jeg idag gjort mig bekendt med Deres venlige brev, der fuldstændig udtaler en af mig længe næret opfatning angående den form, som et mindesmærke i skulptur nutildags helst bør gives.

Skulde Deres vej en af Dagene falde forbi min bolig, vilde det være mig særdeles kært nærmere at få tale med Dem om denne sag. Jeg er stedse at træffe hjemme mellem kl. 10½–11½ formiddag.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 7. august 1898

Kristiania, den 7.8.98.

Kære herr August Larsen!

Af den venlige tilsendelse af 5. hefte af Folkeudgaven slutter jeg at De nu er vendt tilbage til København fra Deres rekreationstur og jeg håber at denne har bekommet Dem og Deres familie godt. Heroppe har der været en forfærdelig ubehagelig sommer iår, så at det ikke for mig har været nogen overvindelse at sidde hjemme. En hel mængde turister har her aligevel været, deriblandt mange elskværdige danske, som det har været mig en stor fornøjelse at træffe og tale med.

For den tilsendte oversigt over min konto for sidste halvår takker jeg Dem så meget. Det var mig en stor tilfredsstillelse at sé at jeg nu kan disponere over så meget at jeg tør bede Dem om godhedsfuldt at ville lade indkøbe for mig værdipapirer efter eget valg til pålydende beløb af 6,000 kroner og ved given lejlighed lade mig vide, hvad slags papirer der er købte; dette sidste er blot for min bogførsels skyld.

De kan tro jeg blev yderlig fornøjet, da jeg i aviserne læste at Folkeudgaven nu var forøget til 15,000 exemplarer. De havde jo i et tidligere brev bebudet en tilvækst, men en så stor havde jeg ikke vovet at gøre regning på.

Hils endelig den fortræffelige Karl Larsen og tak ham foreløbig for den indholdsrige bogpakke han har havt den godhed at sende mig. Brevene og papirerne fra krigens tid er jeg nu i færd med at studere.

Og modtag selv de hjerteligste hilsener og taksigelser fra

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til ROSA FITINGHOFF, KRISTIANIA 27. august 1898

Konvolutt

Fröken Rosa Fitinghoff,

Badhusgatan, 15,

Lysekil.

Sverige.

Kristiania, den 27.8.98.

Kæreste frøken!

Tak for de to breve fra Lysekil! Det skulde altså ikke blive til noget med rejsen til Norge iår. Jeg har hele tiden frygtet dette sluttelige resultat; men jeg må også sige at De ikke har tabt noget synderligt da vejret her i denne sommer har været særdeles ubehageligt; og uden solskin er det ikke hyggeligt at rejse her i landet. – Gustaf af Geijerstam var her nylig med sin hustru og begav sig herfra til Lysekil. De har kanske truffet dem. – Når De nu er kommen til ro igen i Stockholm får jeg nok nogle gode ord fra Dem. Mange helsninger til Deres ærede fru moder.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 29. august 1898

Kristiania, den 29.8.98.

Kære herr dr. Elias!

Indehaverne af vedkommende trykkeri er begyndt at tilsende mig korrekturaftryk til «Hærmændene», hvilke jeg herved remitterer til Dem med anmodning om at videre tilsendelse må blive forhindret. Jeg kan nemlig ikke påtage mig nogen gennemlæsning af mine tidligere arbejder da dette vilde virke altfor forstyrrende på min nuværende beskæftigelse og desuden synes at være ganske overflødigt. – Mange venskabelige hilsener!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til PAUL SCHLENTHER, KRISTIANIA 4. september 1898

direktoer schlenther burgtheater wien

volle freudige zustimmung! herzlichsten dank

henrik ibsen

Til PETER VOSS, KRISTIANIA 5. september 1898

Kristiania, den 5.9.98.

Herr skolebestyrer P. Voss.

Jeg kan gerne give mit samtykke til den omskrevne tilegnelse af den plattyske «Peer Gynt», skønt jeg af hensyn til min højtyske forlægger nødig vilde indblandes mere i sagen, end højst nødvendigt.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 9. september 1898

Kære ven,

jeg sender Dem til gennemlæsning indlagte brev og henleder Deres opmærksomhed på udtrykkene «söhnelos» og «kinderlos». Det første bør bibeholdes.

9.9.98.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF FREDRIKSON, KRISTIANIA 25. september 1898

Kristiania, den 25.9.98.

Kære ven!

Tillad mig herigennem at sende dig min bedste tak for det ved direktør Schrøder modtagne beløb, Kr. 54.58, der kom mig ganske uventet. Og så benytter jeg anledningen til at takke dig for al din store elskværdighed og venlighed imod mig under mit ophold i Stockholm. Det var for mig uforglemmelige dage! Hils alle venner fra mig!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til HANS SCHRØDER, KRISTIANIA 25. september 1898

Konvolutt

Herr teaterchef Schrøder, R. af St. O. ord. m. m.

Victoria Terrasse 2,

hersteds.

25.9.98.

Dr. Henrik Ibsen takker Dem forbindtligst for tilsendelsen af restbeløbet fra Fredrikson. Har idag skrevet til ham og kvitteret for pengene

Deres venskabeligst forbundne

H. I.

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 30. september 1898

Kristiania, den 30.9.98.

Kære Georg Brandes.

Jeg har modtaget Deres brev og jeg er den bøhmiske komponist takskyldig, fordi han har foranlediget Dem til at bryde, hvad De havde forsvoret, nogensinde mere at skrive mig til. Men fremfor alt takker jeg Dem selv for Deres brev, sådan som det nu engang er.

De fortæller mig om Deres sygdom. Som om jeg ikke kendte den! Dag for dag fulgte jeg med spænding og uro beretningerne om Deres tilstand i den kritiske tid. Aviserne sagde at De ingen besøg måtte modtage. Og så skulde jeg trænge mig ind til Dem, lige til sygesengen, med en smule brevskrivning nu og da! Jeg kan umulig tænke mig at det i Deres daværende tilstand var Dem så særlig magtpåliggende at høre noget fra mig. Jeg tror at De nu bagefter tager fejl i dette. I alle fald vilde jeg i Deres sted have udbedt mig fred og ro til at komme på fode igen – og ingen forstyrrelse. Og så kender De jo til overflod min indgroede aversion imod at sætte mig ned og skrive breve. Og hvad skulde det være godt for? At jeg skylder Dem så meget, også fra den seneste tid, og at jeg med takfølelse erkender dette, det véd De dog. Og dersom De alligevel tviler, – kunde så en skriftlig forsikring hjælpe til noget? Herregud, De véd da, hvor let det går at sætte et slags fransk generalstabsbrev sammen.

Jeg kan derfor ikke finde at min taushedsbrøde er så kvalificeret at den berettiger Dem til at titulere en mangeårig ven for «Deres Højvelbaarenhed» eller lignende. Og jeg synes aldeles ikke at det er en mand som Dem værdigt at tage sådan på vej for et par forsømte breves skyld, – og det oven i købet breve fra en mand, hvis hovedpassion det aldeles ikke er at udveksle epistler – selv med sine bedste og kæreste venner. –

Indlagte brev må jeg desværre selv svare på, da jeg har kontraktmæssige hensyn at tage til mine tyske teateragenter. Jeg har igår modtaget et direkte brev fra herr Fibich om samme genstand.

Hils Deres frue og frøken Edith på det hjerteligste fra os.

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til HEDVIG STOUSLAND, KRISTIANIA 3. oktober 1898

3die oktober 1898.

Kære søster!

Modtag dette billede og min hjerteligste hilsen. Jeg tror nok at vi to har stået hinanden nær. Og således vil det vedblive mellem os.

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 5. oktober 1898

Kristiania, den 5.10.98.

Kære herr boghandler Lund!

For de i forgårs modtagne 400 kroner beder jeg Dem herved modtage min forbindtligste tak og kvittering.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til AURÉLIEN MARIE LUGNÉ-POË, KRISTIANIA 10. oktober 1898

M. Lugné-Poe doit régler ses apports en conformité avec le Comte Prozor; en l’absence de ce dernier, il règle toutes les questions de traduction, d’interprétation et d’ordre dans les façons de présenter mes pièces au public français. Il lui suffit de m’écrire s’il éprouve quelque hésitation, mais il a le droit de prendre toute décision et de réclamer l’appui de la Société des Auteurs français –

Henrik Ibsen.

Til ZDENKO FIBICH, KRISTIANIA 10. oktober 1898

Christiania, den 10.10.98.

Sehr geehrter Herr.

In Beantwortung Ihres freundlichen Briefes theile ich Ihnen hierdurch ergebenst mit, dass ich gegen Ihren Plan, zu meinem Schauspiele «Die Frau vom Meere» Musik zu komponiren, persönlich nichts einzuwenden habe.

In geschäftlichem Bezug der Sache müssen Sie sich aber gefälligst an meinen Agenten, Herren Felix Bloch Erben, Berlin, wenden und mit diesen Herren einen Vertrag eventuel abschliessen.

Für die mir zugegangenen Klavierauszüge bitte ich Sie meinen besten Dank empfangen zu wollen. Ich bin aber ganz und gar unmusikalisch, das heisst: ohne musikalische Kenntnisse, und es fehlt mir übrigens an Zeit um mich mit der Angelegenheit ferner beschäftigen zu können.

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til BERGLIOT IBSEN, KRISTIANIA 17. oktober 1898

Mandag, 17.10.98.

Kære Bergliot,

Jeg takker dig hjertelig fordi du var så elskværdig at tænke på mig med en billet til koncerten. Men jeg tør desværre ikke benytte den da jeg af erfaring véd at der vilde følge en forkølelse efterpå. Nærmere mundtligt.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til ARTUR HAZELIUS, KRISTIANIA [oktober 1898]

Kjære, fortræffelige Ven!

Jeg takker dig saa hjerteligt for Indbydelsen til Festen paa Skansen den 24de Oktober; men desværre er det mig umuligt at kunne komme til Stockholm nu, da saa mange uopsættelige Arbeider binder mig til Skrivebordet. Vær imidlertid forvisset om, at jeg her i Tankerne skal være tilstede ved dit Storværks Jubilæumsfest og gjenkalde i min Erindring Besøgene i «Nordiska Museet» ved Drottninggatan i 1877 og nu sidst oppe paa den underbare Skansen.

Hæder og Glæde og vedvarende Fremgang for dette storartede Nationalanliggende ønsker af Hjertet

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 30. oktober 1898

Kristiania, 30.10.98.

Dr. Henrik Ibsen beklager meget at han ikke kan forføje over opførelsesretten til «En folkefiende» i København. Det kgl. Teaters tilladelse må først erholdes.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA [oktober 1898]

Kan intet oplyse herom. I dette år kommer det i ethvert fald ikke.

H. I.

Til GUSTAF AF GEIJERSTAM, KRISTIANIA 4. november 1898

Kristiania, den 4. 11.98.

Kære ven!

Jeg beder Dem have så hjertelig tak for alt, hvad De i den senere tid har sendt mig, både for Deres breve, som jeg har så svært for at udtyde, og nu senest for den nye bog af Strindberg. Bring ham min varmeste og oprigtigste taksigelse derfor og sig ham at han har beredt mig en i sandhed stor og overraskende glæde ved dette vidnesbyrd om at han i venlighed har tænkt på mig. Som De véd har jeg hans billede stadig for øje i mit arbejdsrum, og i mine tanker lever han gennem sine værker, dem jeg altid køber og læser så snart de kommer ud. Selv vil jeg ikke direkte skrive til ham. Jeg vil heller først søge en anledning til at møde ham personlig. – – – Jeg sér af tidningerne at De lige ufortrødent holder fast ved Deres digteriske arbejde, og da er det jo bare godt at De har praktiske gøremål at varetage ved siden af det store hovedsagelige. – Hils hjerteligst Deres hustru og Deres barn fra

Deres altid hengivne

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF AF GEIJERSTAM, KRISTIANIA 15. november 1898

Kristiania, den 15.11.98.

Henrik Ibsen takker hjerteligst for Deres nye bog og for den elskværdige dedikation, som jeg skriver på venskabets regning. Mange hilsninger fra

Deres hengivne

H. I.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 17. november 1898

Kristiania 17.11.1898.

Manuskript kommt möglichst bald.

I.

Til JENNY BLICHER-CLAUSEN, KRISTIANIA 20. november 1898

Kristiania, den 20.11.98.

Min kære vildand!

Hvorfor jeg ikke svarer? Det er fordi De i Deres breve kræver ligefremme umuligheder af mig. Jeg står ikke på en så intim fod med herr Bjørn Bjørnson at jeg kan gå til ham og bede ham om en tjeneste. Ikke en gang selv om sagen gælder Dem. Og desuden har herr Bjørnson slet ingen indflydelse på repertoiret ved Kristiania teater, der efter udløbet af indeværende sæson vil ophøre at existere. De må derfor aldeles ikke indlevere Deres stykke til dette døende teater, der visst ikke antager noget nyt stykke mere. De vilde kun volde Dem selv og Deres arbejde skade derved. – Og mig vilde De altså bedrøve – – –

En anden sag er det når det store nye «Nationalteater» til næste år bliver åbnet; dette har intet med Kristiania teater at skaffe og kommer til at behøve meget nyt. Der vil «Et Vildskud» kunne bruges. Og så skal vi have tålmodighed og være ved godt mod så længe.

Deres fortælling vilde jeg nok gerne tale med Dem om en gang. Men ikke skrive mere! For på papiret falder det så koldt og dødt.

Vildandens ven

H. I.

Til PETER NANSEN, KRISTIANIA 21. november 1898

Kristiania, den 21.11.98.

Kære herr Peter Nansen!

Herved har jeg den fornøjelse at tilbagesende firkanten i udfyldt stand. –

Og lad mig så tillige få lov til hjerteligt at takke Dem for Deres nye digtning. «Judiths ægteskab» har gennem Deres noble, forståelsesfulde og forståelsesvillige tolkning beredt mig en sjelden nydelse. Gid nu blot den tyske oversættelse må falde i fine, varsomme hænder; digtet er et kabinetsstykke og må behandles derefter.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

NB! Deres brev kom mig først i dag i hænde, da posten hersteds ikke ombæres om søndagene. Hils Hegels!

H. I.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 21. november 1898

21.11.98.

Kære ven!

Herved sender jeg dig den ønskede udtalelse. Undskyld forsinkelsen

Din hengivne

H. I.

Til OLUF MARTIN ANDERSEN, KRISTIANIA 27. november 1898

Konvolutt

Herr stadsingeniør Andersen,

Sehesteds Plads 2.

27.11.98.

Kære stadsingeniør!

De hjerteligste lykønskninger til fødselsdagen sendes dig i hengivenhed af

Din mangeårige ven

Henrik Ibsen.

Til MONS LIE, KRISTIANIA [oktober/november 1898]

Digteren herr Mons Lie.

Må det være mig tilladt herigennem at bringe Dem min bedste tak for den venlige tilsendelse af Deres nye digtning. Jeg havde forøvrigt allerede værket; køber altid Deres bøger så snart de udkommer.

Med hilsen til Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til RAGNVALD HJERLOW, KRISTIANIA 1. desember 1898

Konvolutt

Herr landskabsmaler R. Hjerlow.

Nedre Slotsgade 3.

1.12.98.

Dr. Henrik Ibsen takker forbindtligst for meddelelsen men er desværre forhindret fra at deltage. Hils godhedsfuldt min ven Bergslien fra mig.

H. I.

Til EDVARD SKARI, KRISTIANIA 10. desember 1898

Kristiania, den 10.12.98.

Herr sekretær Skari!

Jeg beder Dem, godhedsfuldt at bringe Kunstnerforeningen min hjerteligste tak for dens venlige indbydelse; men desvære tør jeg af helbredshensyn ikke gøre brug af samme.

Med de bedste ønsker for foreningens trivsel og fremgang tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 18. desember 1898

Kristiania, 18.12.98.

Kære herr William Archer!

Tag mig ikke altfor ilde op at jeg så længe har ladet Deres sidste venlige brev henligge ubesvaret og først idag erkender modtagelsen af det tilsendte beløb £: 1.16.5. Så snart jeg kan skal jeg meddele Dem, hvad tid mit nye skuespil vil kunne ventes.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NATIONALTHEATRET, KRISTIANIA 21. desember 1898

Kristiania, den 21.12.98.

Til Nationalteatrets administration.

Som svar på administrationens ærede skrivelse tillader jeg mig at meddele at det vil være mig en fornøjelse at træde i forbindelse med Nationalteatret når Kristiania teater afslutter sin virksomhed. Ønskeligt vilde det imidlertid være for mig om jeg forud for overenskomsten kunde opnå en kort samtale med et af den ærede administrations medlemmer for at erholde enkelte oplysninger, som jeg for tiden savner. Jeg er hver dag sikrest at træffe hjemme kl. 11–11½ formiddag, eller jeg skal møde frem til opgivet tid og sted om dette falder bekvemmere for administrationen.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til CAROLINE SONTUM, KRISTIANIA 21. desember 1898

21.12.98.

Kære fru Dr. Sontum!

Må jeg sende Dem denne bog med en tak for Deres gode, hjertevarme venskab?

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til BJØRNSTJERNE BJØRNSON, KRISTIANIA 29. desember 1898

Kristiania, 29.12.98.

Kære Bjørnson,

Jeg har nu netop modtaget dit brev og vil straks i al korthed besvare det. – Nationalteatret har allerede henvendt sig til mig angående mine stykker og jeg forlanger 10 % af billetsalget + abonnementsindtægten. Du skriver at du har fåt bare 10 % af nettoindtægten. Dette må være en misforståelse. Du har visst fået 10 % af bruttoindtægten eller billetsalget. – Efter loven om forfatterret, Kap IV, § 21, varer ejendomsretten indtil 50 år efter forfatterens død. Vi bør holde fast ved dette.

Med gode hilsener til dig og dine

venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF AF GEIJERSTAM, KRISTIANIA 30. desember 1898

30.12.98.

Dr. Henrik Ibsen takker hjerteligst for julekortet og ønsker et glædeligt nyt år for Dem og Deres familje.

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 30. desember 1898

Kristiania, den 30.12.98.

Kære Georg Brandes!

Aviserne har bragt mig meddelelse om det tab, som De og Deres slægt har lidt, og jeg forstår det savn og den tomhed, De nu trykkes af, thi De stod visstnok Deres afdøde moder usædvanlig nær. Vær forsikret om at jeg med deltagelse har dvælet hos Dem i disse dage. – –

Og så må jeg få lov til hjerteligst at takke Dem for den rige gave, som De havde den usigelige varmhjertethed at sende mig – umiddelbart efter modtagelsen af mit sidste brev, der jo ikke indbød til et sådant vennesvar. Tak, tak for dette! Deres fine, varme, sjælfulde digte læser jeg stadig på ny og jeg forstår nu at De ikke længer skriver direkte vers; for det er jo det samme fond af poesi, De har nedlagt i Deres storslåede epos om Shakespeare, i digtet om Disraeli, om Lassalle og i alt det øvrige; hvor historisk det end kan være, så er det dog altsammen gennemåndet af latent poesi, af Deres egen poesi fra ungdomsversenes dage. – Bogen om Julius Lange forekom mig yderst fængslende under læsningen og således har jeg bevaret den i erindringen bagefter. Men den har ikke egentlig bragt mig varmere ind til Julius Lange. Han forekommer mig fremdeles lidt for akademisk, lidt for korrekt og altfor irriterende samvittighedsbesværet. Men så mangler jo også Deres breve, som jeg svært gerne vilde havt med; for det er aldrig heldigt for forståelsen af en dialog at man kun kan høre den ene persons repliker og må gætte sig til den andens. For mig står venskabet mellem Dem og Julius Lange som ikke ret indlysende. Har De ikke undertiden, uden selv at ville det, virket terroriserende på hans brevstil? Har han ikke under affattelsen af sine vennebreve taget et visst hensyn til, hvorledes de vilde blive modtagne? Og dette kan jeg ikke godt bringe i harmoni med venskab.

Men, hillemænd, her har jeg nok uforvarende forvildet mig ind på enemærker, hvor jeg ikke hører hjemme. Also, – «Schwamm darüber!»

Og modtag så en hjertelig tak for det forløbne år, vore bedste hilsener til Dem og Deres og ønsket om alt muligt godt i det år, som kommer.

Deres trofast hengivne

Henrik Ibsen.

Til JENNY BLICHER-CLAUSEN, KRISTIANIA 30. desember 1898

30.12.98.

Hjertelig hilsen til den dejlige lille «Sip»! Og tusend gode varme nytårsønsker til min egen Vildand!

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 30. desember 1898

30.12.98.

Hjertelig tak for kortet og for al godhed og elskværdighed i det forløbne år! Modtag vore varmeste ønsker om et godt og glædeligt nytår!

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 30. desember 1898

30.12.98.

Modtag i gammelt venskab min hjerteligste tak for alt godt i det forløbne år og mine bedste ønsker om et glædeligt nytår!

Til ROSA FITINGHOFF, KRISTIANIA 30. desember 1898

30.12.98.

Dr. Henrik Ibsen sender Dem i hengivenhed sine hjerteligste helsninger og sine varmeste ønsker om et godt og glædeligt nyt år for Deres fru moder og for Dem selv.

Til INGEBORG BJØRNSON, KRISTIANIA 31. desember 1898

31.12.98.

Dr. Henrik Ibsen takker på egne og hustrus vegne for de smukke blomster og ønsker et glædeligt nytår.

1899

Til SOPHUS MICHAËLIS, KRISTIANIA 2. januar 1899

Kristiania, den 2.1.99.

Herr Sophus Michaëlis,

De må ikke dømme mig hårdt eller uvenligt fordi jeg har ladet Deres Sirener ligge på mit bord i næsten en hel måned og først nu sender Dem et takkens ord for Deres friske, prægtige digtergave. Læsningen af Deres sange har mangen gang hos mig vakt et stille suk efter hine fjerne tider, da jeg selv skrev vers. Hjertelig tak også derfor!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 6. januar 1899

Dr Julius Elias Matthaikirchstr 4 Berlin

Kaiser und Galiläer selbstverständlich vorbereiten. muss entschieden Arbeitsruhe haben. Gruss!

Herick Ibsen

Til KOMITEEN FOR PRESSENS TIVOLIUGE, KRISTIANIA 7. januar 1899

Da man allerede, uden mit vidende, har disponeret over mit navn på indbyderlisten, så får det vel af hensyn til pressen blive stående.

den 7.1.99.

Henrik Ibsen.

Til CHRISTOPHER LUNDH, KRISTIANIA 8. januar 1899

Konvolutt

Herr løjtnant Chr. A. B. Lundh,

Drammensvejen 66

hersteds.

8.1.99.

Dr. Henrik Ibsen takker herr løjtnant Lundh forbindtligst for den godhedsfulde tilsendelse af de to gamle breve.

Ærbødigst

H. I.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 8. januar 1899

8.1.99

Dr. Henrik Ibsen takker Dem forbindtligst for remissen for 4. kvartal f. år. Godt og glædeligt nytår!

Venskabeligst

H. I.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 8. januar 1899

8.1.99.

Kære herr August Larsen!

Også jeg synes at de omskrevne digte kan blive stående, men gør forresten dermed som De vil. Derhos ønsker jeg at mit digt, «Stjerner i lyståge», må blive optaget som det næst sidste i samlingen. Det stod i sin tid trykt i « Juleroser», men må vel nu være frit. Muligens sender jeg Dem endnu et lidet utrykt digt, der oprindelig blev skrevet som et slags introduktion til « Bygmester Solness». Men dette vil jeg dog overveje endnu nogle dage.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA [12. januar 1899]

Pressens Tivoli-Uge til Indtægt for Pensionsfondet

Undertegnede tillader sig at rette en Henvendelse til den store avislæsende Almenhed med Anmodning om ved Bidrag eller paa anden Maade at støtte de Tilstelninger, der vil blive afholdt paa Tivoli i Slutningen af Januar Maaned 1899, og hvis Indtægt vil tilfalde Pressens Pensionsfond.

Henrik Ibsen.

Til EDVARD GRIEG, KRISTIANIA 13. januar 1899

Kristiania, den 13.1.99.

Kære Edvard Grieg!

Jo, Deres brev er kommet mig rigtig i hænde, og når jeg ikke hidtil har svaret, så er grunden den at jeg først vilde afvente en meddelelse om samme sag fra «Norsk forfatterforening», hvor jeg vidste at den var under ventilation. Denne meddelelse, som jeg nu har modtaget, går ud på at foreningen opnævner en komité, som i forbindelse med dens juridiske konsulent, fuldmægtig i kirkedepartementet, kand. jur. Hoel, skal træffe de fornødne skridt til sagens ordning. Jeg er derfor meget i tvivl om hvorvidt en indblanding fra min side for tiden vilde være ønskelig. Fagmand på dette internationale gebet er jeg jo ikke og kan altså for så vidt intet bidrag yde til sagens heldigste løsning. Skulde De imidlertid alligevel ønske det, skal jeg med fornøjelse sende Dhrr. Hegels og W. Hansens skrivelse til kirkedepartementet ledsaget af en indtrængende anbefaling.

Med de hjerteligste hilsener til Dem og fru Grieg tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til ANDREAS AUBERT, KRISTIANIA 16. januar 1899

16.1.99.

Dr. Henrik Ibsen takker forbindtligst for de tilsendte billetter men kan desværre ikke benytte samme.

Til KIRKE- OG UNDERVISNINGSDEPARTEMENTET, KRISTIANIA 22. januar 1899

Til Kirkedepartementet.

Efter anmodning af komponisten, Dr. Edvard Grieg tillader jeg mig herved at oversende til det kgl. Departement for kirke- og undervisningsvæsenet indlagte skrivelse, i det jeg ledsager samme med min varmeste og mest indtrængende anbefaling til snarest mulig ordning af det omskrevne for norske forfattere og komponister uholdbare forhold.

Kristiania, den 22. Januar 1899.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til AXEL HEIBERG, KRISTIANIA 23. januar 1899

Konvolutt

Herr konsul Axel Heiberg,

Lysaker station

Vestbanen.

Kristiania, den 23.1.99.

Kære herr konsul Heiberg!

Hjertelig tak for lånet af fotografierne, som har interesseret mig meget. Undskyld blot at jeg har beholdt dem så længe.

Kun frygter jeg at da den ene statue allerede er støbt i bronce og den anden endnu står i gibs, at denne sidste vil i begyndelsen virke noget afstikkende i metalfarven. Men dette retter sig jo med tiden.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 25. januar 1899

Kristiania, den 25. 1. 99.

Kaere Dr. Elias!

Indlagte brev, som har henligget nogen tid hos mig, vil jeg ikke undlade at sende Dem med anmodning om at afgive det til herr Fischer. Jeg antager rigtignok at han kender de omskrevne planer og at han har taget sine forholdsregler for at forhindre det paataenkte attentat paa hans interesser.

Deres hengivne

Henrik Ibsen

Til ANDREAS AUBERT, KRISTIANIA [januar 1899]

Kære herr Dr. Aubert!

Modtag venligst indlagte 100 kroner til dem, De arbejder for.

Dr. Henrik Ibsen.

Til HENRIK MIKAEL HELLIESEN, KRISTIANIA 3. februar 1899

Kristiania, den 3.2.99.

Herr advokat Helliesen.

Jeg må bede Dem godhedsfuldt undskylde at jeg efter modtagelsen af Deres udkast til kontrakt mellem Nationalteatret og mig ikke har ladet Dem høre fra mig.

Naturligvis har jeg gjort mig indgående bekendt med udkastet; men stedse mere og mere er det blevet mig indlysende at jeg umulig kan indlade mig på, for den hele række af mine skuespil, at afslutte nogen bindende kontrakt med et teater, hvis kunstnerpersonale endnu ikke er valgt og hvis plan og principer er mig ubekendte.

Jeg vilde derfor være Dem taknemmelig for endnu en samtale og står fra mandag formiddag til tjeneste i så henseende.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til PHILIPP RECLAM JUN., KRISTIANIA 12. februar 1899

Christiania, den 12.2.99.

Sehr geehrter Herr!

Ihr werthes Schreiben ist mir richtig zugegangen und habe ich Ihnen darauf nur die Mittheilung zu geben, dass ich Ihren Brief vom 7. v. M. nicht an Herrn Fischer sondern an meinen Stellvertreter, Herrn Dr. Julius Elias, Berlin, übersandt habe, freilich mit der Bitte, Herrn Fischer davon Mittheilung zu machen damit dieser Herr als Verleger der Gesammtausgabe meiner Werke die nötigen Massregelen treffen könnte um unsere gemeinschaftlichen Interessen zu schützen. Persönlich kann ich ja in die Sache nicht mit Wirkung eingreifen.

Hochachtungsvoll

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 13. februar 1899

Kristiania, den 13.2.99.

Kære herr Hegel,

Med stor fornøjelse har jeg idag modtaget opgørelsen for forrige år og takker Dem hjerteligst derfor.

Jeg vilde særdeles gerne have indkøbt obligationer til pålydende beløb af 20–22,000 kroner, alt efter som kursen for tiden står. Hvilke obligationer der helst bør vælges sér jeg mig ganske ude af stand til at afgøre og beder derfor om at måtte overlade dette til Deres kyndige skøn.

Jeg er nu for alvor begyndt at arbejde med mit nye stykke og håber sikkert at få det færdig til vanlig tid, ud over efteråret. Mit befindende er udmærket godt. Min hustrus efter omstændighederne også ret tilfredsstillende. – Hjertelige hilsener til Dem og Deres kære, elskværdige huslige kreds!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til OSSIP-LOURIÉ, KRISTIANIA 19. februar 1899

Christiania, den 19.2.99.

Herr Ossip-Lourié,

Jeg er Dem meget forbunden for Deres elskværdige tilbud om at ville offentliggøre nogle tanker, uddragne af mine arbejder og meddeler Dem herved med stor fornøjelse den forlangte approbation.

Kun beder jeg Dem erindre at de i mine skuespil fremkastede tanker hidrører fra mine dramatiske personer, der udtaler dem, og ikke i form eller indhold ligefrem fra mig.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 24. februar 1899

Kristiania, 24.02.99.

Kære herr August Larsen!

Tak for Deres venlige brev! Herr Helsengreen må gerne beholde « Vildanden» indtil en anden direktør melder sig. Skrivelsen fra Dr. Buzzi skal jeg besvare idag eller senest imorgen. J. B. Halvorsen har fået alle de oplysninger om digtene, som jeg har kunnet skaffe til veje.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 24. februar 1899

Kristiania, den 24.2.99.

Kære herr Hegel!

Jeg takker Dem hjerteligst for Deres igår modtagne meddelelse om at det af mig ombedte indkøb af værdipapirer allerede har fundet sted, og håber De godhedsfuldt undskylder den dermed forbundne ulejlighed.

De mange med Folkeudgaven forbundne separate oplag volder mig af flere grunde en særlig stor glæde og tilfredsstillelse.

Jeg arbejder daglig med mit nye skuespil og håber at få manuskriptet færdigt adskillig tidligere end sædvanligt så at trykningen denne gang kan tages med mere ro end ellers.

Med de bedste hilsener til Dem og Deres tegner jeg mig

Deres venskabeligst hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDVARD BRANDES, KRISTIANIA 1. mars 1899

Kristiania, den 1.3.99.

Kære Dr. Edvard Brandes!

Idag kommer jeg til Dem, som en slags supplikant. Dog ikke direkte på egne vegne.

Sagen angår nærmest en ung landsmandinde af mig, pianistinden frøken Hildur Andersen, som De vel kender af navn, og som har modtaget en opfordring til i begyndelsen af Marts at komme til København for at medvirke ved en Palækoncert. Hun er elev af Leschetizky og har jo som kunstnerinde et meget godt navn her i landet, men nærer en viss ikke ganske uforklarlig skræk for København, hvor hun ikke hidtil har optrådt.

Selvfølgelig er det ikke min mening at ville forsøge på at øve nogen som helst indvirkning på den eventuelle musikkritik i Deres blad, men kun at bede om at hun må blive mødt med velvilje. Hun står mig personlig nær, er mig en god, klog og trofast veninde, og jeg føler mig i stor taknemmelighedsgæld til hendes familie, i hvis hus jeg boede under mine første ungdomsår i Bergen. Derfor sender jeg Dem disse linjer.

Og så kan jeg ikke undlade at benytte lejligheden til hjerteligst at takke Dem som den, der først bragte på bane tanken om en samlet udgave af mine bøger. Det viser sig at være et for mig særdeles tilfredsstillende foretagende.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN ROHDE, KRISTIANIA 1. mars 1899

Konvolutt

Herr skræddermester Christian Rohde,

Kirkegaden,

hjørnet af Prinsens gade.

1. Marts 1899.

Dr. Henrik Ibsen beder om afhentning af en overfrakke til oppudsning og eftersyn, navnlig solid fastsyning af knapperne foran.

Haster!

Til OTTO BORCHSENIUS, KRISTIANIA 5. mars 1899

Kristiania, den 5.3.99.

Kære herr Otto Borchsenius!

I erindring om det venlige sindelag over for mig, som De så ofte har lagt for dagen, kommer jeg til Dem i et lidet anliggende, der ligger mig på hjertet.

Sagen angår en ung landsmandinde af mig, pianistinden frøken Hildur Andersen, datter af herværende stadsingeniør A. Hun har gennem den kgl. musikhandel, W. Hansen, modtaget en opfordring til at optræde ved Palækoncerten førstkommende lørdag. Hun har gjort sine studier i Leipzig og Wien, som elev af Leschetizky og har hersteds et særdeles godt navn som kunstnerinde, men nærer en ikke ganske uforklarlig skræk for København, hvor hun ikke før har optrådt og hvor hun således er ganske ubekendt med forholdene.

Selvfølgelig er det ikke min mening med disse linjer at ville forsøge på at øve nogensomhelst indvirkning på den eventuelle musikkritik i Deres blad, men kun at bede om at hun må blive mødt med velvilje. – Jeg interesserer mig levende for frøken A. og jeg føler mig i stor taknemmelighedsgæld til hendes familie, i hvis hus jeg boede under mine første ungdomsår i Bergen. – Derfor sender jeg Dem dette.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til NATIONALTHEATRET, KRISTIANIA 9. mars 1899

Kristiania, den 9.3.99.

Til Nationalteatrets administration.

Jeg kan gerne bifalde at det tilsendte udkast til redegørelse meddeles eller forevises for Nationalteatrets styrelse men ønsker ikke at det prisgives pressen eller uvedkommende teaternysgærrige.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til ELSA LILLIEHÖÖK, KRISTIANIA 10. mars 1899

Konvolutt

Friherrinde Elsa Lilliehöök,

Köringsberg.

Wretstorp. D.

Sverige.

Kristiania, den 10.3.99.

Jeg har været og er fremdeles så optagen af alvorlige arbejder at jeg først idag kan fremsende denne prøve på min håndskrift.

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 5. april 1899

Kristiania, den 5.4.99.

Kære herr boghandler Lund!

For den modtagne remisse samt for opgøret for 1. kvartal beder jeg Dem herved modtage min bedste tak.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til FREDRIK GRØN, KRISTIANIA 7. april 1899

Konvolutt

Herr doktor A. F. Grøn,

Victoria Terrasse 1.

hersteds.

Kristiania, den 7.4.99.

Herr doktor A. F. Grøn.

Jeg takker Dem hjerteligst for Deres elskværdige indbydelse til middagen den 13. dennes; men desværre er jeg i denne tid forhindret fra at deltage i nogensomhelst selskabelig sammenkomst.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AXEL ANDERSEN, KRISTIANIA 9. april 1899

9.4.99.

Herr Axel Andersen!

Dr. Henrik Ibsen takker ærbødigst og hjerteligst for de tilsendte værker. Jeg forsøger at tilegne mig dem så vidt min mangelfulde fagkundskab tillader.

Forbindtligst

H. I.

Til FREDRIK GRØN, KRISTIANIA [13. april 1899]

Konvolutt

Herr Doktor A. F. Grøn, Ridder af St. Olafs ord. Dbg. p. p.

Victoria Terrasse 1,

hersteds.

Herr doktor A. F. Grøn!

Dr. Henrik Ibsen fremsender sin hjerteligste gratulation til fødselsdagen og ønsker Dem mange gode fremtidsår i usvækket livskraft.

Deres ærbødige

H. I.

Til EDVARD BRANDES, KRISTIANIA 16. april 1899

Kristiania, den 16.4.99.

Kære dr. Edvard Brandes!

Jeg tør ikke længere forsømme at bringe Dem min hjerteligste tak for Deres mageløse godhed og elskværdighed imod min rejsende landsmandinde, for hvilken hun ikke kan finde varme og begejstrede ord nok. Sandsynligvis vil hun til efteråret benytte sig af Deres godhedsfulde tilbud om at være hende behjælpelig med et eller andet klogt råd.

Deres prægtige «Hos Sigbrit» har her havt «einen durchschlagenden Erfolg». Men herom har jo allerede aviserne bragt udførlige beretninger og jeg skal derfor indskrænke mig til at bringe Dem min bedste kollegiale lykønskning, i forvissning om at Sigbrit går en lignende triumf i møde i København og i provinserne. Mange hilsener!

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ROSA FITINGHOFF, KRISTIANIA 17. april 1899

Konvolutt

Fröken Rosa Fitinghoff,

Karlavägen 42,

Stockholm.

Kristiania, den 17.4.99.

Kæreste fröken Rosa, –

De er mere end elsklig, De, som sendte mig den lille blå blomst, – «die blaue Blume», der er så betydningsfuld og så sjelden findes og vindes. – – – Og hav så tak for at De tænkte på mig og på den 11. April ifjor. Den dag går mig aldrig af minde. Vär forvisset om det! – Deres brev bor i et särligt lidet rum i mit skrivebord og når jeg om morgenen går til mit arbejde, da ser jeg altid indom i det lille rummet og hilser på Rosa.

Hjertelig helsning.

H. I.

Til JENNY BLICHER-CLAUSEN, [KRISTIANIA] 1. mai 1899

1.5.99.

Dr. Henrik Ibsen bliver siddende ved sit skrivebord hersteds hele Maj måned ud.

Vildanden er hjertelig velkommen!

H. I.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA [1. mai 1899]

Ich hege den lebhaften Wunsch, daß Herr Christian Morgenstern seinerzeit die Übersetzung meines neuen Stückes besorgen möge. Er ist ein höchst begabter, wirklicher Dichter Außerdem ist er vollständig vertraut mit der norwegischen Sprache, ein Vorzug, den zu finden ich früher nicht bei vielen meiner deutschen Übersetzer das Glück hatte

Til DET KONGELIGE THEATER I KØBENHAVN, KRISTIANIA 11. mai 1899

Kristiania, den 11. Maj 1899.

Til Chefen for det kongelige Theater og Kapel.

Som svar på Deres excellences skrivelse af 5. Maj 1899 giver jeg mig den ære at meddele at jeg med glæde og taknemmelighed indgår på at fornye overenskomsten med det kongelige Theater betræffende mine skuespil «Kongs-emnerne» og «De unges forbund», således at der fra 20de, respektive 25de, forestilling betales honorar som fastsat for originale danske stykker i regulativet af 13. Marts 1890 og 16. Juni 1896, og i det hele underkastes regulativets bestemmelser for danske stykker.

Med udmærket højagtelse har jeg den ære at tegne mig

Deres excellences ærbødige og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til SOPHIE REIMERS, KRISTIANIA 14. mai 1899

Konvolutt

Skuespillerinde frøken Sofie Reimers,

Kristiania.

Kristiania, den 14.5.99.

Kære frøken Reimers,

Jeg takker Dem hjerteligst for at De bragte mig det sørgelige budskab trods den smerte, som måtte fylde Deres sind. – Det er jo trist at tænke på at afslutningen skulde komme så tidligt; men det var måské bedst således.

Vær forvisset om at Deres kære afdøde broder stedse vil leve i min erindring som en trofast, varmhjertet medarbejder.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JOHN LUND, KRISTIANIA 27. mai 1899

Kristiania, den 27. Maj 1899.

Kære herr præsident Lund!

Jeg beder Dem herved modtage min hjerteligste og forbindtligste tak for den elskværdige indbydelse til at deltage i det interparlamentariske voldgiftes-konferences sammenkomster; men på grund af presserende arbejde og muligens derpåfølgende afrejse fra byen sér jeg mig desværre ikke i stand til at gøre brug af den for mig så hædrende opfordring.

Deres ærbødigst hengivne

Henrik Ibsen.

Til MAGDALENE THORESEN, KRISTIANIA [3. juni 1899]

Kære Magdalene Thoresen,

På din 80-årige fødselsdag sender jeg dig denne krans med tak for alt, hvad du har været for vor literatur og for mig personlig.

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til AMALIE MUNCH, KRISTIANIA 4. juni 1899

Konvolutt

Fru professorinde Amalia Munch,

Frederiksberg Allée 10,

København.

Kristiania, den 4.6.99.

Højtærede fru professorinde!

Det gør mig ondt at måtte meddele at jeg af flere samvirkende grunde og hensyn ikke sér mig i stand til at efterkomme den til mig rettede venlige opfordring. Skulde der i mine breve til fru Thoresen findes brudstykker, der kunde benyttes, har jeg intet imod at sådant skér.

Min hustru frembærer sine hjerteligste hilsener.

Deres ærbødigst forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS VOGT, KRISTIANIA 7. juni 1899

Konvolutt

Herr redaktør Nils Vogt,

«Morgenbladet»

hersteds.

Privat!

Privat!

7.6.99.

Herr redaktør Nils Vogt.

«Morgenbladet»s notits om konsulatsagen i gårsdagens aftennummer er dumdristig.

Har man betænkt hvad den for bladets protegé kan drage efter sig? Oprippen af gamle historier, som nu helst burde være glemte!

Og desuden kan jeg konfidentielt på ære og samvittighed meddele Dem at det trufne arrangement stemmer med ønsker, udtalte fra meget højt, afgørende sted.

Deres

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIANIA THEATER, KRISTIANIA 10. juni 1899

Konvolutt

Til Christiania Theaters Direktion,

hersteds.

10.6.99.

Dr. Henrik Ibsen takker forbindtligst for indbydelsen og skal personlig, om muligt, benytte samme. Min hustru er desværre forhindret.

H. I.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 19. juni 1899

Werde hoffentlich bald Zeit finden, es zu lesen. Gegenwärtig sehr beschäftigt.

Til NIKOLAI 2., KRISTIANIA [juni 1899]

Til Hans Keiserlige Majestæt Nikolai II, keiser og selvhersker over alle russere, zar af Polen, storfyrste af Finland, osv. osv.

Undertegnede tillader sig i dybeste ærbødighed at anbefale til D. K. M.s bevaagne opmærksomhed den petition af 5te marts (22de februar) 1899, ved hvilken mere end en halv million finske mænd og kvinder har rettet til D. K. M. en henvendelse om opretholdelsen af de rettigheder og privilegier, som gjentagne gange høitidelig er bekræftede af Finlands regenter.

Den ædle tenkemaade, der har ledet D. K. M. til at tage initiativet til den nu i Haag forsamlede fredskonferance, og den ophøiede erkjendelse af fredens og retfærdighedens betydning, som deri har faaet udtryk, har givet os mod til at henvende os til D. K. M. med denne bøn om, at det lovlydige og pligttro finske folk maa faa bevare den forfatning, som det selv anser som en umistelig betingelse for landets fremgang og lykke, og i ly af hvilken det har formaaet at udvikle en kultur, der har erhvervet det hele den civiliserede verdens agtelse og sympati.

Bjørnstjerne Bjørnson | Bjørn Bjørnson | E. Blix
W. C. Brøgger | Sophus Bugge | R Collett | L. Dietrichson
Arne Garborg | B. Getz. | Edvard Grieg. | Hans Gude
F. Hagerup | Henrik Ibsen. | Alexander L. Kielland
S. B. Laache | M. Lambrechts | Jonas Lie | J Lieblein.
Moltke Moe | H. Mohn. | Bredo Morgenstierne | Gerhard Munthe.
Fridtjof Nansen | Eilif Peterssen | J. E. Sars | G. O. Sars
E Schønberg | Christian Sinding | Gustav Storm. | Joh. Storm
J Svendsen | Frits Thaulow | E. Werenskiold.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 2. juli 1899

Kristiania, den 2. Juli 1899.

Kære herr boghandler Lund!

Med megen tak erkender jeg modtagelsen af kvartalsopgør og remisse. Ligeledes er jeg Dem særdeles forbunden for den ulejlighed, De var så elskværdig at påtage Dem ved ordningen af mine skatsedler.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til MARY KARADJA, KRISTIANIA 2. juli 1899

Konvolutt

Prinsesse Karadja,

5, Norra Blasieholmshamnen

Stockholm.

2.7.99.

Dr. Henrik Ibsen, takker prinsesse Karadja forbindtligst for den tilsendte bog, som det skal väre mig en stor fornöjelse at göre mig bekendt med.

Til ROMAN WOERNER, KRISTIANIA 7. juli 1899

Konvolutt

Herrn Dr. Roman Woerner,

Türkenstrasse 91. III.

München.

Kristiania, den 7.7.99.

Kære herr dr. Woerner!

Som svar på Deres venlige forespørgsel skal jeg i al korthed svare at jeg som grundlag for «Kejser og Galilæer» ikke har benyttet noget enkelt historisk værk – Tillemont’s kender jeg ikke, – men jeg har gennemgået og gjort uddrag af en hel række kirkehistoriske forfattere og er i denne henseende det tyske bibliotek på Kapitol stor tak skyldig. Ammianus Marcellinus er den forfatter, som jeg for det historiske stofs vedkommende nærmest har beskæftiget mig med og som jeg har havt mest nytte af. – Undskyld mit hastværk. Jeg er meget optaget af arbejde i denne tid. Skriver flittig på et nyt skuespil.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til ROSA FITINGHOFF, KRISTIANIA 12. juli 1899

12.7.99.

Kæreste frøken,

Hjertelig tak for Deres brev og hjertelig velkommen hid til landet og til staden. Mig vil De træffe her og jeg glæder mig overordentlig til at få se Dem igen. Mange hilsninger til Deres fru moder fra Deres altid hengivne

H. I.

Til SOPHIE PETERSEN, KRISTIANIA 15. juli 1899

15.7.99.

Til fru Sophie Petersen født Lossius.

Med tak for årvågent vagthold og for trofast spiontjeneste i ungdomsårene sender jeg Dem min hjerteligste hilsen.

Venskabeligst

Henrik Ibsen

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 23. juli 1899

Kristiania, den 23.7.99.

Kære herr Jacob Hegel!

Af aviserne har jeg erfaret at De er vendt tilbage fra Deres besøg i England, og da herr Larsen meddeler mig at han nu har tiltrådt en ferierejse, så nødes jeg til at ulejlige Dem personlig med et par ord. – Jeg vilde nemlig bede Dem vise mig den venlighed at lade indkøbe for mig og tage i forvaring 13,000 kroner enten i 4 % Østifternes Kreditforenings eller 4 % Jyske Landejendoms Kreditforenings obligationer (resp. 7de og 5te serie). Af det modtagne halvårsregnskab sér jeg nemlig at jeg for tiden kan disponere over omtrent det nævnte beløb. – Om to–tre måneder sender jeg Dem manuskriptet til min nye bog.

Med de hjerteligste hilsener til Dem selv, til Deres frue og børn tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til LUDVIG BERGH, KRISTIANIA 27. juli 1899

Kristiania, den 27.7.99.

Herr Ludvig Bergh.

Med beklagelse må jeg meddele Dem at jeg på grund af uafbrudt beskæftigelse med et nyt literært arbejde ikke sér mig i stand til at levere nogen brugbar udtalelse i anledning af at Nationalteatret begynder sin virksomhed og at jeg således ikke kan efterkomme Deres venlige anmodning.

I det jeg benytter lejligheden til at lykønske teatret med dets utvilsomt heldige valg af redaktør for dets officielle presseorgan har jeg den ære at tegne mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til JOHN LUND, KRISTIANIA 30. juli 1899

30.7.99.

Dr. Henrik Ibsen takker ærbødigst og forbindtligst men kan på grund af uopsætteligt literært arbejde ikke benytte nogen af de indlagte billetter.

Til NATIONALTHEATRET, KRISTIANIA 6. august 1899

Kristiania, den 6. August 1899.

Til Nationalteatrets styrelse.

Med forbindtligst tak for den modtagne forespørgsel skal jeg herved på min hustrus og egne vegne tillade mig at meddele at vi gerne vil overvære festforestillingen fredagen den 1. September, men at vi ved forestillingerne de to påfølgende aftener ikke sér os i stand til at afgive møde.

Ærbødigst

Henrik Ibsen.

Til OLA OG HELGA THOMMESSEN, KRISTIANIA 25. august 1899

Kristiania, den 25.8.99.

Kære herr redaktør Thommessen og frue!

Min hustru og jeg takker så hjerteligt for Deres elskværdige indbydelse, men desværre kan vi af forskellige grunde ikke benytte samme.

Min hustru er fremdeles upasselig og må derfor altid holde sig borte fra selskabelige sammenkomster.

Jeg selv sidder midt oppe i et nyt literært arbejde og tør ikke afbryde tanketråden. Kun én gang har jeg i sommer overværet en større festlighed men måtte bøde derfor med flere dages arbejdsudygtighed bagefter. Desuden har jeg måttet love at være tilstede ved Nationalteatrets åbning. – Altså hjertelig tak og hilsen!

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til EDMUND GOSSE, KRISTIANIA 30. august 1899

Konvolutt

Mr. Edmund Gosse,

Victoria Hotel

hersteds.

30.8.99.

Kære herr Edmund Gosse!

Det var mig en hjertelig glæde at modtage Deres brev. Så skal jeg da endelig træffe Dem og Deres frue personligt. Jeg er hver dag hjemme om formiddagen indtil klokken 1. Jeg er glad og overrasket over Deres ypperlige norsk!

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JENS BRAAGE HALVORSEN, KRISTIANIA 3. september 1899

den 3.9.99.

Kære herr bibliotekar Halvorsen!

Jeg er Dem og herr Salmonsen særdeles forbunden for den elskværdige indbydelse til seksa på tirsdag, men desværre tør jeg ikke modtage den. De sidste dages afbrydelser af mit vanlige levesæt har taget stærkt på kræfterne og jeg må nu atter tage fat på mit i næsten en hel uge forsømte arbejde. Jeg har derhos allerede afslået indbydelser både til idag og til imorgen og føler mig derfor bunden.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til CARL SNOILSKY, KRISTIANIA 7. september 1899

Konvolutt

Herr greve Carl Snoilsky,

Sturegatan 36,

Stockholm.

7.9.99.

Kære ven,

Jeg takker dig så hjerteligt for dit elskværdige brev, som min forsømmelse imod grev Prozor vel nærmest har foranlediget. Nu er imidlertid sagen i orden. Allerede den 29.8. tilskrev jeg ham angående de spørsmål, som han ønskede svar på og adresserede brevet til hans opgivne opholdssted i Paris så det nu sikkert må være kommet ham i hænde for længe siden og jeg således ikke her behøver at gentage mine forklaringer.

Samværet med dig og dine har været det varmeste lyspunkt i min tilværelse i sommer.

Tusend helsninger til grevinde Snoilsky, frøken Elisabeth og dig selv fra

din trofast hengivne

Henrik Ibsen.

Til EMIL REICH, KRISTIANIA 19. september 1899

Konvolutt

Hochwohlgeb. Herrn Professor Dr. Emil Reich

II Gerningasse 7

Wien

Christiania 19.9.99.

Lieber Herr Doctor,

Es ist mir eine grosse Befriedigung gewesen aus Ihrem liebenswürdigen Brief zu erfahren dass schon die dritte Auflage von Ihrem Buch nothwendig geworden ist.

Gestatten Sie mir in aller Kürze Ihre Fragen zu beantworten.

1) Mein neues Drama in deutscher Übersetzung wird vor Neujahr kaum fertig werden. 2) Über meine Dramen kann ich leider keine nähere Aufschlüsse geben. 3) «Gründen,» nicht «befestigen», finde ich das richtige, weil im Stück die Rede ist von etwas was vorher nicht gewesen ist. 4) «Goldmops» ist nur ein Schmeichelname, nichts weiter.

Mit dem besten Dank für Ihr freundl. Schreiben und mit vielen Grüssen zeichne ich mich

Ihr ganz ergebener

Henrik Ibsen.

Til BJØRN BJØRNSON, KRISTIANIA 25. september 1899

25.9.99.

Dr. Henrik Ibsen vil gerne benytte Deres venlige tilbud om en plads i Deres loge ved premièren imorgen og takker Dem på forhånd

forbindtligst

H. I.

Til CHRISTOPHER DUE, KRISTIANIA 1. oktober 1899

Toldinspektør Chr Due

Hjertelig lykønskning til jubilæet og tak for trofast venskab fra ungdomsaarene!

Din hengivne

Henrik Ibsen

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 4. oktober 1899

Kristiania 4.10.99.

Ærede Herre,

Som svar paa Deres henvendelse skal jeg meddele, at jeg af princip aldrig oplyser nogetsomhelst angaaende mine endnu ikke fuldførte arbejder.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til JACOB OG JULIE HEGEL, KRISTIANIA 7. oktober 1899

Kristiania, den 7. Oktober 1899.

Kære herr Jacob Hegel og frue!

Nu nærmer sig med stærke skridt en dag, som danner et festligt punkt i Deres begges liv, og min hustru og jeg kan ikke lade dagen gå forbi uden at blande et ord med ind i festklangen, som på denne dag til Skovgaard vil bæres frem fra nære og fraværende venner.

For 25 år siden skrev jeg nogle verslinjer, hvis ordlyd var gledne mig ud af erindringen indtil jeg nu igen tog dem for mig. Og jeg modtog det bestemteste indtryk af at de ønsker og forhåbninger, jeg dengang udtalte, dem har De begge formået i fuldeste måde at realisere. Bedre og tryggere lykke gives der ikke i det menneskelige samliv mellem to. Og det er mit sikre håb at aftenen en gang vil blive dagen på dens middagshøjde lig. Alt godt for Dem og Deres hus!

Deres i trofast venskab hengivne

Henrik Ibsen.

Til EDITH BRANDES, KRISTIANIA 10. oktober 1899

Kristiania, den 10.10.99.

Kære frøken Edith!

De kan tro det var med glad overraskelse jeg modtog Deres brev fra Paris! Jeg havde tænkt mig at De tilbragte sommeren et steds ved de danske sunde. Og så er De i Paris, – hvor jeg for resten synes at De så ganske må høre hjemme! Hjertelig tak for hilsenen! Clémenceau kender jeg kun af navn; hans løbebane kun overfladisk; véd blot om ham at han er politiker og journalist. Tør jeg bede Dem, hvis lejlighed gives, at bringe ham min bedste tak og forbindtligste genhilsen?

Jeg sidder her i ensomhed som sædvanlig og ruger over et nyt arbejde, der forhåbentlig nu snart vil blive færdigt.

Hils Deres prægtige, monumentale fader tusind gange fra mig. – Og Dem selv ligeså!

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til DIDRIK GRØNVOLD, KRISTIANIA 14. oktober 1899

Kristiania 14.10.99.

Kære Hr. Grønvold,

Jeg takker Dem for Deres brev og miskender ikke Deres elskværdige hensigt, men da det er imod min tilbøjelighed selv at medvirke til nogen slags udbredelse af mine arbejder, saa bér jeg Dem undskylde at jeg ikke ganske kan være Dem til tjeneste i denne sag.

Dersom Deres franske protegé er i besiddelse af fornøden literær kendskab saa vil han sikkert vide hvor kilderne skal søges.

Jeg henviser til J. B. Halvorsen, der oplyser om de mange skrifter der behandler min literære virksomhed og hvad dermed staar i nogen betydningsfuld forbindelse.

De forskellige datoer som De ønsker oplysning om, har jeg selv ikke længer nogen rede paa, og de er ogsaa ganske overflødige i en literær afhandling.

Digtet som De har forefundet hos Jacob Holst maa ikke offentliggøres. Jeg selv har med forsæt tilbageholdt det.

«Lodsen paa Udkik» har vist ingen kunstnerisk værdi og bør derfor helst ikke fotograferes.

Det har glædet mig at høre at De og Deres familie har det godt, og at De ved siden af Deres øvrige arbejde ogsaa finder tid til at fortsætte Deres literære virksomhed.

Jeg sender Dem mine bedste hilsener og tegner mig

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 8. november 1899

Dr Julius Elias Mathaikirchstr 4 Berlin

Wann Stück fertig werden Zeitpunkt erfahren. Seit dann bitte höflichst um Arbeitsruhe Uebersetzung wird hier besorgt

Henrik Ibsen

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 18. november 1899

Dr Julius Elias Mathäikirchstr 4 Berlin

Habe selbstverständlich keinen Vertrag mit Langen abgeschlossen. Wann Uebersetzung fertig werden Sie dieselbe erhalten

Henrik Ibsen

Til DEN GYLDENDALSKE BOGHANDEL, KRISTIANIA 20. november 1899

Kristiania 20.11.1899.

Det nye stykke er færdigt. Manuskriptet til trykning afsendes herfra overmorgen.

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 22. november 1899

Kristiania, den 22.11.99.

Kære herr Hegel!

Hjertelig tak for Deres elskværdige imødekommende brev af 25.10.99!

Nu er altså manuskriptet i Deres hænder og bogen kan da forhåbentlig udkomme før jul. Om de forretningsmæssige anstalter skriver jeg idag til herr Larsen. Nogen hemmeligholdelse af stykkets titel behøves denne gang ikke. Mange hilsener til Deres kære frue og til Dem selv!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 24. november 1899

Kristiania, den 24.11.99.

Kære herr William Archer!

Herved har jeg den fornøjelse at meddele Dem at mit nye tre akters skuespil i manuskript for nogle dage siden er afgivet til den Gyldendalske boghandel, hvorfra korrekturark efterhånden vil blive Dem tilsendt. Stykkets titel er «Når vi døde vågner». Mr. Heinemann bedes godhedsfuldt underrettet.

Med en ærbødig hilsen til Mrs. Archer tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 27. november 1899

Kristiania, den 27.11.99.

Kære herr Hegel!

For Deres gode tilbud angående oplag og honorar for mit nye skuespil aflægger jeg Dem min bedste tak.

Det af herr Fischer foreslåede arrangement går jeg gerne ind på. Også jeg tror at jeg derved sikres alle forfatterrettigheder i Tyskland og Østerrig.

Hjertelige hilsener til Dem og Deres elskværdige frue!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 3. desember 1899

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 3.12.99.

Kære herr August Larsen!

Jeg takker Dem hjerteligst for den forbausende hurtighed, hvormed trykningen af mit stykke skrider fremad. Fra grev Prozor har jeg selv modtaget brev idag og skal svare ham. Den sidste sending til oversætterne kan vel ordnes således at det bliver umuligt for dem at blive færdige før originalen. Texten angående oversættelserne bedes trykt ligesom ved de tidligere lejligheder, og bogen i mit navn sendt til de samme personer som før. Jeg selv vilde særdeles gerne have to exemplarer, mindst en dag før offentliggørelsen. Herr Einar Christiansen må med fornøjelse læse trykarkene. Udstyret bliver sikkerlig meget smukt og fornemt i sin rummelighed. Også dette takker jeg Dem af ganske hjerte for! – Og tør jeg så sluttelig bede om at der godhedsfuldt må blive sendt mig 3000 kroner, – så er jeg færdig med mine plagerier for denne gang.

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 9. desember 1899

Kristiania, den 9.12.99.

Kære herr Jacob Hegel!

For den igår modtagne veksel til beløb 3000 kroner fremsender jeg herved min bedste tak. – Idag havde jeg den fornøjelse at erholde slutningen af korrekturarkene.

Jeg er Dem særdeles takskyldig og forbunden for arrangementet med herr S. Fischer, Berlin, og håber at det vil afgive den tilsigtede betryggelse.

Med mange hjertelige hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til HJALMAR MEIDELL, KRISTIANIA 12. desember 1899

Konvolutt

Herr Hjalmar Meidell,

Welhavensgade 11,

Bergen.

12.12.99.

Dr. Henrik Ibsen takker høfligst for tilsendelsen af Deres digtsamling men kan ikke afgive nogen udtalelse om bogen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 13. desember 1899

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 13.12.99.

Kære herr August Larsen!

Tillad mig, nu da udgivelsesdagen nærmer sig, at anmode Dem om godhedsfuldt at ville tilsende herr Einar Christiansen to hæftede exemplarer af mit nye stykke med bemærkning om at jeg derved betragter stykket som officielt indleveret til Det kgl. Teater. Hvis herr Christiansen har læst korrekturarkene og af en eller anden grund finder at stykket ikke bør spilles, behøves naturligvis ikke nogen indsendelse. – Og så tillader jeg mig at bringe i venlig erindring de to hæftede exemplarer til mig selv personlig et par dage før bogens udkomst. Til det herværende Nationalteater må på forhånd ikke bogen sendes ifald sådant skulde blive bestilt. Til brødrene Brandes afgives vel de vanlige exemplarer fra mig. Ligeså beder jeg om et til Otto Borchsenius, til professor Karl Larsen, til prof. V. Østergård, Berl. Tid., og et til A. Falkman, Nationaltidende, samtlige med påskrift: fra Forfatteren. Fru Thoresen og Jonas Lie behøver jeg vel ikke at nævne; de er gamle selvskrevne fra før. – Og så tak og hjertelige hilsener!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 15. desember 1899

15.12.99.

Dr. Henrik Ibsen har intet imod at et billede af mig optages i det påtænkte værk.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 15. desember 1899

William Archer 2 Vernon chambers Southampton Row London –

Umuligt nu at forandre originalens udgivelse. Mr Heineman aldrig stillet lignende fordring tidligere. Maa arrangere sig paa bedste maade.

Henrik Ibsen

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 16. desember 1899

Kristiania, 16.12.99.

Kære herr William Archer!

Gennem Gyldendals boghandel har jeg erholdt indlagte telegram.

Jeg modtager ikke noget halvt honorar fra herr Heinemann. Derimod forærer jeg ham hele honoraret, som han kan beholde på betingelse at jeg for fremtiden forskånes for enhver forbindelse med ham.

Vær af den store godhed at meddele ham dette og undskyld den ubehagelige kommision, jeg herved bebyrder Dem med.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til DET KONGELIGE THEATER I KØBENHAVN, KRISTIANIA 24. desember 1899

Kristiania, den 24. December 1899.

Til Chefen for Det kongelige Theater og Kapel.

For den igår modtagne, for mig glædelige og ærefulde meddelelse om at mit indleverede nye skuespil «Når vi døde vågner» er antaget til opførelse på Det kongelige Theater, må det være mig tilladt herved at frembære min ærbødigste tak.

Med udmærket højagtelse

ærbødigst og forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 30. desember 1899

30.12.99.

Kære herr Jacob Hegel!

Modtag herved, De og Deres, en foreløbig hilsen ved årsskiftet! Hjertelig tak for det forløbne og de bedste ønsker for det kommende år!

Deres

H. I.

Til ROSA FITINGHOFF, KRISTIANIA [30. desember 1899]

Kæreste frøken Rosa!

Hver dag takker jeg Dem i tankerne for Deres herlige julegave. Hver dag lægger jeg mit hoved ind til den og bilder mig ind at det er den lille tomten, som er kommen til mig. – Glædeligt nyår!

Til LAURA FITINGHOFF, KRISTIANIA [desember 1899]

Dr. Henrik Ibsen takker fru Laura Fitinghoff hjerteligst for den «Fjälluft», som jeg nu skal op og forfriske mig i.

Alle gode önsker til nyåret!

1900-tallet

1900

Til LORENTZ DIETRICHSON, KRISTIANIA [nyttår 1899/1900]

Kære ven!

Med de hjerteligste hilsener til dig og til din trofaste ledsagerske sender jeg dig mine gode, varme ønsker for nytårsdagen og for det nye år!

Til INGEBORG BJØRNSON, KRISTIANIA [nyttår 1899/1900]

Dr. Henrik Ibsen og hustru takker forbindtligst for den pragtfulde blomstergave til julaften og ønsker et godt nytår.

Til CHRISTIAN MORGENSTERN, KRISTIANIA 2. januar 1900

Kristiania, 2. Januar 1900

Lieber Herr Morgenstern!

Seit langem hätte ich Ihnen schreiben sollen und Ihnen danken für Ihre meisterliche, feine Übertragung meines neuen Stückes ins Deutsche. Vergeben Sie, daß dies erst heute geschieht. Ich habe die Übersetzung sorgfältig durchgelesen und begreife nicht, wie Sie sie in so kurzer Zeit fertigbringen konnten. Und so vollkommen haben Sie jede einzelne Wendung nachgedichtet! Ich danke Ihnen recht aus meinem innersten Herzen! Seien Sie versichert, daß ich gut verstehe, welchen Anteil Sie an der freundlichen Aufnahme haben, welche das Buch in Deutschland gefunden hat.

Lieber Freund – ich habe Ihnen für so vieles zu danken. Zuerst für Ihr warmes gutes Telegramm, als Ihre Arbeit beendet war. Dies war die erste Botschaft, die ich von draußen aus der Ferne empfing, die darum für mich doppelt wertvoll war.

Und dann haben Sie meiner Frau und mir Ihre schönen stimmungsvollen Sommergedichte gesandt, aus denen ich sehen kann, daß Sie ein Sommerleben auf echte Dichterweise gelebt haben. Herzlichen Dank und gut Glück für das Buch. –

Und wann werde ich die Freude haben, Sie wieder hier oben zu sehen? Leben Sie wohl bis dahin und seien Sie in Verbundenheit gegrüßt und bedankt von

Ihrem ergebenen

Henrik Ibsen

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 3. januar 1900

Kristiania, den 3.1.1900.

Herr dr. Julius Elias.

Jeg kan ikke indlade mig på nogen borgerlig forklaring af hvad jeg har mént. Irenes antydninger må nærmest betragtes som et slags «Wahrheit und Dichtung». –

På personlisten står hos mig «En rejsende dame», i den tyske udgave er dette «forbedret» til «Irene». Det er umuligt at min fortræffelige, fintfølende og forståelsesfulde oversætter kan være skyld i dette. Det må være bogtrykkeren eller en af hans folk. Jeg håber at der holdes vagtsomt øje med ham for fremtiden. – De mislykkede 1000 exemplarer af 9. bind bliver forhåbentlig kasserede.

Det er heldigt for de betræffende at de hysteriske paroxysmer i den Fischer’ske kreds nu er vel overståede og at der således for mig er håb om at blive forskånet for noget nyt telegram i vinkelskriverstil, således som det, herr Fischers advokat og andre fandt det passende at sende mig.

Det er vel overflødigt at tilføje at jeg aldrig havde tænkt på at afslutte nogen kontrakt med herr Albert Langen om mit nye skuespil. Derfor besvarede jeg ikke truselsbrevene.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, KRISTIANIA 3. januar 1900

Kristiania, den 3.1.1900.

Kære herr greve!

Indlagte breve tillader jeg mig at oversende Dem til afgørelse da det nævnte teater er mig ganske ubekendt.

Hjertelig tak for Deres elskværdige imødekommenhed ved at udsætte publikationen af mit nye skuespil!

Med de bedste nytårsønsker for Grevinde Prozor og Dem selv tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 4. januar 1900

Kære herr boghandler Lund, –

undskyld at jeg først idag sender Dem kvitteringen for kvartalsregnskab og remisse. Godt nytår!

Kristiania, den 4.1.1900.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN SONTUM, KRISTIANIA 4. januar 1900

Konvolutt

Herr doktor Chr. Sontum,

St. Olafs gade 20, hjørnet af Pilestrædet

Kristiania.

Kristiania, den 4.1.1900.

Kære doktor Sontum!

Nu kan jeg ikke længere finde mig i at paradere på Deres restanceliste som uefterrettelig skyldner fra forrige århundrede. Og da De intet skridt gør for at komme til Deres ret, tager jeg sagen i egen hånd og tillader mig at fremsende indlagte lille beløb som erstatning for møje og tidstab. Den livsforyngelse, De har forhjulpet mig til, vilde jeg ikke kunne opveje Dem med guld. Glædeligt nytår for Dem og Deres!

Venskabeligst og takskyldigst

Henrik Ibsen.

Til PETER OG BETTY NANSEN, KRISTIANIA 6. januar 1900

6.1.1900.

Kære herr Peter Nansen og fru Betty Nansen!

Hjertelig tak for julehilsenen!

Glædeligt nytår!

Jeg vil altid mindes den blomstrende mandelgrén, – min hvide dejligste trofé fra Danmarkstoget.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 8. januar 1900

Kristiania, den 8.1.1900.

Kære herr William Archer!

Min søn har forelagt mig Deres brev, hvoraf jeg kan sé at Mr. Heinemann helst ønsker at blive befriet for sine forpligtelser som forlægger af mit nye skuespil. Hverken Hegel eller jeg har noget at bebrejde os i denne sag. Herr Heinemanns ganske uventede forlangende om udsættelse var det ganske umuligt at opfylde.

Den engelske udgave må imidlertid ikke tilbageholdes. Jeg beder Dem derfor om godhedsfuldt på mine vegne at tage sagen i Deres egen hånd og enten træffe en ny overenskomst med Mr. Heinemann eller med en anden forlægger mod et honorar, som straks indbetales, – altså ikke procenter af bogsalget.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 11. januar 1900

Kristiania, den 11.1.1900.

Kære herr August Larsen.

Herved tillader jeg mig at fremsende en veksel på 10,000 kroner med anmodning om at beløbet må blive anvendt til indkøb af gode, solide, om muligt 4 % obligationer.

Direktør Rasmussen bør kunne få eneret i provinsbyerne for et år mod et honorar af 1500 kroner forskudsvis indbetalt til Gyldendalske. Har De muligens allerede indrømmet ham billigere vilkår, så er jeg også dermed tilfreds.

Telegrammet fra Heinemann med tilbud om halvt honorar besvarede jeg afslående og tilføjede at jeg heller forærede ham det hele. Dette vilde han dog ikke modtage og William Archer og jeg fører nu underhandlinger om sagen; i nødsfald afslutter han kontrakt med en anden engelsk forlægger.

Hegels færdes jo heroppe i Norge, men jeg har endnu ikke truffet dem da de befinder sig i snéregionerne langt borte fra byen. Jeg vil ønske og håbe at hans damer slipper vel beholdne tilbage.

Hjertelige hilsener og tak for alt godt!

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til JONAS LIE, KRISTIANIA 15. januar 1900

Konvolutt

Illustrissimo Signore Commendatore Jonas Lie,

Hôtel d’ Europe, San-Remo.

Italia.

Kristiania, den 15.1.1900.

Kære Jonas Lie!

Du er da altså fremdeles den samme trofaste og pålidelige brevskriver, som du altid – og jeg desværre aldrig – har været. Tak for brevet og ligeså hjertelig tak for din nye bog, som du sendte mig. Det glæder mig at den har fundet en så udélt, varm og vel beføjet modtagelse og påskønnelse også hertillands, hvor forståelsen just ikke altid er så særdeles dybtgående. – Tænker du ikke på at dramatisere historien om Faste? Jeg synes den ypperligt måtte egne sig til et folkeskuespil. Hør nu bare!

1. akt: Faste som halvvoksen gut, spisende nådsensbrød og tumlende med storhedsdrømme. 2. akt: Fastes kamp i byen. 3. akt: Fastes sejr i byen. 4. akt. Fastes nederlag og flugt fra landet. 5. akt: Fastes hjemkomst som sejrende digter. Han har fundet sig selv.

Det kunde blive et eventyrligt livsløb at skildre dramatisk. Men først måtte du naturligvis komme lidt mere på afstand fra fortællingen. Nu synes du kanské dette her er et brutalt og barbarisk forslag. Men alle dine fortællinger rummer en dramatisk kærne indeni sig.

Men lad mig nu ikke fantasere længere. – Det glæder os inderligt at alt står så vel til hos eder. Kanske vi kunde mødes til sommeren heroppe? Iår tænker jeg at unde mig nogen ferietid og så kunde det jo være prægtigt at få passiare om løst og fast ligesom i Berchtesgaden for omtrent 20 år siden.

Hils din hustru mange gange fra os. Og min uudslukkelige flamme, Elisabeth, specielt fra mig! Gratulerer med udbyttet fra Monte-Carlo. Når kaptejnen kommer hjem håber jeg at få høre flere gode nyheder fra eder.

Din hengivne

Til GUSTAV LÆRUM, KRISTIANIA 16. januar 1900

Konvolutt

Maleren herr Gustav Lærum,

Kristiania.

Kristiania, den 16.1.1900.

Kære herr Gustav Lærum!

Jeg takker Dem hjerteligst for den overordentlig smukke, kunstneriske gave, hvormed De på en så elskværdig måde har glædet og hædret mig. Den skal hos mig få en plads, hvor jeg altid kan have den for øje og hvor den vil levendegøre i min erindring billedet af den forståelsesfulde giver.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til GERDA BRANDES, KRISTIANIA 23. januar 1900

Kristiania, den 23.1.1900.

Kære fru Brandes!

Jeg er Dem meget taknemmelig for at De har gjort mig opmærksom på den slemme fejltagelse jeg har begået. Havde jeg havt en anelse om, hvem afsenderinden var, kunde det selvfølgelig ikke passéret. Men jeg modtager næsten daglig utilstrækkeligt frankerede breve fra udlandet, og så har jeg gjort mig det til regel at sende dem tilbage. – Tusinde gange tak og hilsen til Deres dejlige Edith!

Hendes brev skal jeg trofast bevare.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til KARL LARSEN, KRISTIANIA 24. januar 1900

Konvolutt

Herr professor Karl Larsen,

Walkendorfsgade 30,

København.

24.1.1900.

Kære professor Larsen!

Hjertelig tak for gaven! Jeg færdes nu hver aften i det gamle voldkvartér og føler det så hjemligt og hyggeligt der sammen med Brodersen, lille fru Redsted og alle de andre brave folk.

Deres

H. I.

Til SVEA ÅHMAN, KRISTIANIA 24. januar 1900

Konvolutt

Frøken Svea Åhman,

Svenska Teatern,

Helsingfors.

Finland.

24.1.1900.

Dr. Henrik Ibsen har ikke modtaget nogen henvendelse fra Svenska Teaterns direktion og kan altså ikke besvare Deres brev.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 28. januar 1900

Kristiania, den 28.1.1900.

Kære herr William Archer!

Jeg er Dem meget taknemmelig for Deres brev til min søn, hvilket han har forelagt mig.

Da det er mig meget magtpåliggende at Deres oversættelse snarest muligt offentliggøres og da jeg særdeles gerne vil have en ende på den ubehagelige misforståelse med herr Heinemann, så erklærer jeg mig herved villig til at modtage hans tilbud om et samlet honorar af £ 120 for det hele, hvormed jeg altså betragter sagen som ordnet.

Den Gyldendalske boghandel betragter sig fremdeles som ganske uden skyld i de opståede vanskeligheder. Det vilde derfor virke pinligt både på Hegel og på hans fuldmægtig om de skulde erfare noget om den nedsættelse af honoraret, som jeg har måttet gå ind på for den engelske og amerikanske udgave. For at undgå dette beder jeg Dem om at herr Heinemann’s Cheque denne gang må blive sendt til mig selv personlig her i Kristiania, og ikke som tidligere ved lignende anledninger til Gyldendalske boghandel i København; så behøver man jo ikke dersteds at få vide noget nøjere om de forandrede betingelser.

Kære herr Archer, – det er mig i sandhed højst ubehageligt at tænke på al den ulejlighed, som denne sag har påført Dem. Heldigvis er det nu vel overstået, og jeg længes meget efter og glæder mig til at få sé disse mine seneste menneskeskabninger i engelsk dragt.

Til Mrs. Archer og til Dem selv sender jeg mine varmeste og taknemmeligste hilsener og tegner mig, nu som altid

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA [1899/1900]

Natr. jodat.

Aqv. destillat.

aa

gr. XXX.

NB! I dråbeflaske med tud.

Til JENNY BLICHER-CLAUSEN, KRISTIANIA 3. februar 1900

Kristiania, den 3.2.1900.

Kære vildand,

De har i mig desværre ikke nogen punktlig korrespondent; men jeg har lige siden jul i den grad været overlæsset med brevskrivning at jeg ikke har magtet mere. Med direktør Christiansen har jeg ikke havt lejlighed til at forhandle da alt mellem det kgl. Teater og mig er blevet ordnet ved min forlægger.

Jeg synes at De, når tiden kommer, bør forhandle med Nationalteatret under fuldt navn, og at De så godt kan straks indlevere Deres stykke til det kgl. Teater. Imod denne fremgangsmåde vil der herfra sikkerlig ikke blive gjort nogen indvending. Anonymitet duer ikke i et tilfælde som det her foreliggende.

Tilgiv og mistyd ikke den kontorstil, hvori mine seneste billetter har været holdte. Husk på at det ikke er mig men en udenfor stående person, som sidder her og udtaler sig om forretningsanliggender. Ord fra mig til min vildand vilde have formet sig anderledes, – varmere, dybere, indholdsrigere, men.......

Deres

H. I.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 6. februar 1900

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 6.2.1900.

Kære herr August Larsen!

Jeg takker Dem hjerteligst for Deres venlige brev og for sidste halvårs regnskab, der udviser et for mig så overraskende glædeligt resultat. Nu tillader jeg mig at bede om at der for mig må blive indkøbt obligationer til pålydende beløb 32,000 kroner samt at der må blive mig hidsendt 2000 kroner, som jeg nok snart kommer til at behøve.

Honorarerne ved det kgl. Teater oversteg langt mine forventninger. Direktør Stephensen kan så godt gives henstand og direktør Martinius Nielsen må gerne få yderligere betænkningstid.

Det omskrevne fotografi skal jeg med stor fornøjelse forskaffe mig og tilsende Dem det snarest muligt.

Professor Karl Larsen er ankommen hertil og jeg har modtaget en billet fra ham; men vi har endnu ikke truffet hinanden. Glæder mig levende til gensynet.

Jeg kan ikke med ord udtrykke min erkendtlighedsfølelse for alt, hvad De har været for mig i det forløbne år. Tak, tak, tak!

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til ARNE GIVERHOLT, KRISTIANIA 9. februar 1900

Konvolutt

Herr Arne Giverholt.

Dr. gd. 11.

Trondhjem.

9.2.1900.

«Konge og sværmer» er en og samme person.

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 13. februar 1900

Christiania, 13.2.1900.

Fremde Manuskripte werden nicht zum Durchlesen angenommen. Das Ihrige ist deshalb schon längst als Postpaket zurückgeschickt worden.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 23. februar 1900

Konvolutt

Herr fuldmægtig August Larsen,

Gyldendalske boghandel,

København.

Kristiania, den 23.2.1900.

Kære herr August Larsen!

Hermed har jeg den fornøjelse at fremsende to fotografier til benyttelse efter frit valg for folkeudgaven.

Ligeledes tillader jeg mig at vedlægge et brev fra herr P.  Aage Madsen , hvem jeg ikke kender, med anmodning om godhedsfuldt at ville lade besørge det af ham omskrevne.

Det af mig nævnte køb af obligationer kan så gerne henstå indtil belejlig tid; om nogen rentegodtgørelse bør der naturligvis ikke blive tale.

Det gjorde mig bitterlig ondt at erfare at De tænker Dem muligheden af snart at træde ud af den Gyldendalske forretning. Jeg synes ikke jeg kan tænke den tanke. Men hvad der end skér, så er jeg forvisset om at det gode, mangeårige venskab mellem Dem og mig vil bestå og at forbindelsestrådene mellem os ikke helt vil blive overklippede. –

J. B. Halvorsens uventede dødsfald vil føles som et uerstatteligt tab og savn i mange retninger. Dem var han oprigtigt hengiven. Mig også; og derhos tjenstvillig og hjælpsom til det yderste. –

Jeg håber at Deres brodersøn nu er kommen i god behold tilbage fra sin vinterrejse og at han har bragt Dem mine hilsener. Det var mig en stor fornøjelse at få tale lidt med ham. Desværre var han så altfor optagen af sine mange ældre og nyerhvervede bekendtskaber. Og jeg har trukket mig næsten ganske ud af selskabslivet hersteds.

Med mange gode hilsener tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

P. S. Fotografierne sender jeg først i morgen. Jeg vil bestille et særligt hylster til dem for at de kan komme ubeskadiget frem.

H. I.

Til GUNNAR HEIBERG, KRISTIANIA [februar 1900]

Kære Gunnar Heiberg!

De havde Ret. Jeg havde Uret. Jeg har set efter i mine Notitser. Irene er ca. 40 Aar gammel.

Deres

Henrik Ibsen.

Til MORITZ PROZOR, KRISTIANIA 5. mars 1900

Kristiania, den 5. Marts 1900.

Kære herr greve.

Først og fremfor alt må jeg få udtrykke min oprigtige glæde over, at grevinde Prozor nu lykkeligt og modigt har gennemgået operationen og er i god bedring. Denne sag har daglig været i mine tanker. –

For den igår modtagne veksel på 1000 francs aflægger jeg Dem min forbindtligste tak og nærer det håb at Deres oversættelse i en nær fremtid tør håbes at udkomme i bogform.

Hvor vidt jeg kommer til at skrive noget nyt drama, véd jeg endnu ikke; men hvis jeg fremdeles får beholde den åndelige og legemlige kraft, som jeg endnu kan glæde mig ved, så vilde jeg vel ikke i længden kunne holde mig borte fra de gamle slagfelter. Men i dette fald vilde jeg da komme til at møde frem med nye våben og i ny udrustning.

De har i grunden ret når De siger at den serie, som afsluttes med epilogen, egentlig begyndte med «Bygmester Solness». Men mere indgående vil jeg ikke gerne udtale mig om dette. Overlader alle kommentarer og tolkninger til Dem.

Med de hjerteligste hilsninger tegner jeg mig

Deres hengivne og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til CAROLINE SONTUM, KRISTIANIA 2. april 1900

Konvolutt

Fru Dr. Sontum.

Mandag, 2.4.1900.

Kære fru dr. Sontum!

Tør jeg trække en veksel på Deres elskværdighed? – På torsdag, den 5te, er det Valborgs fødselsdag, og da vilde jeg gerne sende hende nogle blomster, men kan det jo ikke selv. – Vil De af Deres store godhed bestille en buket for indlagte beløb og sørge for at den kommer hende i hænde tillige med billetten? – Takket være min fortræffelige læge håber jeg snart at være selvhjulpen igen.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS VOGT, KRISTIANIA 2. april 1900

Kære herr Nils Vogt!

Jeg har været stærkt upasselig lige siden dagen efter slotsballet og må endnu holde mig inde.

Derfor har jeg ikke før nu kunnet takke Dem for det varme, gode brev, hvormed De så inderligt glædede mig på min fødselsdag.

Tillad mig nu, da jeg er frisknet til, in effigie at aflægge Dem en takkevisit som ven til ven.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 10. april 1900

Kristiania, den 10.4.1900.

Kære herr boghandler Lund!

Undskyld at jeg indtil nu har forsømt at sende Dem kvittering for modtaget regnskab og remisse for 1. kvartal d. år.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til MARY ST JOHN-MILDMAY, KRISTIANIA 12. april 1900

Miss Mary St John-Mildmay!

Sie haben mir einen freundlichen Brief geschrieben und ein allerliebstes Bildchen von Ihnen beigefügt. – Empfangen Sie dafür meinen besten Dank.

Christiania, den 12.4.1900

Henrik Ibsen.

Til WILLIAM ARCHER, KRISTIANIA 16. april 1900

Kristiania, den 16.4.1900.

Kære herr William Archer!

Allerede for længe siden skulde jeg have takket Dem for « When We Dead Awaken», men jeg har i fem uger været syg og min læge har forbudt mig at skrive i al den tid.

Den engelske udgave sér pragtfuld og fornem ud i enhver henséende og det har været mig temmelig let at læse og forstå det meste; men jeg tror gerne at bogen har været svær at oversætte.

Jeg har også læst – eller stavet mig igennem en anmeldelse af Mr. James Joyce i «Fortnightly Review», som er meget velvillig og som jeg ret skulde have lyst til at takke forfatteren for dersom jeg blot var sproget mægtig.

Fra Mr. Heinemann har jeg for længe siden modtaget mit honorar og et exemplar af bogen. Jeg håber at han har kunnet sikkre sine rettigheder i Amerika, så at han intet tab lider. –

Med en ærbødigst kompliment til Mrs. Archer tegner jeg mig

Deres altid hengivne og takskyldige

Henrik Ibsen.

Til NILS PERSONNE, KRISTIANIA 21. april 1900

Intendent Nils Personne Dramatiska teatern Sthlm

Jeg overdrager for tilfäldet med gläde alle mine rettigheder over «Bygmester Solness» til Kgl. Dramatiska teatern

Henrik Ibsen

Til KARL LARSEN, KRISTIANIA 24. april 1900

Kristiania, 24.4.1900.

Kære herr professor!

Det gør mig ondt at måtte meddele Dem at jeg intetsomhelst literært bidrag kan levere iår. Mit seneste skuespil og hvad dermed stod i forbindelse havde suget for meget på mine kræfter og fra midten af forrige måned forbød min læge mig indtil videre at befatte mig med ethvert slags skriveri. Selv et lidet, indifferent brev, som dette, vilde han ikke synes om. Jeg skal kun se at komme igen på fode og derfor må jeg ikke føle mig betynget af løfter eller forpligtelser. Sådant virker nemlig mere pinende på mig end selve det alvorlige arbejde. Hav mig altså godhedsfuldt undskyldt for denne gang.

Med de forbindtligste hilsener til Deres ærede frue tegner jeg mig

Deres venskabeligst hengivne

Henrik Ibsen.

Til HEINRICH STÜMCKE, KRISTIANIA 25. april 1900

Konvolutt

Herrn Dr. Heinrich Stümcke,

Schriftsteller und Chefredakteur der «Bühne und Welt».

Wormserstrasse 7,

Berlin.W.

Christiania, 25.4.1900.

Dr. Henrik Ibsen bittet Sie seinen verbindlichsten Dank empfangen zu wollen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 30. april 1900

Kristiania, den 30.4.1900.

Kære herr August Larsen!

For lange tider siden skulde jeg have takket for og svaret på Deres venlige brev af 4. April. Men lige siden midten af Marts har jeg været upasselig (dog ikke sengeliggende) og min læge har forbudt mig omgang med pen og blæk. Nu er det imidlertid overstået og jeg har fået lov til at skrive små breve til mine nærmeste venner, hvilken tilladelse jeg herved benytter mig af.

Først og fremst takker jeg Dem da for det seneste køb af obligationer, hvilket jo var meget fordelagtigt for mig, – og dernæst fordi De mindede mig om at mit sidste skuespil ikke er indbefattet i kontrakten om den samlede udgave. Dette stykke kan altså komme senere, enten separat eller i en eller anden forbindelse efter nærmere aftale. Helst vilde jeg jo ønske at det kunde arrangeres således at «Når vi døde vågner» blev optaget som afslutning på de samlede værker, hvor det hører organisk til som en finale for denne række.

Dr. Konow bestræber sig med stor samvittighedsfuldhed for at samle bibliografiske oplysninger og jeg er ham efter bedste evne behjælpelig; men jeg savner jo Halvorsen; han vidste hundrede gange bedre besked om mine sager end jeg selv. Han vidste alt.

Tør jeg tillade mig at gøre Dem et nysgærrighedsspørgsmål? Forholder det sig så at der hidtil kun er tegnet 4000 subskribenter på den bjørnsonske folkeudgave? Noget sådant skal have stået i aviserne. –

Med de bedste og hjerteligste hilsener tegner jeg mig i trofast venskab

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

P: S. En venskabelig hilsen til professor Karl Larsen, hvem jeg desværre har måttet berede en liden skuffelse.

H. I.

Til AUGUST LINDBERG, KRISTIANIA 5. mai 1900

Kristiania, den 5. 5.1900.

Käre herr August Lindberg.

Som De kanske af tidningerne har sét har jeg siden Mars måned befundet mig ilde og af läkeren været forbudt at skrive. Dette er grunden til min taushed. – Jeg finder ikke at mit nye stykke er lämpeligt at rejse på turné med da det kräver så uvanlige dekorationer. Men disse kan muligens fåes hos herr Ranft. – Som honorar forlanger jeg 600 kroner straks indbetalt da jeg senere i sommer ikke kan befatte mig med forretninger men rejser til et badested.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til GUSTAF AF GEIJERSTAM, KRISTIANIA 8. mai 1900

Kristiania, den 8.5.1900.

Kære G. af Geijerstam!

Med dyb og inderlig deltagelse modtog vi igår meddelelsen om den tunge sorg, som har rammet Dem og Deres barn. Et trøstende ord véd jeg ikke at sende Dem. Jeg kan alene ønske at mindet om samlivets lykkelige dage må brede lægedom over Deres savn.

Alt muligt godt ønskes Dem af

Deres trofast hengivne ven

Henrik Ibsen.

Til JENNY BLICHER-CLAUSEN, KRISTIANIA 11. mai 1900

11.5.1900.

Min kære vildand!

Siden midten af Marts måned har jeg været så upasselig, at min læge har forbudt mig al brevskrivning uden benyttelse af sekretær. Deraf kommer min lange taushed. – De bør indgå på Nationalteatrets honorarforslag angående «Et Vildskud». Underhandlinger fører neppe til noget, og heller ikke jeg tror at stykket fylder en hel aften. – «Violin» er mig en kær digtning. Hele min egen vildand er levende, såret og fint følende tilstede i den, og den har sunget sig ind i mit sind. Vær forvisset om det! Men De må ikke kræve nogen nærmere udtalelse af mig ad skriftlig vej. Aller mindst nu, da jeg egentlig slet ikke har lov til at skrive. – Men send De mig et par linjer en gang imellem, når De har tid og lyst og vil nøjes med et svar i telegrafisk korthed. Jeg hører så gerne på Dem. Lytter så gerne i taushed – men ikke derfor mindre forstående. Hvad violinen synger, sætter jeg om i ord – ord, som jeg kanske selv digter og vildanden ikke.

H. I.

Til KRISTINE CHRISTIE, KRISTIANIA [11. mai 1900]

Tør jeg flyve ned til Rom og fremhviske en tak for brevet?

Bededags aften.

Henrik Ibsen.

Til SOFIE PARELIUS, KRISTIANIA 13. mai 1900

13.5.1900.

Kære frøken Parelius!

Jeg kan ikke være tilstede ved Deres afslutningsfest og sé «Åse» dø for sidste gang. – Men lad mig få lov til herigennem at sende Dem min hjerteligste tak for alt, hvad De har været for mig i Deres ægte, ærlige kunstudøvelse.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til JENS WANG, KRISTIANIA [14. mai 1900]

Tak kjære Wang, for de vakre billeder fra Peer Gynt, som De var så elskværdig at sende mig, og som jeg, med glæde, atter og atter gjennemblader.

Deres hengivne

Henrik Ibsen

Til NILS LUND, KRISTIANIA 15. mai 1900

Kristiania, den 15.5.1900.

Kære herr boghandler Lund!

Herved tillader jeg mig at oversende Dem mine nye skatsedler med anmodning om at de må blive betalte samtidig med Deres egne. Beløbet vedlægges med kr. 2,750.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ROMAN WOERNER, KRISTIANIA 24. mai 1900

Kære Dr. Roman Woerner!

Modtag herved foreløbig min hjerteligste tak for det tilsendte værk. Jeg er for tiden uvel og min læge har pålagt mig at skrive så lidet som muligt. Derfor kun disse par ord idag. Mange hilsener!

Kristiania, den 24.5.1900.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 27. mai 1900

Kristiania, den 27.5.1900.

Kære herr boghandler Lund!

For de under 20. Maj modtagne kroner 364,25 har jeg herved takskyldigst at fremsende min kvittering.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA [3. juni 1900]

Søndag eftermiddag.

Kære herr August Larsen!

Deres glædeligt overraskende meddelelse modtog jeg netop nu. Tirsdag er jeg på grund af forretninger forhindret, men Onsdag formiddag vil De træffe mig hjemme. Jeg rejser til Sandefjord bad på fredag.

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Til AMANDUS SCHIBSTED, KRISTIANIA 6. juni 1900

6.6.1900.

Dr. Henrik Ibsen tillader sig at oversende indlagte telegram i den tanke at det måské kunde afgive stof til en liden nyhedsnotits i «Aftenposten».

Forbindtligst

H. I.

Til SUSANNA IBSEN, SANDEFJORD 13. [juni 1900]

Onsdag den 13de.

Kære Suzannah!

Tak for brevet, som jeg nu netop fik. Alt går fortræffeligt. Søvnen god. Appetiten glubende til hvert måltid. Jeg får massage daglig og den bekommer mig utrolig godt. Ikke spor af smærteligt. Jeg kan allerede gå så langt jeg vil uden at føle træthed i foden.

Dette er det sidste kort jeg sender dig før eders afrejse. Sigurds brev fik jeg igår.

Værelserne må endelig ikke aflåses uden at Helga får adgang til nøglen. Det er for assurancens skyld. Husk endelig på dette! Ellers får jeg ikke en rolig time hernede. – –

Og så vil jeg da af ganske hjerte ønske dig en god og lykkelig baderejse! Mærkedagene den 18de og den 26de Juni skal jeg i alle fald fejre her i stilhed. Gid du må spore så god virkning af grotten som jeg af massagen. Hils Sigurd mange gange fra mig!

Din hengivne

H. I.

Til JULIUS ELIAS, SANDEFJORD 6. juli 1900

Konvolutt

Dr. Julius Elias

Bad Kreuznach Hôtel Kauzenberg

Via Hamburg, Frankfurt a. M.

Sandefjord bad, 6.7.1900

Bin krank u. darf nicht mit Geschäftsbriefen belästigt werden.

Henvend Dem om hjælp hos Chr. Morgenstern. Han forstår det bedst.

Deres

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, SANDEFJORD 16. juli 1900

Bad Sandefjord, 16.7.1900.

Bin krank gewesen und darf noch immer nicht mit Geschäftsbriefen belästigt werden.

H. I.

Til AUGUST LARSEN, SANDEFJORD 18. juli 1900

Sandefjord, den 18.7.1900.

Kære herr August Larsen!

Jeg takker Dem meget for tilsendelsen af halvårs-regnskabet og beder om at beløbet må blive anvendt til indkøb af obligationer.

Med min dårlige fod går det nu stadig fremad og jeg håper nu snart at være helt færdig med den fatale historie.

Mange hilsener! Gode ferier!

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til ANNA STOUSLAND, SANDEFJORD 11. august 1900

Konvolutt

Frøken Anna Stousland,

Vraalioven. Laurdal.

Telemarken.

Sandefjord, 11.8.1900.

Min kære, lille Anna!

Tak for dit gode, kærlige brev. Jeg blev varm om hjertet da jeg læste det og ønskede at jeg havde dig her hos mig. Du må gerne blive ved at kalde mig din «Solgud». Al min ungdoms ild brænder i mig endnu. – – –

Jeg er omtrent ganske rask igen og går lange ture på vejene.

Din

«Solgud».

Til OSSIP-LOURIÉ, SANDEFJORD 23. august 1900

Sandefjord bad, 23.8.1900.

Herr Ossip-Lourié!

Jeg har modtaget og med levende Glæde læst Deres elskværdige, aandfulde Bog og beder Dem modtage min hjerteligste tak derfor. Det er mig en stor ære, at De har gjort mine værker til genstand for et så indgående Studium.

Tillader De at jeg in effigie aflægger Dem et besøg?

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen

Til JUSTUS ANDERSSEN, SANDEFJORD 31. august 1900

Kære doktor Anderssen!

Med hjertelig tak for godt hjerte og kæmpestærke arme i min elendighedstilstand beder jeg Dem om i venlighed at modtage dette billede til erindring om

Deres hengivne

Henrik Ibsen.

Sandefjord, 31.8.1900.

Til MARIA LYCHE, SANDEFJORD 31. august 1900

Til søster Marie,

med hjertelig tak for trofast, utrættelig sygepleje og hjælpsomhed.

Henrik Ibsen,

Hjertnes Hovedgård, 31.8.1900.

Til DORE LAVIK, KRISTIANIA 9. september 1900

Kristiania, den 9.9.1900.

Herr teaterchef Lavik!

Efter nærmere overvejelse finder jeg ikke at kunne gå ind på den af Dem foreslåede honoreringsmåde med procenter af billetsalget. Jeg har nemlig i en række af år ladet de svenske og danske privatdirektører honorere mine stykker med en bestemt sum en gang for alle i et visst antal år for opførelsesret. Dette honorar betales forskudsvis forinden jeg underskriver kontrakten, hvilket for mig er det bekvemmeste om end ikke altid det fordelagtigste. Exempelvis betaler herr A. Ranft 3000 kroner.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 14. september 1900

Kæreste «Vildand»!

Jeg fandt ikke tid til at skrive til Stockholm igår og sender derfor denne min hjerteligste hilsen direkte til Deres hjem.

I hengivenhed

H. I.

14.9.1900.

Til ALBERT LANGEN, KRISTIANIA 17. september 1900

Kristiania, den 17.9.1900.

Kære herr Albert Langen!

De har gentagne gange udbedt Dem en udtalelse af mig om Deres ugeskrift « Simplicissimus» og jeg har lige så ofte søgt at unddrage mig denne for mig lidt pinlige opfordring.

Den inderste grund hertil har været at jeg har fundet det ikke rigtig passende for mig som udlænding at komme ind på spørgsmål, der nærmest berører tyske sociale og politiske forholde, hvilke jeg savner den fornødne oversigt over for uhildet at kunne bedømme dem fra alle sider.

I rent artistisk henséende er det mig imidlertid en fornøjelse at kunne konstatere den harmoni mellem de literære og de kunstneriske bidrag, der efter min mening i særlig grad karakteriserer og udmærker Deres journal.

I håb om at brevvexlingen om denne sag hermed må være afsluttet tegner jeg mig

Deres venskabeligt forbundne

Henrik Ibsen.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 1. oktober 1900

Kristiania, den 1.10.1900.

Kære herr boghandler Lund!

Med forbindtligst tak kvittérer jeg herved for de igår modtagne 400 kroner og tegner mig

venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 18. oktober 1900

Kristiania, den 18.10.1900.

Kære herr August Larsen!

Indlagte anvisning på 8,000 kroner tillader jeg mig at oversende Dem i håb om at De godhedsfuldt for beløbet vil lade indkøbe gode obligationer som sædvanligt. For det tidligere køb af 19,000 kroner takker jeg Dem på det bedste. Ligeså for det prægtigt indbundne exemplar af værkerne. Jeg føler mig nu ganske rask igen men tager dog fremdeles lidt massage.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til POLITIKEN, KRISTIANIA 2. november 1900

Bring Emil Poulsen en varm, hjærtelig Hilsen fra mig! Lad ham vide, at jeg ikke tror paa noget definitivt Farvel. Han vil og maa komme igen. Han har endnu ikke sagt den danske Skueplads sit sidste Ord.

Kristiania, 2. Novbr.

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN SONTUM, KRISTIANIA 4. november 1900

Til min ven og redningsmand overlæge Sontum, som en liden erindring fra sommeren 1900 i Sandefjord.

4.11.1900.

Henrik Ibsen.

Til CHRISTIAN SONTUM, KRISTIANIA 9. november 1900

9.11.1900.

Kære doktor Sontum, – modtag i venlighed medfølgende billede som en ringe erindring fra Deres takskyldige

Henrik Ibsen.

Til STORTINGET, KRISTIANIA 20. november 1900

Til Storthinget.

Undertegnede tillader sig hermed at ansøge Storthinget om componistgage for Christian Sinding.

Sindings navn er saa landskjendt, og hans compositioner saa ofte og udførlig omtalt i pressen, saavel her hjemme som i udlandet, at vi anser det for overflødig at udtale os om hans betydning som componist. Da han nu er i den alder, hvor man kan vente de betydeligste ting af ham, vilde det være af største vigtighed, om han, i lighed med vore andre store componister, maatte ved denne økonomiske støtte sættes istand til at ofre sig for de opgaver, som ligger hans evner nærmest, uden at være nødt til at tage hensyn til den pekuniære fordel.

Kristiania d. 20. November 1900

Bjørnst. Bjørnson | Arne Garborg
Edvard Grieg. | (x) Agathe Grøndahl
Henrik Ibsen. | (x) Thorvald Lammers
Erika Nissen | Joh Selmer
(x) Johan Svendsen

(x)Undertegnet af Sigurd Hals efter bemyndigelse.

Til STORTINGET, KRISTIANIA 23. november 1900

Forfatterinden frøken Alvilde Prydz agter at ansøge stortinget om en fast årlig understøttelse og udbeder sig i den anledning en udtalelse fra mig.

Jeg kan kun sige at det for hende, efter hvad der er mig meddelt, vil være af den højeste vigtighed, såfremt hun skal kunne fortsætte sin literære produktion, at statsmagterne under en eller anden form imødekommer hendes ønske, hvilket jeg finder vel begrundet på basis af hvad hun hidtil har ydet.

Kristiania, den 23. november 1900

Henrik Ibsen.

NB. Jeg tror at burde tilføie at frk. Prydz gjennem en årrække på en efter min formening helt utilbørlig måde er bleven tilsidesat ved uddelingen af de årlige stipendier.

25.11.1900

Henrik Ibsen.

Til THOMAS KRAG, KRISTIANIA 26. november 1900

Kristiania 26.11.1900.

Herr Thomas P. Krag.

Må jeg sende Dem et håndtryk til tak for Deres åbne brev til hrr. Lange! Jeg burde visst ikke modtaget nogen indbydelse i København eller omegn; men den kom til mig tilsyneladende saa hjertevarm og velmént.

Og så glemte jeg rent lavlandsnaturen.

Deres kollegialt forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMIL SCHREINER, KRISTIANIA 3. desember 1900

Konvolutt

Herr rektor Schreiner,

Kathedralskolen,

Kristiania.

Kristiania, 3.12.1900.

Ærede herr rektor!

Jeg kan umulig indlade mig på at besvare amerikanerens spørgsmål; det vilde svulme op til en hel bog, og så meget kan jeg ikke ofre på ham. Bare det ene: «min opfattelse af begrebet kunst» – –!! Der er desuden en misforståelse i, hvad han spørger om symbolisme o. s. v. Symbolismen er noget som velvillige og dybsindige læsere digter ind i min jævne realistiske fremstilling. Kan altså ikke give ham noget brugbart svar.

Deres meget forbundne

Henrik Ibsen.

Til EMIL SCHREINER, KRISTIANIA 5. desember 1900

Konvolutt

Herr rektor E. Schreiner,

Kathedralskolen,

hersteds.

Kristiania, den 5.12.1900.

Kære herr rektor!

Skylden er min og min alene. Først i sidste øjeblik lagde jeg mærke til underskriverens forbogstaver; ellers havde jeg jo straks indsét fejltagelsen. Deres herr søns brev var forøvrigt meget elskværdigt skrevet og afgav visselig ingen gyldig grund til at geråde i skolemonarkisk harnisk. – Skulde den unge langvejsfarer have lyst og tid til at aflægge mig et formiddagsbesøg så er han hjertelig velkommen.

Deres venskabeligst forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 7. desember 1900

Kristiania, 7.12.1900.

Dr. Henrik Ibsen kan desværre ikke efterkomme Deres venlige anmodning.

Med forbindtligst hilsen

H. I.

Til CORNELIS KAREL ELOUT, KRISTIANIA 9. desember 1900

Til herr C. K. Elout, redaktør af Algemeen Handelsblad, Amsterdam.

Meget ærede herre!

De har gennem Politiken gjort mig den ære at sende mig et åbent brev og jeg skal tillade mig gennem samme blad i al korthed at give Dem et åbent svar.

Jeg er, som De kanske véd, på det politiske område en fredens mand og jeg tænkte mindst af alt at det skulde times mig at blive indviklet i den sydafrikanske krig. I striden mellem Boererne og Briterne har jeg hidtil holdt mig lige så varsomt tilbage, lige så neutral, som selve den store hollandske kolonimagt.

Og mine aforistiske ytringer i det norske Ørebladet var sandelig ikke beregnede på at forvolde Boererne nogen ulempe ude i den politisk interesserede verden.

De stiller mig i udsigt en bog, som endnu ikke er udkommen, men som skal overbevise mig om at Boererne ikke fik deres landområde på nogen uretmæssig måde, og at Englænderne i Sydafrika ikke har gjort mere for kulturens sag end Boererne.

Vi får sé.

Lykkes det denne bebudede bog eller brochure at overtyde mig om alt dette, som for min nuværende betragtning vilde være revolterende, så skal jeg ærligt bekende det. –

Jeg står i en dyb personlig taknemmelighedsgæld til Deres nation, herr redaktør. Men man tør ikke kræve at jeg skulde være villig til at afbetale noget af denne gæld ved at øve vold på min overbevisning.

De siger til slutning at Hollænderne er Boerernes naturlige forsvarere i Europa.

Hvorfor har ikke Deres landsmænd valgt en mere virkningsfuld forsvarerplads medens det endnu var tid?

Jeg tænker på Sydafrika.

Og så det, at forsvare frænderne med bøger og brochurer og åbne breve!

Gives der ikke, herr redaktør, mere effektive våben?

Jeg tænker på – – –.

Kristiania 9.12.1900.

Deres ærbødige

Henrik Ibsen.

Til POLITIKEN, KRISTIANIA 10. desember 1900

10.12.1900.

Indlagte svar ønskes optaget i Politiken idet jeg bønligst beder om fritagelse for trykfejlsforbedringer.

ærbødigst

H. I.

Til ALBERT RANFT, KRISTIANIA 18. desember 1900

Kristiania, 18.12.1900.

Herr direktør Albert Ranft.

Herved erkender jeg modtagelsen af 1600 kroner og overdrager Dem derfor retten til at opføre «Samhällets Pelare» og «De Ungas Förbund» på Svenska Teatern i Stockholm.

Med julehelsning og gode nyårsønsker tegner jeg mig

venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til JULIUS ELIAS, KRISTIANIA 19. desember 1900

19.12.1900.

Kære ven! Herved tilbagesendes fotografiet, som det var mig en stor fornøjelse at påtegne mit navn.

Glædeligt nytår for Dem og Deres.

Til OLUF MARTIN ANDERSEN, KRISTIANIA 23. desember 1900

Konvolutt

Herr stadsingeniør Andersen,

Sehesteds Plads 2. III

hersteds.

23.12.1900.

Kære ven!

I år får jeg ikke anledning til ligesom tidligere at sé dig på selve julaftenen og vil derfor ikke lade dagen glide helt forbi uden med et par ord at sende dig mine hjerteligste ønsker om en god, glædelig og hyggelig helligaften for dig og dine, for dem, der også står mig nærmest. Og så en varm tak for trofast venskab gennem de lange tider. På gensyn første juledag!

Din hengivne

Henrik Ibsen.

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 28. desember 1900

Kristiania, den 28.12.1900.

I det jeg forbindtligst takker for den tilsendte bogpakke og for julekortet benytter jeg anledningen til at frembære mine bedste nytårsønsker.

Henrik Ibsen.

Til MIKAEL LYBECK, KRISTIANIA 30. desember 1900

Konvolutt

Herr professor Dr. Mikael Lybeck,

Waseniuska Bokhandeln,

Helsingfors.

Finland.

30.12.1900.

Hjertelig tak for den tilsendte nye bog! Godt nytår! Mange helsninger!

1901

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 1. januar 1901

1.1.1901.

Vi takker Eder hjerteligst for telegrammet og ønsker Eder et glædeligt nytår. Alt vel her. Mange hilsener!

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 2. januar 1901

2.1.1901.

Tak for kortene!

Godt nytår!

Til CHRISTIAN SONTUM, KRISTIANIA 2. januar 1901

2.1.1901.

Hjertelig tak! Glædeligt nytår!

Til GUSTAF AF GEIJERSTAM, KRISTIANIA 3. januar 1901

3.1.1901.

Dr. Henrik Ibsen og hustru ønsker vennen et godt nytår.

Til NILS LUND, KRISTIANIA 11. januar 1901

Kristiania, 11.1.1901.

Kære herr boghandler Lund!

Undskyld at jeg først idag kvitterer for det under 1.1.1901 modtagne kvartalsopgør samt for remissen.

Venskabeligst

Henrik Ibsen.

Til PETER GABRIEL MEISTERLIN, KRISTIANIA 14. januar 1901

Konvolutt

Herr doktor G. P. Meisterlin,

Kristian Augusts gade 23,

hersteds.

14.1.1901.

Hjertelig lykønskning! Deres strålende glade øjne forrådte allerede i onsdags den unge hemmelighed.

Til ROSA FITINGHOFF, KRISTIANIA 15. januar 1901

Konvolutt

Fröken Rosa Fitinghoff,

Karlavägen 42,

Stockholm.

Kristiania, den 15.1.1901.

Käreste fröken Rosa!

Hvad må De tänke om mig, som ikke har skrevet Dem til i så lang en tid? Men jeg har väret syg – For förste gang i livet. Hele sommeren lå jeg ved Sandefjord bad og måtte daglig tage massage for en dårlig fod. Men nu er det hele lykkeligvis overvundet.

Og så kom De til mig med små fugles sang og med glade tomter i fölge, som en ung prinsesse fra eventyrets verden. Hjertelig tak for den dejlige tankefyldte gave! Ingen bedre kunde kommet. – – –

Autografen sender jeg samtidigt med disse rader. Deres fru moder beder jeg Dem bringe mine venskabsfuldeste helsninger. –

Vil De snart igen med et lidet brev gläde

Deres hengivne

Henrik Ibsen ??

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA 17. januar 1901

Herr kand. N. N.

Jeg kan ikke påtage mig at udtale nogen dom om Deres manuskript men vil tilråde Dem at indlevere samme til Nationalteatret hersteds. Bogen tilbagesendes samtidig med disse linjer.

Forbindtligst

Henrik Ibsen.

Til SVENSKA AKADEMIENS NOBELKOMMITTÉ, KRISTIANIA 21. januar 1901

Svenska Akademiens Nobelkommitté Stockholm.

Nobelkommittéen har vist mig den ære at indbyde mig til at indkomme med forslag til erholdende af Nobelprisen i literatur for 1901.

Da jeg imidlertid befrygter at min opfatning af hvad der rettelig bør forståes ved «idealisk rigtning» ikke stemmer med testators, vover jeg ikke at påtage mig det mig tiltænkte og for mig så hæderfulde opdrag.

Med udmærket højagtelse ærbødigst

Dr. Henrik Ibsen.

Kristiania, den 21.1.1901.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 23. januar 1901

Kristiania, den 23.1.1901.

Kære herr August Larsen!

Først må jeg få lov at takke Dem for nytårskortet, som jeg desværre ikke straks besvarede. Dernæst for brevet af 14. dennes med indlagt halvårsregnskab. Af mit tilgodehavende bedes mig godhedsfuldt tilsendt 4000 kroner, helst i anvisning på en eller anden herværende bank.

Med venskabelige hilsener og gode nytårsønsker tegner jeg mig

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen.

Til DEN NORSKE FORFATTERFORENING, KRISTIANIA 28. januar 1901

Forfatteren herr Balthazar Schnitler har lagt planen til en række norske romaner, hvis stof er væsentlig hentet fra sagatiden, og agter i dette øjemed at ansøge om et stipendium.

Ansøgningen herom ønsker han at kunne bilægge med en anbefaling fra mig, hvilken han synes at tillægge en vægt, som den næppe har i de nu rådende kredse.

Alligevel skal jeg med et par ord efterkomme hans ønske.

Jeg véd af erfaring hvor tyngende og hæmmende det føles at stå foran en alvorlig literær opgave under stadigt tryk af økonomiske bekymringer, og jeg kender herr Schnitler som en ung begavet forfatter, om hvem jeg tillidsfuldt håber og venter at han med held vil kunne løse sin forehavende nationale opgave såfremt der levnes ham mulighed for nogenlunde ubekymret at kunne hengive sig helt og holdent til det fornødne foreløbige kildestudium og endnu mere til den derpå følgende kunstneriske udformning.

Jeg anbefaler derfor herr B. Schnitler på det bedste til at komme i fortrinsvis betragtning ved den forestående uddeling af de offentlige stipendier.

Kristiania, den 28.1.1901.

Henrik Ibsen.

Til INGEBORG BJØRNSON, KRISTIANIA [1900/01]

Indlagte brev må jeg bede Dem godhedsfuldt besørge da adressen er mig ubekendt.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA [1900/01]

Dr. Henrik Ibsen udbeder sig 2 æsker Brandts Schweizerpiller.

Til UKJENT MOTTAGER, KRISTIANIA [1900/01]

Dr. Henrik Ibsen udbeder sig en flaske

Jod. natria. Aqv. destill.

aa 30.

og en æske Brandts Schweizerpiller.

Til DET KONGELIGE THEATER I KØBENHAVN, KRISTIANIA 3. april 1901

Chefen for det Kongelige Theater Kbhavn.

I Besvarelse af Skrivelse af 30 Marts tillader jeg mig at meddele at jeg giver Eneret til Opførelse af «Rosmersholm» paa de tilbudte Betingelser

Henrik Ibsen

Til BETTY HENNINGS, KRISTIANIA 26. oktober 1901

Frau Betty Hennings det kgl Theater Copenhagen réexpédiez Hotel du nord Berlin

jeg følger deres Gjæstespil med interesse og sender dem mine bedste hilsener og ønsker

Henrik Ibsen

Til RAGNVALD BLIX, KRISTIANIA [1901]

Hr. Maler Blix!

Jeg vil aldeles ikke blive malt af Dem.

Henrik Ibsen.

1902

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA 19. januar 1902

Jacob Hegel Chlund Kb

Modtag en hiertelig Lykønskning og Hilsen fra

Henrik Ibsen.

Til GEORG BRANDES, KRISTIANIA 4. februar 1902

Kristiania 4.2.1902.

I gammelt og uforanderligt Venskab sender jeg Dem i Dag min bedste Hilsen, min varmeste Lykønskning.

Henrik Ibsen.

Til AUGUST LARSEN, KRISTIANIA 8. juli 1902

August Larsen Gyldendalske boghandel Kbh

Tak, for Brevet bedes sendt Beløbet

Kristiania

Henrik Ibsen

Til LANDBRUKSDEPARTEMENTET, KRISTIANIA [oktober 1902]

Blir jeg opsagt, reiser jeg til Tyskland.

Til VALDEMAR VEDEL, KRISTIANIA 30. desember 1902

Hr Valdemar Wedel Kbhavn

Kan erhverves

Henrik Ibsen

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA [desember 1902]

Dr. Henrik Ibsen sender familien Hegel de bedste Ønsker for det nye Aar, og Tak for det Gamle.

Til DEN GYLDENDALSKE BOGHANDEL, KRISTIANIA [1902]

Den Gyldendalske Boghandel!

Med medfølgende Qviteringer ønsker jeg at knytte nogle Bemærkninger; nemlig at det ærede Forlag underretter mig om naar der skal komme nye Oplag af mine Bøger og Oplagets Størrelse da jeg gjerne vil holdes a jour dermed –

ærbødigst

Henrik Ibsen

(jeg ønsker ingen fornyelse af Lotteriseddelen)

1903

Til VALDEMAR VEDEL, KRISTIANIA [januar 1903]

Dr. Henrik Ibsen overlader gjerne «Tilskueren» Offentliggjørelsen af de utrykte Digte; Honoraret overlades Redaktionens Skjøn.

Til VALDEMAR VEDEL, KRISTIANIA [februar 1903]

Dr. Henrik Ibsen tillader sig at forespørge om Honoraret for Digtene er afsendt? –

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA [20. mars 1903]

En dybtfølt Tak sendes herved de mange herhjemme og i Udlandet, som paa forskjellig Maade har hædret og glædet mig paa min 75 Aars Fødselsdag.

Henrik Ibsen.

Til EDVARD BULL, KRISTIANIA [30. desember 1903]

Kristiania d 30 –

Hr Dr med E Bull –

Nu, da Aarskiftet er inde, vil De maaske tillade mig, at anmode Dem om godhedsfuldt at sende mig en Opgave over det Beløb, som jeg skylder Dem for Lægebehandlingen i det forløbne Aar. Idet jeg beder Dem herom, vil jeg ikke forsømme Anledningen, at udtale en dybfølt Tak for alt hvad De har været for mig i denne Tid –

Deres hengivne og forbundne

Henrik Ibsen

Til JACOB HEGEL, KRISTIANIA [1903]

Dr. Henrik Ibsen takker for Regnskabet og beder sig tilsendt det staaende Beløb – –

1904

Til JOHAN FAHLSTRØM, KRISTIANIA [januar 1904]

Hr theaterchef – Fahlstrøm!

Jeg har kun givet mit Samtykke til Opførelsen af «Samfundets Støtter» 1 en Gang paa Deres Frues Jubileum – enhver anden Opførelse forbydes

Henrik Ibsen

Til EDVARD BULL, KRISTIANIA [14. februar 1904]

Tak.

H. I.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA 21. mars 1904

Til de mange, som paa forskjellig Maade har hædret og glædet mig paa min Fødselsdag, sender jeg herved en hjertelig Tak.

Kristiania 21. Marts 1904.

Henrik Ibsen.

Til HOTEL GRÖBNER, [KRISTIANIA] [3. august 1904]

Kurhotel Gröbner Tirol

Alle meine Gedanken sind heute in Gossensass.

Henrik Ibsen

Til KRISTIANIA JOURNALISTKLUB, KRISTIANIA [september 1904]

Mine varme Ønsker for den norske Journalistiks Fremgang og Trivsel.

Henrik Ibsen.

1905

Til BJØRN BJØRNSON, KRISTIANIA 17. mars 1905

Hilsen!

Kristiania, 17 3 05.

Henrik Ibsen.

Til UKJENTE MOTTAGERE, KRISTIANIA 23. mars 1905

Til de mange i Ind- og Udland, som paa forskjellig Maade har hædret og glædet mig paa min Fødselsdag, bringer jeg herved min hjertelige Tak.

Christiania 23de Marts 1905.

Henrik Ibsen.

Udaterte brev

Til BJØRN OG INGEBORG BJØRNSON, KRISTIANIA [1900-tallet]

Dr. Henrik Ibsen ønsker Theaterchef Bjørnson og frue – et godt Aar, og takker for al Opmærksomhed. –

Til LORENTZ DIETRICHSON, KRISTIANIA [1900-tallet]

Dr. Henrik Ibsen sender sin hjerteligste Hilsen

Til GUSTAV THOMASSEN, KRISTIANIA [1900-tallet]

Dr. Henrik Ibsen sender sin Tak – for Aviser og Telegram –

Til GEORG REIMERS, UKJENT OPPRINNELSESSTED [udatert]

Vielleicht komme ich doch wieder einmal nach Wien und kann dann persönlich für Ihre Aufmerksamkeit danken.

Til WILLIAM ARCHER, UKJENT OPPRINNELSESSTED [udatert]

Konvolutt

Mr: William Archer.

Hjertelig velkommen når De vil! For resten vil jeg om en halv time opsøge Dem i hotellet.

Deres

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, UKJENT OPPRINNELSESSTED [udatert]

Henrik Ibsen sendet hierdurch seinen verbindlichsten Dank für die freundliche Gratulation.

Til UKJENT MOTTAGER, UKJENT OPPRINNELSESSTED [udatert]

førstnævnte?

Undskyld at jeg volder Dem denne ulejlighed. Sandsynligvis afrejser jeg herfra på tirsdag, – det vil sige næstkommende.

Deres

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, UKJENT OPPRINNELSESSTED [udatert]

Deres virksomhed, at jeg i Deres fortællinger har fundet et ærligt alvor, som har tiltalt mig og at De besidder en erfaringsrigdom, som rækker langt ud over det sædvanlige. Kort sagt, – jeg tror i Dem at måtte erkende en ejendommelig og fremragende forfatterpersonlighed og ønsker blot at De må finde den påskønnelse, som De efter min mening utvilsomt fortjener.

Kr.

Til LINA HASSELMANN, UKJENT OPPRINNELSESSTED [udatert]

Henrik Ibsen.

Hjertelig tak for brevet og de dejlige blomster.

Til UKJENT MOTTAGER, UKJENT OPPRINNELSESSTED [udatert]

Hjerteligste ønsker!

Tør desværre ikke selv personlig være tilstede.

H. I.

Til UKJENT MOTTAGER, UKJENT OPPRINNELSESSTED [udatert]

Med udtrykket af min sympati for komitéens smukke formål tegner jeg mig

Deres særdeles forbundne

Henrik Ibsen.

Til UKJENT MOTTAGER, UKJENT OPPRINNELSESSTED [udatert]

Wenn Sie keine andere Verwendung für Ihre Zeit haben, wird es uns sehr lieb sein, Sie abends bei uns ohne alle Umstände zu sehen. Ab 7½ Uhr sind wir zuhause

Brevinnledninger

av Narve Fulsås

INTRODUKSJON

Denne innledningen til e-utgaven av Ibsens brev bygger på innledningene i bokutgaven av brevene ( Henrik Ibsens skrifter 12k-15k). Endringene er i all hovedsak redaksjonelle. De første fire delene er tematiske: Ibsen som brevskriver, brevgenren og brevmaterialet, Om kommentarene, Bosteder og Økonomi. Under Bosteder og Økonomi er stoffet organisert kronologisk som i bokutgaven. De følgende delene følger også bokutgavens kronologiske inndeling, og overskriftene, både hovedoverskrifter og underoverskrifter, er så langt som mulig bevart, eller bare lettere endret. De mest faktapregede delene av innledningene, i bokutgaven samlet under «Generelle sakkommentarer», er her ikke skilt ut på denne måten, men flyttet under hovedoverskriftene. Innledningen inneholder en avsluttende del med Ord- og språkkommentarer. Den er basert på kommentarene som i bokutgavens bind 13k-15k er samlet aller først under Ord- og sakkommentarer.

IBSEN SOM BREVSKRIVER, BREVGENREN OG BREVMATERIALET

INGEN STOR BREVSKRIVER

Vurderingene av Ibsen som brevskriver har stort sett vært negative. Halvdan Koht åpner innledningen til Hundreårsutgavens (HU) første brevbind med å si at «Henrik Ibsen var ingen stor brevskriver – hverken kvantitativt eller kvalitativt» (HU 16, 9). Oppfatningen er representativ: Ibsens brev er gjennomgående blitt regnet som tørre, upersonlige, tilknappede og trivielle (jf. Ystad 1999, 34–36). Kvantitativt stiller han klart bak de fremste skandinaviske brevskriverne. Fra August Strindberg er det bevart rundt 10 000 brev, og en mengde er i tillegg tapt (Dahlbäck 1994, 9). Bjørnsons brevproduksjon er enorm. Koht, som også publiserte det første utvalget Bjørnson-brev, mente at Bjørnson kanskje kunne ha skrevet 30 000 brev i sitt liv (HU 16, 9). Senere biografer har ikke revidert det anslaget (Amdam & Keel 1993–99, b. 1, 13), men noe sikkert grunnlag for å beregne totalmengden finnes ikke. Det vi imidlertid kan slå fast, er at Nasjonalbiblioteket har nesten 6500 brev fra Bjørnson. Bokutgaven av Henrik Ibsens skrifter inneholder til sammenligning 2388 brev. Det kommer stadig nye til, men mengden vil uansett aldri nå Bjørnson-nivå. På den annen side ligger ikke Ibsen så langt etter Knut Hamsun, som det er bevart rundt 3000 brev fra.

Det er klart at brevet ikke var en genre Ibsen dyrket, og i hans brev er det velkjente beskjedenhetstopos, der avsenderen beklager overfor mottageren hvor dårlig brevskriver han er, en gjenganger. Her er det langt til den skriverus han rapporterte om mens han arbeidet med Brand (brev til Bjørnson 12. september 1865). Brevskrivningen synes å ha kommet i klasse med leilighets- og oppdragsdiktningen, som Ibsen ifølge vennen Michael Birkeland aldri hadde ferdig «førend Trykkergutten staaer hos ham» (Birkeland 1920, 91).

En meget stor del av Ibsens brev er offisielle eller halvoffisielle brev av forretningsmessig karakter. Det er i og for seg ikke påfallende, men det som kanskje særlig har bidratt til hans omdømme som brevskriver, er at heller ikke private venne- og familiebrev gir det innblikk i mennesket Ibsen som en moderne leser gjerne forventer. Familiebrevene er ytterst få, og vennebrevene i stor grad reserverte og knappe. Fra 1800-tallet kjenner vi flere eksempler på følsomme vennskap mellom menn, der brevvekslingen ble brukt til forførelsesleker og som speil i bestrebelsen på å nå større selvforståelse. Forholdet mellom læreren Maurits Hansen og dikteren og juristen Conrad Nicolay Schwach er ett norsk eksempel (Karlsen 2001). Andre eksempler er H.C. Andersen, Orla Lehmann, Clemens Petersen og Bjørnson (J. Andersen 2004, 150). Ibsen kan åpenbart ikke regnes blant disse. Brevene hans har heller ikke den umiddelbare, løsslupne muntligheten som preger blant annet Bjørnsons brev, og han skrev ikke brev bare for selskaps skyld, slik som Strindberg. Strindberg dyrket brevgenren i en slik grad, og utfoldet i den en slik språklig virtuositet, at brevene blir regnet blant det mest verdifulle i hele hans produksjon (Dahlbäck 1994, 9, 30). I norsk sammenheng er det særlig Alexander Kielland som er kjent for sitt mesterskap i genren (jf. F. Bulls innledning i Kielland 1950, 5).

Ibsens brev kan likevel være gripende nok, ofte nettopp på grunn av sin emosjonelle økonomi og det de eksplisitt eller implisitt holder tilbake: Et eksempel er brevet til søsteren Hedvig Stousland 26. september 1869. I den tidlige perioden kunne han også la følelsene strømme nokså fritt, som i de hjertelige brevene til den danske advokat Anton Klubien eller i brevene til Bjørnson, der han både kunne gi uttrykk for all sin usikkerhet og gi fritt utløp for sitt raseri.

EN HETEROGEN GENRE – OM BREVMATERIALET

Ibsens brev demonstrerer til fulle hvor lite ensartet brevgenren er, og hvor vanskelig den lar seg avgrense entydig. Her skal bare kort skisseres noen av problemstillingene genren reiser, med utgangspunkt i distinksjoner som privat/offentlig, uformelt/formelt, utrykt/trykt, dokument/litteratur.

Skillet mellom private brev og offentlige, offisielle eller profesjonelle brev er et av de eldste innen brevgenren. Vi oppfatter gjerne det typiske privatbrevet som beregnet på én enkelt leser, og i dette kommuniserer et jeg med et du på en fortrolig måte i en uformell, talemålsaktig stil, med innslag av avbrytelser, metakommentarer om skrivesituasjonen, innforståttheter, digresjoner osv. (Jørgensen 2005, 11). I den andre gruppen kommer brev til offentlige myndigheter, styrer, forretningsforbindelser, arbeidsgivere, redaksjoner, leserbrev osv. Det må understrekes at skillet ikke nødvendigvis sier noe om innholdet: Et av de mest private brev Ibsen noen gang skrev, var brevet til byfogd Preus i Grimstad 7. desember 1846, der han vedkjente seg farskapet til Hans Jacob Hendrichssen Birkedalen. Distinksjonen gir heller ikke noe entydig klassifikasjonskriterium, for en mengde brev vil i realiteten falle mellom disse to kriteriene, eller innunder begge. Dette gjelder for eksempel brevene til F.V. Hegel, som både er forleggerbrev og vennebrev – personlige, vennskapelige og fortrolige som forretningsbrev, heller avmålte, høflige og formelle som vennebrev. På 1800-tallet ble også brev til individuelle mottagere gjerne skrevet med tanke på at de kunne leses høyt i en større eller mindre krets, for eksempel blant familie og venner (B. Dunker 1922; C.B. Dunker 1871).

For offisielle brev fantes det meget klare regler for innhold, stil, tiltaleform og underskrift nedfelt i tallrike lærebøker, og Ibsen synes alltid å ha fulgt konvensjonene nøye. For privatbrev var ikke reglene like klare. På 1800-tallet kom dessuten ideologien om brevene som uttrykk for det unike, individuelle jeg. Det eksisterte likevel en tradisjon for å lære av mønsterbrev, for eksempel mønsterbrev for elskende, og behovet for slike samlinger og for instruksjonsbøker generelt økte med brevskrivningens demokratisering i siste del av 1800-tallet (Dahlbäck 1994, 22; Jørgensen 2005, 29–30). Også privatbrevet kunne derfor følge nokså standardiserte mønstre. En spøkefull oppskrift for et vennebrev, og ikke helt misvisende for mange Ibsen-brev, ble beskrevet slik av den nevnte M. Hansen i ett av brevene til C.N. Schwach i 1823:

1. Undskyldning fordi man saalænge ei har skrevet.

2. Disse Forretninger omtales nøiere.

3. Nyheder berettes. (Dødsfald. Ildebrand. Forflyttelser.)

4. Anmodning om Udførelse af en Comminision [sic] (f.Ex. et Indkjøb).

5. Begjering om snart at høre fra Vennen og Spørgsmaal om han ikke vil komme ind til Byen (ud paa Landet) paa Besøg.

6. Hilsning fra og til gode Venner.

7. Slutning med en Bevidnelse af Venskab.

(Karlsen 2001, 78)

Rimbrevene utgjør en spesiell gruppe som helt overskrider grensen privat/offentlig og også grensen brev/kunstverk. I HIS vil flere av dem bli regnet både som brev og som dikt. Rimbrevene til Fredrika Limnell 24. desember 1870 og til Johanne Luise Heiberg 4. mai 1871 ble begge sendt som brev i posten til de to adressatene og noe senere trykt i Digte. Det første ble også publisert i Morgenbladet, og da det ankom adressaten i Stockholm, ble det i vanlig salongtradisjon arrangert en opplesning for en invitert krets. Rimbrevene til H.Ø. Blom i desember 1859 ( «Sendebrev» og «Hastværkslinjer») er derimot neppe sendt adressaten direkte, det siste ble ikke engang trykt, og det kan diskuteres om det egentlig kan kalles et brev.

Ellers vil trykt/utrykt gjerne i utgangspunktet være noe som skiller litteratur fra brev, og man kan derfor reservere betegnelsen brevlitteratur i streng forstand til brev som foreligger publisert (Jørgensen 2005, 10). I denne forstand tilhører de fleste av brevene i HIS allerede litteraturen, og selv om de i utgangspunktet var private, er de for lengst blitt offentlige. De er allerede rekontekstualisert, plassert inn i en annen sammenheng enn den de opprinnelig hørte til i, og dette fører med seg en rekke implikasjoner som har betydning for hvordan de blir lest. Én viktig forskjell er at leseren av publiserte brevsamlinger vil ha muligheten til å lese brevene til ulike mottagere i sammenheng og holde dem opp mot hverandre, en lesesituasjon som skiller seg vesentlig fra situasjonen til de opprinnelige adressatene (Robinson 1999, 19). Her har ettertidens lesere et forståelsesfortrinn i forhold til primæradressatene, mens de på andre områder stiller med handikap. En åpenbar ulempe er at ettertidens lesere bare får bidragene fra den ene parten i korrespondanseforholdet, noe kommentarene riktignok prøver å bøte på i den grad brevene som er skrevet til Ibsen, finnes. Transkriberrte og publiserte brev vil dessuten gi et ensartet fysisk uttrykk, der viktige meningsdimensjoner kan være utslettet. Igjen er Strindberg et godt eksempel: Hans valg av brevpapir, papirfarve og skriveredskap var meningsbærende og gjennomtenkt (Dahlbäck 1994, 33–35), men dette forsvinner i den trykte utgavens typografiske uniformitet. Når det gjelder Ibsen, er det særlig ett forhold som her har påkalt interesse, nemlig hans endringer av håndskriften. Én endringsperiode var i 1867, da han i arbeidet med Peer Gynt gikk over fra en høyrehellende til en nærmest rett eller svakt venstrehellende skrift. Dette og dokumentenes nåværende fysiske egenskaper for øvrig er i HIS kommentert i manuskriptbeskrivelsene, og faksimiler er tilgjengelige elektronisk.

Spørsmålet er om Ibsen etter sitt litterære gjennombrudd allerede i utgangspunktet skrev sine brev med bevissthet om deres sannsynlige trykking, noe som ville medføre at ingen av dem derfor i streng forstand kan kalles private. Det var ikke noe nytt at brev ble trykt: Allerede Samuel Johnson (1709–83) klaget til sin venn James Boswell over at det nå var blitt så vanlig å publisere brev at han prøvde å skrive så lite som mulig i dem (Robinson 1999, 11). Strindberg betraktet på sin side brevene som en del av sitt forfatterskap og påla sine litterære eksekutorer å sørge for at de ble utgitt (Dahlbäck 1994, 293–94). Kielland tok selv initiativet til å publisere egne brev for å ha kontroll med utgivelsen (Robinson 1999, 13), og også den første samling Ibsen-brev ble utgitt mens Ibsen ennå levde. Tanken på senere offentliggjøring av brev og manuskripter må i det minste ha streifet Ibsen siden gjennombruddet med Brand. I 1867 skjenket han manuskriptet til Peer Gynt til Edvard Collins autografsamling (jf. brev til J. Collin 21. oktober 1867). Edvard Collin hadde helt fra 1830-årene regnet med at hans egen korrespondanse med familievennen H.C. Andersen en gang ville bli ettertraktet, og tross et til tider anstrengt forhold testamenterte Andersen hele sitt enorme papirbo til ham (J. Andersen 2004, 164–65). I Collins samling ble også flere norske forfattere innlemmet. Ibsen var dessuten oppmerksom på den skandaleaktige oppmerksomheten det vakte da Peder Hjort i 1867 publiserte en rekke brev han hadde mottatt, blant annet fra Carsten Hauch (jf. brev til Hegel 24. februar 1868 med kommentar). Det er derfor nærliggende å tro at Ibsen i alle fall fra denne tid må ha regnet med at hans brev en dag ville kunne bli publisert eller i det minste bli alment tilgjengelig i offentlige biblioteker.

Senere gir Ibsen flere steder klart uttrykk for sin bevissthet om at hans brev har offentlig interesse. Han skriver til August Larsen 4. mai 1892 at selv om det er Larsen som tar seg av hans saker, vil han helst ikke avbryte korrespondansen med Jacob Hegel helt, fordi han vet at Hegel samler på hans brev. Det kan vel leses som en oppfordring til Larsen om at han også bør samle. Til Hildur Andersen skal Ibsen en gang ha skrevet: «Hildur! tag godt vare paa vore breve, du saavel som jeg» (sitert etter Anker 2, 121). I 1910 fortalte Hildur i et intervju med Verdens Gang at Ibsen hadde gitt henne hele deres brevveksling, med ønske om at den skulle utgis samlet. Senere lovet hun Francis Bull at han skulle få alle brev og dedikasjoner hun hadde mottatt fra Ibsen, men at intet av det måtte offentliggjøres så lenge Bergliot Ibsen levde. I et brev til K.V. Hammer 27. oktober 1907 skriver Andersen i anledning et foredrag Gerhard Gran har holdt om Alexander Kiellands brev: «det var ingen sak, hvis det var saa liketil at utgi Henrik Ibsens breve som Kiellands. Hvor Kielland spotter og haaner og er vittig paa andres bekostning, der hugger og flænger og saarer Ibsen» (sitert etter Anker 2, 124). Vi kan vel regne med at Ibsens omtale av Bjørnson og hans familie har vært blant de hensyn som holdt Andersen tilbake. Det hele endte visstnok med at hun mot slutten av livet, tross sitt løfte til Bull, ødela mye materiale (Anker 2, 127). Manuskriptene og en del av hans brev til henne er likevel bevart.

Ibsens nærmeste familie opplevde at Georg Brandes kort etter Ibsens død publiserte hans brev til Emilie Bardach. Det ser ut til at det var Bardach selv som presset på, og nærmest truet Brandes med at hun ville gjøre det selv, om ikke han som Ibsen-ekspert tok seg av det (L.P. Andersen 2006, 361). Denne opplevelsen fremmet nok familiens kassasjonsiver, og etter Ibsens død satte både Susanna og Sigurd i gang med å brenne etterlatenskaper. Sigurd Ibsen skriver til hustruen Bergliot 8. juli 1906: «Blandt dem, der tilintetgjøres, er også brevene fra mig: jeg har forlangt det, da det altid har været mig en utålelig tanke, at de engang kunde gjennemsnuses af uvedkommende» (NBO Brevs. 576). Alt fikk han likevel ikke ødelagt. En del brev til Ibsen fra andre avsendere lar seg også rekonstruere fra andre kilder enn de originale brevene.

Den første utgaven av Ibsen-brev ble publisert mens Ibsen ennå levde, av Julius Elias og Halvdan Koht i 1904 (K&E). Utgivelsen skjedde i samarbeid med familien, særlig med Sigurd. De «offisielle» brevene dominerer, og den kronologiske hovedtyngden ligger på 1870- og 1880-årene (Ystad 1999, 37). Susanna leste høyt fra utgaven for Ibsen, og skrev til svigerdatteren Bergliot at hun selv syntes brevene var «meget interessante, jeg læser et par af dem om Aftenen for Ibsen som modtager dem med lakonisk Ro» (brev til Bergliot Ibsen 9. [desember 1904], NBO Brevs. 576). Selv i disse brevene syntes Edvard Brandes at Ibsens omtale av Bjørnson var ubehagelig. Ellers festet Brandes seg ved Ibsens høflighetsretorikk. Høflighetsfrasene var så overdrevne, skrev han i en anmeldelse, at «den, der har modtaget et saadant Høflighedsbrev og bagefter finder det her trykt mellem andre enslydende eller i hvert Fald enstydende, næppe kan undgaa en ret flov Fornemmelse» (GEBB 5, 27, 350–51).

Etter Ibsens hjemkomst til Norge i 1891 var han en etterspurt underskriver av ulike typer opprop, støtteerklæringer og lignende. Ibsens tilkjempede distanse til den politiske striden gjorde at hans underskrift i en rekke slike sammenhenger synes å ha vært mer ettertraktet enn Bjørnsons. For utgiverne har noen av disse brevene skapt vansker. De faller inn under HIS’ brevdefinisjon og blir derfor trykt her, mens de ikke er trykt i tidligere brevutgaver. Men noen av dem har så mange underskrivere at andre signaturer enn Ibsens ikke er gjengitt. For eksempel er Ibsen en av ca. 375 underskrivere på et opprop om innsamling til jubileumsfond i forbindelse med 25-årsdagen for Oscar 2.s tronbestigelse i 1897. Å gjengi alle underskriftene ville både ta uforholdsmessig mye plass og dessuten sprenge rammene for kommentarene i og med at HIS har regnet medunderskrivere til Omtalte personer. I fem slike tilfeller er derfor medunderskriverne ikke gjengitt, men det er opplyst om antallet og om noen av navnene i kommentarene. En systematisk gjennomgang av aviser og lignende ville sannsynligvis kunne avdekke enda flere brev av denne typen.

BREV OG HANDLING

Når en brevskriver er profesjonell forfatter, må man forutsette en høy grad av litterær selvbevissthet også ved utformingen av brev. Hos en språkarbeider er en uformell, direkte stil aldri helt spontan, like lite som en formell stil er ubevisst konvensjonell. Som andre skriftprodukter er også brev litterære komposisjoner som velger ut, fortolker og reformulerer, i større og mindre grad influert av konvensjonelle retoriske strategier. I forlengelsen av et slikt resonnement kan man problematisere brevenes status som dokumentariske kilder ved å hevde at de konstruerer like mye som de avspeiler den kontekst de stammer fra, og man kan spørre om det overhodet lar seg gjøre å skille fiktive brev fra autentiske brev (MacArthur 1990, 118; Robinson 1999, 21–23).

Mot dette kan det anføres at brevet er karakterisert ved en særlig måte å peke mot og forankre seg i verden på, nemlig ved å referere til person, tid og sted og ved å forutsette at innholdet først blir meningsfullt når det relateres til den sosiale virkelighet (Jørgensen 2005, 17). Dette danner grunnlag for HIS’ brevdefinisjon (jf. Tekstkritisk redegjørelse) og for hele kommentarmaterialet. Spørsmålet om brevet avspeiler eller forvrenger den sosiale virkelighet, har som premiss at brevet i utgangspunktet er noe utenfor og annet enn virkeligheten, men det burde snarere stilles spørsmål ved på hvilken måte brevet inngår i vår handlingsverden. I sosiologisk forstand kan vi si at korrespondanse er et middel til å utleire eller løfte ut sosiale relasjoner fra lokale samhandlingskontekster på: I forhold til samtale og handling ansikt til ansikt gjør brev det mulig å handle og kommunisere på avstand (jf. Giddens 1990, 21). Brevets sosiale verden er ikke dermed mindre virkelig. Brev er handlinger i sin egen rett – ytringer, oppfordringer, bekreftelser, betalinger, samtykker, bønner, søknader osv. – og brevenes fortsatte eksistens dokumenterer disse handlingene.

Sammenlignet med den muntlige samtale blir likevel brevets begrensninger gjerne fremhevet. Brevet blir da oppfattet som en tvungen nødløsning, en ufullkommen erstatning for samtale, som er påtvunget av fysisk adskillelse. Å kommunisere per brev kompliserer samtidig den enkle jeg-du-relasjonen i samtalen. Det kan hevdes at brevets virkelige du i korrespondansen blir en annen enn adressaten:

dialogen med brevets potentielle modtager kan også opfattes som en dialog i brevskriveren. Den modtager man har i tankerne er jo ikke den reelle modtager […]. Det er brevskrivernes fantasmagoriske forestillinger, dvs de idealiserede modtagere (Thrane 1999, 36–37).

Det kan altså hevdes at det alltid er flere personer til stede i en brevveksling: De to virkelige personene og de forestillinger de har om hverandre (Jørgensen 2005, 53). Denne observasjonen kan finne støtte i følgende linjer fra Ibsens brev til G. Brandes 18. mai 1871, der han også kommenterer utveksling av fotografier som en måte å konkretisere og realitetsorientere brevskrivernes forestillinger om hverandre på:

Hjertelig tak for portrætet! Det har hjulpet mig et stort skridt fremad til forståelse, eller egentlig til tilegnelse af Deres indre personlighed. At denne ligger klar nok i Deres værker, er utvivlsomt; men jeg vil altid gerne have en personlig form at knytte forestillingen til. Derfor slår jeg mig heller ikke til ro før jeg har truffet Dem […].

I tillegg må vi skille mellom brevets jeg og det brevskrivende jeg: I brevet kan det brevskrivende jeg forstille seg, ikle seg masker, manipulere med sin identitet.

Alt i alt er altså forholdet mellom brevets jeg og brevets du langt mer komplisert enn det umiddelbart kan synes. Men igjen må vi unngå å forutsette at den sosiale verden i motsetning til dette er åpen, gjennomsiktig og entydig. Også i vår daglige verden har vi ulike identiteter og spiller forskjellige roller. I stedet for å forutsette et egentlig, autentisk, identisk jeg bak brev-jegene kan man si at brevet gir en mulighet til å uttrykke jegets reelle kompleksitet:

I stilens skiftningar men också genom brevets dubbelexponering – mot det brevskrivande jaget ställs brevjaget – visar Strindberg vem han är och vilka «jag» han vil framträda i; brevskrivningen ger honom möjlighet att uttrycka sina olika sidor, sitt kameleontiska jag (Dahlbäck 1994, 28).

Når det gjelder Ibsen, må det særlig understrekes at flere av hans viktigste sosiale relasjoner primært eksisterte som brevrelasjoner. Det gjelder forholdet til Brandes, og det gjelder ikke minst forholdet til Hegel. Da Ibsen og Hegel første gang møttes i 1870, hadde de korrespondert i fem år, og forholdet dem imellom ser ikke ut til å ha endret seg vesentlig etter det. Som forretningspartnere bevarte de De-formen også etter møtet, men Koht har påpekt en viss forenkling i avslutningsformularene. Brevet av 15. november 1865 ble underskrevet «ærbødigst Deres meget forbundne Henr: Ibsen» og det neste 25. november «tegner mig med Højagtelse og Forbindtlighed Deres ærbødige Henrik Ibsen». Senere ble «Deres ærbødigst hengivne» vanlig, og i 1870 ble bare «Deres hengivne» brukt (HU 16, 14–15). Men endringen kan ikke knyttes direkte til deres første møte; den siste formen bruker Ibsen allerede 2. juli 1870, før avreisen til København.

Vi har en rekke vitnesbyrd om at Ibsen kunne være mer reservert og tilknappet i direkte samvær enn i brevveksling. Bjørnson skrev til ham 19. januar 1865: «Hvor ofte jeg længes til dig, Ibsen! Det gjør jeg altid, naar jeg er borte fra dig, allerede dengang, du var i Bergen og jeg her, – men naar vi kommer sammen, saa glipper det. Hvorfor?» (Bjørnson 1912, b. 2, 150). Noen av de mest åpenhjertige brevene vi har fra Ibsen, er brev hvor han skriver om hvor vanskelig det er for ham å være åpen (brev til C.J. Anker 30. januar 1858 og til Bjørnson 16. september 1864). I Ibsens tilfelle gjelder det ikke at en avmålt, tilslørt brevskriver står i kontrast til en åpenhjertig, gjennomsiktig samtalepartner, snarere tvert om. I noen tilfeller ser det ut til at han valgte brevets distanse for å uttrykke sine innerste ønsker, også når han kunne ha henvendt seg muntlig. 9. september 1870 skriver Ibsen således til vennen Anton Klubien og ber ham ta et initiativ til å skaffe ham Dannebrogsordenen, selv om det av samme brev fremgår at de dagen etter skulle møtes til privat middag og gå sammen i teateret.

KOMMUNIKASJON OG POSTVESEN

På 1800-tallet ble brevskrivningens betingelser grunnleggende endret av det som er kalt «en postal revolution» (Dahlbäck 1994, 23), og som skyldtes brevskrivningens demokratisering. Den kom som et resultat av almen skolegang, postreformer og industrialisering av transportsystemet.

I 1850 var det kanskje noe slikt som 16 000 km kjørbar vei i Norge, dvs. vei som var fremkommelig med hestekjøretøy, og som hadde posttransport som et av sine hovedformål. Det var sammenhengende postvei langs kysten fra svenskegrensen til Stavanger, med avstikkere. Det var tverrforbindelse til Bergen over Fillefjell og Lærdal, mens det til Trondheim gikk kjørevei over Dovre og over Røros. Et nett av hovedveier eksisterte bare på Østlandet. Bøndene var lenge negative til veibygging fordi det var de som ble beordret til å bygge veiene, som måtte betale dem og holde dem ved like, og som også hadde skyssplikt (jf. kommentar til brev til Det Akademiske Kollegium 6. mars 1863b). Sine egne fraktbehov dekket bøndene i hovedsak ved å bære på egen rygg eller ved å kløve på hesteryggen. Transport av tyngre varer var basert på bruk av båt langs kysten og på vintertransport med hest og slede. Bygging av båter og skip var ulike mye billigere enn veibygging. Veier fremstod som et behov for embetsmenn og stat: Det var de som hadde behov for skyssvesen. Det var også i stor grad de som sendte brev, enten offentlig eller privat.

Etter midten av århundret endret dette seg meget raskt, og særlig lengden av bygdeveier økte sterkt, mens hovedveiene først og fremst ble utbedret. I 1854 ble dessuten landets første jernbanestrekning åpnet mellom Kristiania og Eidsvoll. Den var særlig begrunnet i hensynet til trelasttransporten. I 1860-årene ble det i tillegg bygget tre nye banestrekninger: fra Trondheim til Støren, fra Lillestrøm til svenskegrensen og fra Hamar til Elverum. Reisende måtte fra nå av gjerne veksle mellom den gamle og den nye tids kommunikasjonsmidler. En bekjent av Ibsen fra Dresden, senere direktør i Norges Bank, Karl Bomhoff, forteller i sine erindringer hvordan en reise fra Kristiania til Trondheim artet seg i 1863: «Den foregikk med jernbanen til Eidsvold; derfra dampskib til Lillehammer og saa i 4 hjuls vogn – vi var tre ifølge – helt til Trondhjem, da Størenbanen endnu ikke var færdig […]» (NBO Ms.4° 4432). Men ellers var man fremdeles vant til å gå. I 1860 gikk dikteren og journalisten A.O. Vinje til fots fra Kristiania til Trondheim for å overvære kroningen av Karl 15. Også hans gamle venn Ibsen, forfatter av sangen «Vi vandrer med freidig mot», kunne bruke føttene. Det gjorde han blant annet på sin stipendreise over Sognefjell til Vestlandet sommeren 1862.

For post- og personbefordring på sjøen ble det gjort et radikalt grep allerede i første halvdel av århundret da staten i 1826 kjøpte to dampskip, «Prinds Carl» og «Constitutionen». Det første ble satt i rute mellom Fredriksvern (det nåværende Stavern) og København, det andre mellom Kristiania og Kristiansand. Dampskipstrafikken økte snart i omfang og nådde sitt høydepunkt i 1850-årene. Allerede i 1841 hadde staten, i samarbeid med private, etablert en sammenhengende rute fra Kristiania til Hammerfest, og fra 1840-årene ble også dampskip tatt i bruk på de store innsjøene – av den typen som Karl Bomhoff reiste med på Mjøsa i 1863, og som Ibsen også hadde reist med på sin stipendreise året før. Dampskipsanløpet var en begivenhet, og navnet på reisende ble trykt i avisene – dessverre ikke alltid i fullstendig og pålitelig form. De fleste skipene var relativt små hjuldampere; ett av dem kan sees på et maleri av Grimstad havn i 1849, som gjerne blir tilskrevet byens amatørmalende apotekermedhjelper, Henrik Ibsen.

De private dampskipsselskapene hadde delvis ruteavtaler med statsskipene og avtaler om postbefordring, og konkurrerte delvis med statsdamperne. Etter hvert ble statens dampskipstrafikk et underskuddsforetak, og den ble stort sett avviklet i løpet av 1860-årene.

Det var statens behov for bedre postgang som var hovedmotivet ved etableringen av statlige dampskipsruter. I 1848 var det én million brevpostsendinger i Norge, og 30 prosent av dem var offentlige. Det var lenge meget dyrt å sende brev. Inntil 1840-årene var portoen regulert etter avstand, riktignok ikke helt proporsjonalt. For en avstand mellom 48 og 60 mil var portoen 18 skilling. I tillegg måtte det betales gebyr ved innlevering og utlevering; det var en del av avlønningen av postmester og postbetjenter. Ved frankerte brev, dvs. brev der portoen var betalt av avsender, var gebyret to skilling for avsender og én skilling for mottager. Dessuten måtte mottager betale bærepenger dersom han fikk brevet levert på døren (Johannessen & Thue 1997, b. 1, 207–08). I 1848 ble portoen forenklet til to takster: åtte skilling for en avstand på mer enn 20 mil, ellers fire skilling. I 1854 ble det så innført frimerke med ens takst, fire skilling, for vanlige brev over hele landet. Det førte til at brevmengden ble doblet allerede det første året. Likevel var det fortsatt relativt dyrt å sende brev sammenlignet med dagens priser: For eksempel ville en sagbruksarbeider for en dagslønn ikke kunne sende mer enn fem–seks brev (Johannessen & Thue 1997, b. 1, 212; jf. også nedenfor om pengeverdier).

Postsamkvemmet med utlandet ble regulert av bilaterale avtaler mellom det norske og de enkelte lands postverker (Johannessen & Thue 1997, b. 1, 237–38). Med Danmark ble det inngått en postkonvensjon i 1846, som de følgende tiår ble revidert flere ganger. Den inneholdt detaljerte regler for dampskipsfart, portotakster og transitt gjennom Danmark. Forhandlinger om en postkonvensjon med Preussen skulle begynne i 1866, men måtte utsettes til 1868 på grunn av krigen mellom Preussen og Østerrike. Den endelige avtalen bestemte at det skulle være direkte postutveksling mellom Norge og Det nordtyske forbundet med dampskipsforbindelsen til Kiel. Portoen for alminnelige brev var i begynnelsen av 1870-årene tre sølvgroschen (jf. nedenfor, Valuta, pengeverdier, bankforbindelser).

Når det gjelder postforbindelsen med Italia, fremgår det av brev fra Ibsen til Hegel 16. mars 1866 at det ikke eksisterte noen postkonvensjon mellom Danmark og Kirkestaten. Vi kjenner ikke taksten for alminnelige brev, men da Ibsen 8. august 1867 sendte en del av Peer Gynt-manuskriptet sammen med et manuskript av Vilhelm Bergsøe som brev fra Sorrento i Sør-Italia, kostet det 19,47 rigsdaler i porto. Det tilsvarer omtrent ti spesidaler, som igjen er omtrent ¼ av det Ibsen regnet som leveomkostninger per måned i Roma (bl.a. i brev til Bjørnson 28. januar 1865). Et alternativ for trykksaker og småpakker var korsbånd-sendinger. Slike måtte ikke inneholde verdipapirer eller personlig korrespondanse, og de måtte sendes slik at man ikke måtte bryte noen innpakning for å se hva den inneholdt. Sendingene kunne merkes med «korsbånd» eller med et skrevet kors, eventuelt bindes med et korslagt bånd. Aviser ble vanligvis sendt i slike åpne sendinger. Av brev til Johan Bravo 26. januar 1870 fremgår det at portoen for å få Morgenbladet til Roma i ett år (som Ibsen betalte for å avdra gjeld han hadde stiftet til Den Skandinaviske Forenings hjelpekasse i 1865), var «nogle og tyve» spesidaler, altså tilsvarende over en halv måneds leveomkostninger, og da ble ikke avisen sendt hver dag.

Å regulere utenriksposten gjennom bilaterale avtaler ble mer og mer tungvint. I Europa var det ved begynnelsen av 1870-tallet over tusen forskjellige postkonvensjoner, og i Norge fantes det femti forskjellige portosatser for alminnelige brev til utlandet. Dette presset frem et internasjonalt postsamarbeid, som ledet til en internasjonal postkonvensjon i 1875 (Johannessen & Thue 1997, b. 1, 237–41).

OM KOMMENTARENE

KOMMENTERINGSPRINSIPPER

Kommentarene til denne brevutgaven står i gjeld til de tidligere kommenterte utgavene, først og fremst til Halvdan Koht og Julius Elias’ Breve fra Henrik Ibsen (1904) (K&E), til den såkalte Hundreårsutgave (HU, med brevbind utgitt 1940, 1946 og 1949 og kommentarer med noen ekstra brev 1952) og til Øyvind Ankers Henrik Ibsens brev 1845–1905 : ny samling (1979–81) (Anker), men også til flere andre forfattere som har publisert og kommentert mindre utvalg av brev. Det som skiller denne utgaven fra de tidligere, er først og fremst at kommentarene også til brevene er langt mer omfattende i HIS. Det er flere grunner til dette. Det er flere forhold som de første utgiverne kunne forutsette kjente, som ikke lenger er det i vår tid. Da Koht og Elias publiserte den første samling Ibsen-brev i 1904, mens Ibsen ennå levde, kjente de heller ikke til noen brev som var skrevet

til ham (K&E 1, 13). Det finnes en god del slike brev, og i denne utgaven er flere serier med til-brev benyttet i kommentarene, blant annet brevene fra Bjørnstjerne Bjørnson (1912, b. 2; Bjørnson & Ibsen 1938), fra konsul Johan Bravo i Roma (NBO Brevs. 200A), fra svigermoren og forfatterinnen Magdalene Thoresen (NBO Brevs. 200A; Thoresen 2009, 3 b.), fra Jonas Lie (NBO Brevs. 200; Lie 2009, 3.b), fra den svenske offiser Oscar von Knorring (Kjetsaa 1977) og fremfor alt en bortimot komplett serie med konsepter til forleggeren Frederik Hegels korrespondanse med Ibsen (KBH HC). Noe av dette materialet er her benyttet for første gang; det gjelder til og med flere brev fra Bjørnson til Ibsen, som ikke er publisert eller tidligere benyttet i Ibsen-kommentarer (NBO Brevs. BB). Nye forskningsresultater kommer også stadig til. Så sent som de siste par tiår har Per Kristian Heggelund Dahl i en serie artikler fra 1980- og 90-årene (samlet i Dahl 2001) og Tone Modalsli i en artikkel fra 2001 publisert tidligere ukjente Ibsen-brev og annet materiale som kaster lys over flere sider ved hans biografi, ikke minst hans økonomiske forhold i 1860-årene.

Endelig grunner kommentarenes omfang i utgavens prinsipp om at hvert brev som hovedregel skal kommenteres for seg, altså uavhengig av om ord, saksforhold eller personer er kommentert tidligere (eller senere). Dette innebærer at det forekommer en rekke gjentagelser. Av hensyn til omfanget av bokutgaven er det imidlertid fra 1870-årene i større grad brukt henvisninger til ett enkelt kommentarsted når samme saksforhold går igjen. I tillegg er det en mengde andre krysshenvisninger, fordi brukeren ofte trenger å bli henvist både til andre brev og andre kommentarer for å få en mer fullstendig forståelse av det aktuelle tekststedet.

Fra 1870-årene er også omfanget av ordkommentarer redusert ved at forklaringen av hyppig forekommende ord og uttrykksmåter, samt rangtitler, er samlet i innledningen (nedenfor, Ord- og språkkommentarer).

I likhet med verkkommentarene skal brevkommentarene i utgangspunktet ikke peke fremover i tid. Men fordi brev er historiske dokumenter og en annen type tekster enn litterære verk, og også blir brukt på andre måter, er prinsippet om ikke å kommentere fremover sterkt modifisert når det gjelder brevene. Der Ibsen for eksempel uttrykker forventninger eller planer eller stiller spørsmål, er det ofte kommentert hva som faktisk kom til å skje, eller hva slags svar han fikk. Der saksforhold får sin oppklaring i senere brev, blir det vist fremover til disse, og kommentering av historiske eller biografiske forhold kan gå noe utover brevets dato. Det kan også være opplyst om relevante forhold som hverken Ibsen eller brevmottageren nødvendigvis kjente til, eller Ibsens saksfremstilling kan bli supplert og korrigert i lys av det vi i dag vet. Men også her har hovedmålet vært å rekonstruere samtidskonteksten, eller rettere: kontekstene (noe som riktignok ikke kan skje fra noe annet ståsted enn vår egen samtid, og som derfor nødvendigvis i seg selv er en historisk fortolkning), og hovedregelen har derfor vært tilbakeholdenhet med å etablere meningssammenhenger som forutsetter kunnskap om fremtidige hendelser.

Når kommentaren «ikke kjent» brukes, er det i betydningen: «ikke kjent for denne utgiver».

OMTALTE PERSONER OG BREVMOTTAGER

Bokutgaven av Henrik Ibsens skrifters brevbind inneholder kommenterte registre over omtalte personer og brevmottagere. Personopplysningene er på denne måten skilt ut fra de øvrige sakkommentarene. Personnavn finnes likevel blant ord- og sakkommentarer der det er behov for spesielle opplysninger av relevans for det aktuelle tekststedet, der navnelikhet, feilskrivning eller bruk av fornavn kan gjøre det uklart hvem det siktes til, eller der identifikasjonen av hvem det er tale om, er usikker. I det siste tilfellet er kommentaren brukt til å angi grader av sikkerhet eller sannsynlighet. Der en navngitt person ikke lar seg identifisere, vil dette derimot oftest bare fremgå av biografidelen.

I bokutgaven var det av flere grunner nødvendig å begrense de biografiske opplysningene til i hovedsak de periodene hvert bind dekket. I den elektroniske utgaven er ikke lenger bøkenes kronologiske inndeling i tiårsbolker en relevant enhet. For e-utgaven er derfor de biografiske opplysningene og de to registrene redigert sammen. Mange biografier inneholder i e-utgaven noen flere opplysninger enn i bokutgaven, for eksempel om Ibsen-roller eller Ibsen-relevante publikasjoner. I de tilfeller der nye opplysninger korrigerer eller endrer det som står i bokutgaven, er de oppført i e-utgavens errata-liste. Ellers er de bare lagt stilltiende til.

Ut over de mest basale opplysningene som tjener til å identifisere personene, er det opplysninger med Ibsen-relevans som er prioritert. Det innebærer at tettheten av opplysninger kan være større for én periode enn for andre, avhengig av i hvilke perioder vedkommende er omtalt i brevene, eller i hvilke perioder vedkommendes biografi er tettest sammenflettet med Ibsens. Mindre kjente personer kan gjerne ha fått langt bredere omtale enn mer betydelige: Her står for eksempel langt mer om den i dag nesten ukjente tyske forfatteren Paul Heyse, som Ibsen en periode hadde bortimot daglig omgang med i München, enn om Goethe. Når det gjelder personer som det ellers er lett å skaffe seg informasjon om, som Cicero eller Shakespeare, er det opplysninger om Ibsens lesning av, kunnskap om og forhold til dem som er vektlagt. For delvis samtidige har det ikke vært noe mål å følge opp biografiene ut over Ibsens levetid. Her står en del om den unge James Joyce, men ingenting om den eldre. Det er likevel for mange av personene gitt opplysninger også for perioden etter 1906 når disse oppfattes som relevante for Ibsen-litteraturen og Ibsen-forståelsen.

Biografiene kan inneholde opplysninger som isolert sett kan virke helt perifere, men som er motivert av innholdet i brevene. Her er for eksempel gjerne opplysninger om rangtitler; det skyldes at Ibsen oftest bruker dem. Utdannelse og akademisk grad er det også gjennomgående opplyst om. Det er ikke så direkte motivert av brevene, men snarere av to viktige historiske forhold. For det første var den norske staten 1814–84 styrt av embetsstanden; akademisk grad var altså adgangsbillett til den politisk herskende klasse. For det andre var det i begynnelsen av Ibsens karriere en tett forbindelse mellom litteratur og akademia, en forbindelse som kanskje var enda tettere og mer langvarig i Tyskland. En viktig del av kulturhistorien i denne perioden er historien om litteraturens gradvise løsrivelse fra akademia.

For noen personer er sammenhengen med Ibsens liv og forfatterskap så intim og vedvarende at det har vært vanskelig å gjøre et utvalg av opplysninger om for eksempel utgivelser, reiser og oppholdssteder; de er blitt bortimot komplette. Dette gjelder i første rekke for Bjørnstjerne Bjørnson og Georg Brandes. Det kan innvendes at disse opplysningene alt finnes i norske og danske biografiske leksika. Men for det første måtte en god del av disse opplysningene uansett ha vært med. Og for det andre har tanken vært at biografiene skal kunne være til hjelp også for studenter og Ibsen-interesserte utenfor Skandinavia som behersker norsk såpass at de kan ha nytte av dem, men som sannsynligvis ikke har lett adgang til skandinaviske oppslagsverker. Dette hensynet, sammen med voksende tidsavstand, ligger også til grunn for at en rekke skandinaviske politikerbiografier er nokså fyldige. Den dansk-tyske konflikt, krigen i 1864 og striden om Slesvig spilte en helt dominerende rolle i skandinavisk politikk og kultur i flere tiår og var ikke minst en avgjørende begivenhet i Ibsens forfatterliv. Mange av de direkte involverte i denne striden har fått fyldigere omtale enn hyppigheten de er omtalt med, i og for seg skulle tilsi. Det samme gjelder norske politikere og deres forhold til den konstitusjonelle striden og riksrettssakene i 1870-80-årene og unionskonflikten i 1890-årene. I svært mange tilfeller er dette også personer som Ibsen kjente og hadde et forhold til som teatermann og forfatter - eller som Susanna Ibsens ektemann og Sigurd Ibsens far.

Biografiene inneholder opplysninger om det de omtalte og/eller brevmottagerne måtte ha skrevet om Ibsen, og, for skuespillere og teaterfolks del, hvilke Ibsen-roller de har spilt eller Ibsen-oppsetninger de har vært involvert i. Når det gjelder den første typen opplysninger, har hovedkildene vært Den internasjonale Ibsen-bibliografien fra Senter for Ibsen-studier (http://www.nb.no/baser/ibsen) sammen med Hjalmar Pettersens Henrik Ibsen bedømt af samtid og ettertid (Pettersen 1928) og Ibsen-artikkelen i J.B. Halvorsens Norsk Forfatter-Lexikon (HFL 3, 1-89). Når det gjelder Ibsen-roller og Ibsen-oppsetninger, har hovedkilden vært Repertoardatabase, www.ibsen.net. Både når det gjelder publikasjoner og Ibsen-roller, inneholder imidlertid biografiene også opplysninger ut over det som er registrert i disse kildene.

PERSONOMTALE – AVGRENSNINGER OG PRESISERINGER

En person er registrert som omtalt ikke bare der det er brukt egennavn, men også der en person er omtalt gjennom familierelasjon (for eksempel «din hustru»), yrkesbetegnelse ( «min forlegger») eller på annen indirekte måte. I brev til L. Passarge 16. desember 1886 skriver Ibsen: «Da Deres store kritisk-biografiske værk kom mig ihænde og jeg deraf erfarede at De havde hentet væsentlige oplysninger hos de to mænd, der blandt alle mine literære norske venner og bekendte måské mindst har forstået at trænge ind i det, som jeg selv betragter som kernen i min digteriske livsgerning, – da følte jeg mig unægtelig noget betænkelig tilmode.» Etter all sannsynlighet er «de to mænd» Lorentz Dietrichson og Hartvig Lassen; Passarges bok er tilegnet dem. Dette stedet er derfor oppført blant «omtalt i»-referansene under Dietrichsons og Lassens biografier. Men om leseren går fra biografien til brevet, vil han eller hun altså ikke finne navnene Dietrichson eller Lassen i Ibsen-teksten. For de fleste vil det sannsynligvis være nødvendig å gå via sakkommentarene til brevet for å finne stedet der de er omtalt.

Å definere personomtale på denne måten reiser flere avgrensningsspørsmål. Én vanskelighet er knyttet til bruk av betegnelse for slektskaps- eller familierelasjon. Hovedregelen er at referansene må være spesifikke og til enkeltpersoner; referanser til familiegrupper, som gjerne er mer ubestemte, blir ikke regnet som personomtale. Dette prinsippet har f.eks. den konsekvensen at det er oppført «omtalt i»-referanser under Jacob Hegel der Ibsen ber Frederik Hegel hilse «Deres søn», mens det ikke er oppført referanse etter at Jacob Hegel i 1874 giftet seg og Ibsen gikk over til å be F. Hegel hilse «Deres familie», «Deres børn», «Deres kjære» o.l. Særlig fra 1880-årene bruker Ibsen mange steder genitivsformen «Griegs», «Bjørnsons» osv. Mannen var familiens hovedperson og hans familienavn ble også hustruens. Med tilføyd genitivs s blir navnet en kortform av «Griegs familie», «Bjørnsons familie» osv. Disse stedene er regnet som omtale (bare) av de to ektefellene (Edvard og Nina Grieg, Bjørnstjerne og Karoline Bjørnson).

En annen vanskelighet gjelder personnavn knyttet til institusjoner, bedrifter o.l. Hovedregelen som har vært forsøkt lagt til grunn, er at det i disse tilfellene må være tale om referanser like mye til personer som til virksomheter, at det med andre ord er tale om stor grad av identitet mellom person og foretak. Når Ibsen skriver om «tollkasserer Schæffers legat» eller «det Schæffer'ske legat», er det ikke regnet som omtale av Henrik Schæffer (1794–1865). «[D]et Hanfstängelske fotografi» (F. Hegel 10. april 1878) er heller ikke regnet som omtale av atelierets grunnlegger Franz Hanfstängel (1804–77). Tilsvarende gjelder flere bankforretninger i Roma nevnt i brev til N. Lund 5. november 1878, som det dessuten har vært vanskelig å finne opplysninger om. Grenseoppgangene vil imidlertid ofte være hårfine og diskutable. En særlig utfordring i denne sammenhengen er bokhandlere og forleggere. Skandinaviske forleggere er for det meste regnet som personer. Problemstillingen aktualiseres imidlertid i og med Frederik Hegels død i slutten av 1887. Da Jacob Hegel overtok Gyldendal, endret Ibsens forhold til forlaget seg: Det ble mindre personlig og gikk fra nå av hyppigere gjennom August Larsen. Likevel blir både «herr Hegel», «boghandler Hegel» og «min forlægger» fremdeles registrert som personomtale, nå av Jacob Hegel. Blant tyske forleggere blir «Fischer» oppfattet på tilsvarende måte som omtale av Samuel Fischer. Derimot er «Reclam», det andre betydelige tyske Ibsen-forlaget, overalt regnet som firmaet Philip Reclam jun. Dette gjelder selv der Ibsen skriver «herr Reclam» (J. Hoffory 26. februar og 17. desember 1888). Man kunne muligens ha skilt mellom disse stedene og de øvrige. Spørsmålet er imidlertid om vi da skulle regne «herr Reclam» som Philip Reclam eller Hans Heinrich Reclam. Det var den siste som var ansvarlig for Universal-Bibliothek, der Ibsens bøker utkom, og som hovedsakelig holdt kontakt med forfatterne. Som brevmottager er Philip Reclam jun., i tråd med dette, plassert under Brevmottagere – institusjoner, organisasjoner, bedrifter. På tilsvarende måte er Theodor Ackermann regnet som person, mens «brødrene Paetels forlag» (M. Birkeland 9. april 1872) ikke er regnet som omtale av Elwin og Hermann Paetel. Også Ibsens viktigste engelske forlegger fra 1890, William Heinemann, er regnet som person, både på grunn av måten han drev forlaget på og fordi det var en person Ibsen selv møtte. Heinemann reiste selv til Kristiania i 1892 for å forhandle med Ibsen om Bygmester Solness (St John 1990, 120), og han deltok personlig i de copyrightfremførelsene han arrangerte av nye Ibsen-stykker i London i 1890-årene. Ibsen hadde ikke det samme forholdet til sin første franske forlegger Albert Savine, men også han er behandlet på samme måte, i motsetning til den senere forleggeren Perrin et C ie.

Et noe annerledes problem har vi i brev der Ibsen skriver om personer i Kejser og Galilæer (til L.L. Daae 23. februar 1873, delvis også J. Løkke 23. november 1873). I disse brevene er det en rekke navn som på samme tid betegner personer i Ibsens drama og historiske personer. I brevet til Daae dreier det seg om skrivemåten av navnene. Det er da forsøksvis skilt mellom de stedene der det bare refereres til dramafigurer, og de stedene der Ibsen eksplisitt også omtaler de historiske personene med disse navnene; bare de siste tilfellene har ført til registrering i Omtalte personer og brevmottager.

Til omtalte personer regnes også medunderskrivere som står sammen med Ibsen i den publiserte brevtekst (jf. ovenfor, under En heterogen genre – om brevmaterialet), og personer som forekommer i enkelte adresser. I bokutgaven omfattet Omtalte personer dessuten «andre fremmede hender» (jf. Tekstkritisk redegjørelse). Disse er ikke regnet som omtalte i e-utgaven - i praksis gjelder det rundt ti personnavn fra perioden 1853-72, som dermed faller ut.

Kongen er regnet som både institusjonell og personlig brevmottager i og med at dette var en tid da kongen ennå hadde personlig makt.

NAVNEFORMER – PERSON- OG STEDSNAVN

En rekke avveininger er foretatt med hensyn til skrivemåten både av person- og institusjonsnavn. For eksempel er Ibsens hustru i den biografiske litteraturen nesten alltid omtalt som Suzannah Ibsen. Hun var imidlertid døpt Susanne, en form Lorentz Dietrichson bruker når han dediserer sitt erindringsverk Svundne Tider (1896–1907) til «Fru Susanne Ibsen, født Thoresen». Ibsen selv bruker alltid formen Susanna når han omtaler henne, men derimot Suzannah når han skriver til henne. HIS har valgt å bruke formen Susanna i kommentarene.

I de fleste andre tilfeller der Ibsens skrivemåte avviker fra den vanlige, er det tale om feil, misforståelser eller mer eller mindre bevisste avvik fra normen. I slike tilfeller har ikke kommentarene kunnet legge Ibsens variant til grunn. Skuespilleren Johannes Brun (1832–90) og hans hustru Louise, f. Guldbrandsen, (1830–66) blir av Ibsen lenge omtalt som «Bruun». Ibsen har da fulgt den tradisjonelle regelen om dobbeltskrivning av lang u. Johannes Bruns familie brukte imidlertid enkeltskrivning, slik det blant annet bevitnes av kirkeboken ved Johannes Bruns dåp i Verdal i 1832, og det er under denne formen av navnet skuespillerparet senere er kjent. Flere steder finner man at Ibsen har sløyfet forlengelses- e ved lang vokal: «Holmbo» for Holmboe, «Hefty» for Heftye og noen steder «Bergsø» for Bergsøe. Han følger her en fremvoksende praksis, men i prinsippet gjaldt ikke denne for navn, bare for det almene ordforrådet.

Når det gjelder personer som er å finne i nasjonale biografiske leksika, har hovedregelen vært å følge skrivemåten i de siste utgaver av disse. Et unntak er altså Susanna Ibsen, likeledes dobbel-s i (Snorre) Sturlasson, og en del regentnavn der tradisjonell norsk skrivemåte er fulgt ( Karl, Vilhelm). Ellers er skrivemåten i de oppgitte kilder lagt til grunn. Alfabetiseringen i personregisteret går etter etternavn og deretter det vanlig brukte fornavnet, noe som ikke alltid er identisk med personens første fornavn.

Ved referanser til brev til Bjørn Bjørnson, Edith Brandes, Gerda Brandes og Caroline Sontum er mottagerne oppført med sine fornavn, mens B. Bjørnson = Bjørnstjerne Bjørnson, E. Brandes = Edvard Brandes, G. Brandes = Georg Brandes og C. Sontum = Christian Sontum.

Når det gjelder geografiske navn, kan man se at Ibsen selv for eksempel veksler mellom Stockholm og Stokholm. Den første formen bruker han helst når han skriver fra den svenske hovedstaden eller henvender seg til svensker, mens den andre følger dansk-norsk rettskrivning i førsteleddet ( Stok-). Dette skaper imidlertid ikke problemer for kommentarteksten, i og med at det i vår tid ville være uaktuelt å bruke noen annen form enn Stockholm. Mer problematisk er navnet på den norske hovedstaden i og med overgangen fra Christiania til Kristiania i 1870-årene: Kristiania begynte å komme i bruk enkelte steder i den kommunale forvaltning midt i 1870-årene og i Statskalenderen i 1877, men noe formelt vedtak om ny skrivemåte ble aldri fattet (Myhre 1990, 360). HIS har her valgt å bruke bare den siste formen, Kristiania, når det er hovedstaden som skal betegnes.

NAVNEFORMER – INSTITUSJONER

Skrivemåten for institusjonsnavn reiser enda flere spørsmål, og ulike prinsipper kan legges til grunn og lede til ulike resultater: samtidens praksis, den form institusjonen selv brukte, det som er etablert av senere tradisjon, eller dagens normering. Ingen av disse prinsippene gir i seg selv noen entydig rettledning, for eksempel var samtidens praksis ofte sterkt sprikende. Her har det vært særlig aktuelt å etablere en skrivemåte for teaternavn, og hovedprinsippet har vært å bruke den formen institusjonen selv brukte i samtidens offentlighet, supplert med litterær tradisjon. Prinsippet om institusjonens egen bruk gir ikke alene noe entydig resultat; skrivemåten i institusjonenes etterlatte arkivmateriale kan variere, for eksempel avhengig av hvilket styremedlem som skrev på vegne av teateret. Derfor er mer stabile dokumenter lagt til grunn, som trykte brevhoder, kontrakter, årsberetninger, plakater og lignende. På denne bakgrunn er følgende former brukt om norske teatre: Christiania Theater, Det norske Theater i Bergen, Kristiania Norske Theater og Throndhjems Theater. Når det gjelder teateret som 1870–72 holdt til i Møllergaden i Kristiania under Bjørnsons ledelse, mangler det primærkilder, og i litteraturen eksisterer det flere navneformer. I avisannonser brukte dette teateret samme navn som teateret i Bergen, og for å skille det fra det siste vil det her bli omtalt som Det norske Theater, Møllergaden.

I Sverige var hovedscenens navn frem til 1863 Kongl. Theatern. Det året ble Edvard Stjernströms Mindre Theatern ervervet som lokale for den dramatiske virksomheten, som heretter, til 1898, hadde navnet Kongl. Dramatiska Theatern. Denne formen brukes for hele perioden, selv om h-en i Theatern gikk delvis ut av bruk allerede fra slutten av 1870-tallet. Med endringen i 1863 ble den gjenværende scenen, «operascenen», kalt Kongl. Stora Theatern, mens det felles institusjonsnavnet ble Kongl. Theatrarne. Da Ibsen første gang ble oppført i Sverige, skjedde det på Kongl. Theatern (altså det senere Kongl. Stora Theatern), der Gästabudet på Solhoug fikk premiere 4. november 1857. Senere ble Ibsen for det meste satt opp på Kongl. Dramatiska Theatern, men da Härmännerne på Helgeland kom opp i 1877, skjedde også det på Kongl. Stora Theatern. Alle tre navn (Kongl. Theatrarne, Kongl. Dramatiska Theatern og Kongl. Stora Theatern) er derfor brukt i kommentarene og i biografiene. Når det gjelder de brevene Ibsen skrev til «de kgl: theatre» i Sverige, er brevmottageren definert som Kongl. Theatrarne.

I Danmark hadde hovedteateret fra 1772 det offisielle navnet Det kgl. Teater. Likevel ble «Theater» skrevet med h både på plakater og i andre sammenhenger, og «kongelig» ble skrevet helt ut (av og til med stor K). På denne bakgrunn vil teateret her bli omtalt som Det kongelige Theater.

I Bergen ble profesjonell teatervirksomhet gjenopptatt i 1876 med åpningsforestilling av Hærmændene paa Helgeland 25. oktober (jf. kommentar til brev til J. Bøgh 30. september 1876). Teateret blir her omtalt som Bergens Nationale Scene, i samsvar med praksis i Ibsens levetid. Selve teaterbygningen på Engen ble gjerne kalt Bergens Theater eller Theatret i Bergen. Dagens navn, Den Nationale Scene, kom først med innvielsen av den nye teaterbygningen i 1909.

Skrivemåte for teaternavn, og institusjonsnavn generelt, blir ytterligere komplisert når vi beveger oss utenfor Skandinavia. Prinsippet om å anvende den navneformen som ble brukt i samtidens offentlighet, er noe oppmyket når det gjelder Tyskland. De to største gruppene av teatre i Tyskland var Hoftheater og Stadttheater. Navneformene var nesten like mangfoldige som tallet på institusjoner: Großherzogliches Hoftheater zu Darmstadt, Königliches Hof- und Nationaltheater in München, Hoftheater zu Dresden, Karlsruher Hoftheater osv. I Tidstavle er den navneformen som institusjonen selv brukte på plakater og lignende, benyttet, så langt det har vært mulig å bringe den på det rene. I sakkommentarene er det derimot som hovedregel brukt kortformen «Hoftheater i X», «Stadttheater i X» o.l. Tilsvarende skrivemåte er også ofte brukt for noen andre institusjoner, som katedralskoler og kunstakademier.

I enkelte tilfeller er imidlertid andre former valgt. Ett er Wittelsbachdynastiets hoffteater i München. Sammenstillingen Hof- und Nationaltheater er her beholdt i kommentarene fordi den avspeiler en sentral spenning i hele århundrets teaterhistorie, nemlig motsetningen mellom hoffets representasjonsinteresser og det borgerlige opplysningsprosjekt som er knyttet til begrepet nasjonalteater (Brauneck 1993–2003, b. 3, 30–31; jf. nedenfor, under Teaterforhold). Et annet tilfelle er det teateret som er alminnelig kjent som Burgtheater i Wien (eg. «Theater nächst der Burg»; jf. Salmonsen). Også dette ble på et tidspunkt omdøpt til Hof- und Nationaltheater (1776), og i den perioden som er relevant for oss, synes navneformen på plakater o.l. å ha variert mellom K.K. [Kaiserlich-Königliches] Hof- und Nationaltheater (april 1848 – juni 1852), Hof- und Nationaltheater (september 1852 – oktober 1888) og Das Burgtheater (oktober 1888 – d.d.) (jf. Obzyna red. [s.a.]). I kontrakten mellom Ibsen og teateret i forbindelse med oppførelsen av Nordische Heerfahrt i 1876 brukes formen «k.k. Hofburgtheater» (og «k.k. Hof-Burgtheater») (jf. brev til F. Dingelstedt 24. juni 1876). I dette tilfellet er formen Burgtheater så innarbeidet at det vil virke forvirrende å velge den navneformen som var lengst i bruk i Ibsens levetid, Hof- und Nationaltheater. Siden også formen Hofburgtheater på denne tiden ble skrevet på ulike måter, er konklusjonen at vi her bruker den alment innarbeidede og enkleste formen, altså Burgtheater.

VERK- OG OPPFØRELSESTITLER

Ved omtale av verk i kommentarene brukes vanligvis bare hovedtittel, også for oversettelser, med mindre særlige grunner tilsier noe annet. Vanligvis blir utgivelsestidspunkt oppgitt samtidig, slik at man lett skal kunne finne fullstendige verktitler i Tidstavle. Titlene blir skrevet i samsvar med den form som ble brukt i den utgaven eller oppsetningen som omtales, eller som ligger nærmest forut i tid. Det innebærer for eksempel at kommentarene benytter både Kjærlighedens Komedie (første og annen bokutgave 1862 og 1867 og oppsetningen på Christiania Theater 1873) og Kærlighedens komedie (tredje bokutgave 1873), likeledes De unges Forbund (første og annen bokutgave 1869), De Unges Forbund (Christiania Theater 1869 og Bergens Nationale Scene 1877) og De unges forbund (fra og med tredje bokutgave 1874). Når det refereres til teateroppsetningene, følger skrivemåten av titlene i hovedsak opplysningene i Repertoardatabase ( Rep.base), <www.ibsen.net>. Datoer og årstall for teateroppførelser i biografiene angir premieretidspunkt eller tidspunktet da den aktuelle skuespiller overtok den nevnte rollen.

Brevtekst og kommentartekst vil ofte skille seg fra hverandre i bruken av betegnelsene utgave og opplag. Etter at Ibsen gikk over til Gyldendal i 1866, er mønsteret at bøker som først var utkommet hos Hegel, senere ble utgitt med betegnelsen «oplag» på tittelbladet, selv når det var tale om store tekstendringer, mens bøker som opprinnelig var publisert i Norge, utkom i nye «udgaver» (jf. Tidstavle). HIS bruker imidlertid «opplag» bare om uendrede opptrykk (trykt med samme sats). Siden det ikke er det vi har å gjøre med, brukes betegnelsen «utgave» i kommentarteksten.

BOSTEDER

IBSENS NORSKE BOSTEDER 1828–64

Det finnes ingen Ibsen-brev fra tiden da han ennå bodde i sin fødeby Skien. Byen på telemarkskysten tilhørte den gang Bratsberg amt og var grunnlagt på eksport av trelast. Da Ibsen bodde der, hadde Skien bare vel 2000 innbyggere, men til sin første biograf, Henrik Jæger, beskrev Ibsen den som en

overmåde livsglad og selskabelig by, ganske modsat af hva den senere skulde blive. Mange højt dannede, velstående familjer bode dengang dels i selve byen, dels på store gårde i omegnen. Et nærmere eller fjernere slægtskab forbandt de fleste af disse familjer indbyrdes, og baller, middagsselskaber og musikalske sammenkomster afløste hverandre både vinter og sommer i tæt rækkefølge (Jæger 1888, 14).

Også senere historikere har fremhevet Skiens rolle som et betydelig regionalt senter med et utadvendt, europeisk elitemiljø (Figueiredo 2006; Rian 1997). Året Ibsen ble født (1828), sendte byens latinskole to elever som senere ble to av embetsmannsstatens forgrunnsfigurer til universitetet: A.M. Schweigaard og P.A. Munch, og i 1834 fulgte M.J. Monrad.

To forhold formørket det lyse bildet av barndomsbyen: Knud Ibsens store økonomiske problemer fra 1834–35 frem til hans definitive fall i slutten av 1840-årene, og den lammerske religiøse vekkelsen som grep byen fra rundt 1850, og som rev med seg blant andre Henriks bror Ole og søsteren Hedvig. Til sammen førte disse begivenhetene til at Knud og Marichen Ibsens familie etter hvert ble oppløst. Henrik Ibsen møtte for øvrig senere Lammers i Dresden. Lammers hadde da for lengst brutt med sin menighet i Skien og gått tilbake til statskirken, og det hadde vært stille rundt ham i flere år (jf. kommentar til brev til F. Hegel 22. desember 1868).

Grimstad, dit Ibsen kom i slutten av 1843 – den nøyaktige dato kan ennå ikke definitivt fastslås (jf. Dahl 2001, 53–60, 119–21) – var med sine 800 innbyggere enda mindre enn Skien (Jæger 1888, 25). Den var én i rekken av sørlandske skipsfartsbyer som i seilskutenes tid opplevde den enorme veksten i norsk skipsfartsnæring på 1800-tallet, særlig fra slutten av 1840-årene og utover da Norge etablerte seg som verdens nest største fraktnasjon. Den tids eierform, partsrederiet, gjerne rundt én enkelt skute, gjorde at store deler av befolkningen hadde interesser i skipsfarten. I brev til Peter Hansen 28. oktober 1870 kaller Ibsen Grimstad for en liten «spidsborgerby», og han og hans venner talte gjerne nedsettende om byens trykkende materialisme (jf. Due 1909). Men byen hadde privatbibliotek og leseselskap og fikk som Skien besøk av omreisende teatertrupper. Flere kilder tyder på at Ibsen leste mye i Grimstad, og byen var ikke fjernere fra Europa enn at han her mottok sterke inntrykk av 1848-revolusjonen.

Til hovedstad å være var heller ikke Kristiania imponerende ved midten av 1800-tallet. Ibsen bodde der i to perioder i 1850–60-årene, først som student 1850–51 og deretter som teaterdirektør og etter hvert gift mann og familiefar 1857–64. I den første perioden hadde byen knapt 30 000 innbyggere. Veiene var dårlige og sølete. Den sanitære standarden var ikke bedre, og høsten 1850 brøt det ut koleraepidemi. Da Eilert Sundt i 1850-årene undersøkte boligforholdene, fant han at 233 av de 285 familiene han besøkte, bodde på ett rom. Etter utallige branner var det innført murtvang i den indre bydel, men i de fattigere utkantene ble det fremdeles oppført trehus. De fleste hus var i to etasjer, og etter at hovedstaden i flere hundre år hadde vært København, var det lite av monumentale bygninger å vise frem. Christiania Theaters nybygg fra 1837 hadde et visst monumentalt preg, og i 1848 var slottet blitt fullført. Nedenfor det ble de nye universitetsbygningene ferdige i begynnelsen av 1850-årene, mens stortingsbygningen først stod klar i 1866. Byen var i ferd med å innføre gassbelysning, og i 1854 ble den første jernbanestrekningen åpnet (M. Meyer 1971, 52–53). Fra midten av århundret var byen i virkeligheten inne i en meget rask vekst- og omformingsperiode. I 1840-årene var landets første industri etablert langs Akerselva. Forstedene vokste raskt og planløst, og sentrum var i ferd med å bli omdannet til et rent forretningsstrøk, noe som ble påskyndet av en stor sentrumsbrann i 1858. I 1860-årene kom tre- og fireetasjes gårder for fullt, og byens sentrum krøp nordover. Med en byutvidelse i 1859 passerte folketallet 100 000 alt i 1870-årene (Myhre 1990, 177–82).

Bergen hadde lenge vært en viktigere by enn Kristiania. Den var den største eksporthavn for norske fiskevarer, med forretningskontakter til hele Europa, og hadde ved midten av århundret 25 000 innbyggere. Med sine hvitmalte trehus fra 1700-tallet og trange gater gav den et helt annet pittoresk inntrykk enn Kristiania. Byen hadde en musikkforening fra 1765 og et museum fra 1825, og den hadde fostret det største navn i den dansk-norske felleslitteraturen, Ludvig Holberg (1684–1754). Også på midten av 1800-tallet var landets fremste dikter, fremste maler og fremste musiker alle bergensere, men ingen av dem bodde lenger i hjembyen. J.S. Welhaven hadde oppholdt seg i Kristiania siden han ble student, og var nå professor i filosofi, J.C. Dahl var professor ved kunstakademiet i Dresden, og Ole Bull turnerte i Europa og USA. De beholdt likevel kontakten med Bergen. Ole Bull kom hjem i 1850 for å opprette en norsk teaterscene. Dahl hadde tatt initiativ til en kunstforening, og da Det norske Theater sendte sin nye dramatiske forfatter Henrik Ibsen på studiereise til København og Dresden i 1852, kunne han regne med Dahls hjelp. Teater var slett ikke noe nytt i Bergen, men den lokale teatertradisjonen hadde ebbet noe ut i 1830-årene, og danske teatertrupper hadde overtatt. Kulturlivet i Bergen utfoldet seg i stor grad innenfor en privat-offentlig sfære (Figueiredo 2006). Byen hadde knapt kafeer, og Ibsen hadde i disse årene ingen vennekrets som minnet om den han hadde hatt i Grimstad og i Kristiania. Bergen fikk likevel avgjørende betydning for Ibsen på to måter: Her fikk han sin grunnleggende teaterskolering, og her fant han sin ektefelle.

ROMA 1864–68

Frem til 1870 var Roma sentrum i Kirkestaten og på alle måter dominert av den katolske kirke (jf. Eriksen 1997, 47–66). I 1850 hadde byen 170 824 innbyggere, langt færre enn i sin antikke storhetstid. Innenfor de gamle bymurene var knapt halvparten av grunnen bebygd, mens store områder var omdannet til kålåkre, vingårder og beiteland for kyr og geiter. Bakkenivået lå mye høyere enn i antikken, slik at mange gamle ruiner så vidt stakk toppen over jordoverflaten, mens andre gamle bygninger lå som isolerte øyer i et grønt landskap. Etter den franske okkupasjonen under napoleonskrigene var det satt i gang større utgravninger, og store deler av Forum Romanum ble etter hvert frilagt.

Jordbruket var fremdeles hovednæringsvei, og det ble drevet både inne i byen og på den vidstrakte romerske campagnaen. Jordeierne, med kirken som den største, leide bort til rike forpaktere, som drev jorden med landarbeidere og med tradisjonelle driftsformer. Jordeierne utgjorde en adel, som også tok opp i seg nyere handels- og bankierfamilier, mens en egentlig borgerlig middelklasse knapt eksisterte. Kirke og adel gav sysselsetting for mange slags yrkesgrupper, mens strømmen av tilreisende skapte levebrød for huseiere, kro- og kaféverter, tjenestefolk, modeller, suvenirmakere osv. Roma var på alle måter umoderne. Det var bare noen få større gater og ellers et nettverk av mindre gater, smug, passasjer og innimellom større og mindre åpne plasser. Det var hverken brolegning, fortau eller gatebelysning. Bare tre broer førte over Tiber (Tevere), som heller ikke var regulert. Den flommet over nesten hvert år, forurenset drikkevannet og skapte epidemier, på samme tid som slettene rundt byen var arnested for malaria.

Det var nettopp dette inntrykket av at tiden hadde stoppet opp, som gjorde Roma attraktiv for utlendinger. På midten av 1800-tallet var motstand mot alle slags endringer en bevisst og villet politikk fra Kirkestatens side. I revolusjonsåret 1848 var Roma blitt erklært republikk av italienske nasjonalister, med Giuseppe Mazzini og Giuseppe Garibaldi i spissen. Etter fransk intervensjon var paven blitt gjeninnsatt, og franske soldater ble værende i byen som garantister mot nye opprør. Den i utgangspunktet liberale pave Pius 9. reagerte på revolusjonen ved å sette alt inn på å forsvare Kirkestaten som en ren kirkestat og beskytte byen mot all moderne innflytelse. Kirken fastholdt dogmene om pavens ufeilbarlighet ex cathedra (når han taler offisielt) og om Marias ubesmittede unnfangelse. Ett av få unntak fra den moderniseringsfiendtlige linjen var at jernbane ble anlagt fra havnebyen Civitavecchia til Roma i 1859. Det var med denne banen Ibsen kom til byen 18. juni 1864, til noe som knapt var mer enn et skur, og som den gang lå isolert for seg selv oppe ved Diokletians termer.

Skandinavene utgjorde en av flere kolonier av utlendinger i Roma. Danskene var i flertall, frem til 1840 med billedhuggeren Bertel Thorvaldsen som sentrum. H.C. Andersen kom dit i 1833, og romanen Improvisatoren (1835) bygger blant annet på minner fra Roma-oppholdet. Det var gjennom lengre tid bygget opp skandinaviske boksamlinger, og den svenske maleren Egron Lundgren hadde tatt initiativ til å opprette en hjelpekasse for skandinaver i økonomisk nød. Fra midten av 1850-årene var det også etablert en fast, ukentlig møtedag, og alt dette ledet til opprettelsen av Den Skandinaviske Forening i 1860, med egne lokaler i Palazzo Correa, som hadde Augustus’ mausoleum i «bakgården». Med sitt bibliotek, sine skandinaviske aviser, sin funksjon som postkontor og sine møter og fester var foreningen den faste ramme rundt skandinavenes liv da Ibsen kom til Roma (Eriksen 1997, 18–21). Lokalene var ikke imponerende; Vilhelm Bergsøe taler om foreningens «tarvelige Sale» og ditto møblement. Bergsøe opplyser at det vinteren 1867 var 100 skandinaver i Roma, men ikke alle oppsøkte foreningen regelmessig. Kvinner hadde dessuten bare adgang på lørdagsaftenene (Bergsøe 1877, 327–28, 511), og Ibsen skal ha blitt meget oppbragt over et svensk par som prøvde å trosse forbudet ved at kvinnen kledde seg ut som mann. Hun ble imidlertid avslørt (Knudtzon 1927, 166–70).

Da det øvrige Italia ble samlet til ett kongerike i 1860, ble Roma valgt til hovedstad, men foreløpig bare i navnet. Garibaldi gjorde et mislykket forsøk på å erobre byen i 1867 – akkurat da Ibsen med familie var på tur nordover igjen etter å ha tilbragt sommeren i det sørlige Italia – men først med utbruddet av den fransk-tyske krig sommeren 1870 ble det umulig for Frankrike å fortsatt beskytte paven. 20. september 1870 inntok italienske styrker byen, og fra 1. juli 1871 var Roma Italias hovedstad. Med det begynte forandringene – til Ibsens avmektige protest. 20. desember 1870 skrev han til Georg Brandes: «Så har man da nu taget Rom fra os mennesker og givet det til politikerne. Hvor skal vi nu hen? Rom var det eneste fredlyste sted i Europa; det eneste sted, der nød den sande frihed, friheden for det politiske frihedstyranni.»

DRESDEN 1868–75

Ståle Dingstad

Ibsen-familien hadde på det tidspunktet flyttet nordover til den protestantiske delen av Europa av hensyn til Sigurds utdannelse. I 1868 begav de seg nordover uten en helt klar oppfatning av hvor de skulle slå seg ned. Det endte med at de stanset i Dresden for vinteren, og de skulle komme til å bli boende der til 13. april 1875, da de flyttet til München.

Dresden var hovedstaden i kongedømmet Sachsen. Den lå i et tett befolket og industrialisert område og opplevde sterk vekst på 1800-tallet, fra 64 000 innbyggere i 1830 til 177 000 i 1870 ( Dresden 2002, 134–68). I 1866 var Sachsen Østerrikes fremste nordtyske allierte i krigen med Preussen, og Dresden var deretter besatt av prøysserne til mai 1869. Kongedømmet unngikk å bli innlemmet i Preussen, men måtte slutte seg til Det nordtyske forbundet og avgi militær og utenrikspolitisk suverenitet. Etter krigen mot Frankrike var Sachsen fra januar 1871 del av Det tyske riket.

Dresden ble regnet som en av Europas vakreste barokkbyer. Med sin beliggenhet i en dal på begge sider av Elben og sine historiske bygninger og mange kunstsamlinger fremstod byen for J.G. Herder som et «tysk Firenze». Byen trakk til seg pensjonister fra hele Tyskland og tilreisende fra store deler av Europa. Utlendinger kom særlig på grunn av de mange museene og de mange utdanningsinstitusjonene, som var kjent for sin høye standard. En annen forfatter som ventet på sitt europeiske gjennombrudd, Fjodor Dostojevskij (1821–81), bodde der samtidig med Ibsen fra høsten 1869 til sommeren 1871. Dresdens status som kunstsentrum berodde mer på arkitektur, billedkunst og musikk enn på litteratur; i 1840-årene hadde blant andre både Richard Wagner og Robert Schumann bodd i Dresden. Mellom 1848-revolusjonen og rikssamlingen 1870/71 hadde kunstlivet et nokså konservativt preg. Den evangelisk-lutherske kirke preget undervisning, kultur og samfunnsliv nesten like sterkt som pavekirken preget Roma ( Dresden 2002, 128, 163–64).

I Dresden hadde Ibsen-familien følgende adresser:

Oktober 1868 – juni 1869: An der Frauenkirche 6. Husene An der Frauenkirche omkranser selve kirken; derfor finnes det flere bilder av dem. Huset Ibsen bodde i, er avbildet blant annet i Ferguson 1996 og Nordeng 2002, 61. Huset lå bare et par hus fra Töpfergasse 13 (i dag Töpferstraße), der Ibsen bodde under sin stipendreise til Dresden i juli 1852. Hele området ble rasert i bombeangrepene 13. og 14. februar 1945, og i dag står et nytt bygg samme sted.

Juni 1869 – juni 1871: Königsbrücker Straße 33, fra 1892/93 Königsbrücker Straße 71. Adressen ligger i Neustadt på den nordlige (høyre) siden av Elben, men ikke mer enn vel to kilometer fra Augustus-Brücke og det gamle sentrum. Det huset som i dag står der nr. 71 stod, har vært ombygget etter 1990, men deler av det kan muligens føres helt tilbake til det Ibsen bodde i (opplyst av Stadtarchiv Dresden 3. august 2006).

Juni 1871 – juli 1872: Dippoldiswalder Gasse (Straße) 7; ødelagt i bombeangrepene i februar 1945. Adressen ligger i Seevorstadt på den sørlige (venstre) siden av Elben, i byens sørlige del. Gaten har skiftet navn til Josephinenstraße og har i dag en helt annen bebyggelse.

Juli 1872 – november 1872: Große Plauensche Straße 9; ødelagt i bombeangrepene i februar 1945. Gaten krysset Dippoldiswalder Gasse, og adressen lå nær den foregående. Gaten er i dag delvis overbygget, og den delen som er igjen, har en helt annen bebyggelse enn på 1800-tallet.

November 1872 – april 1875: Wettiner Straße 22; ødelagt i bombeangrepene i februar 1945. Gaten har senere skiftet navn til Schweriner Straße. Enkelte bygninger fra Ibsens tid er bevart, blant annet et bygg tvers over gaten fra der han bodde. Ellers har gaten fått annen og nyere bebyggelse.

Familiens flyttinger kan neppe karakteriseres som uttrykk for sosial mobilitet, men synes å avspeile stigende borgerlig levestandard. Den første tiden i Dresden skammet Sigurd seg over det fattigslige stellet hjemme, og han ble ertet fordi han gikk i omsydde klær (B. Ibsen 1948, 36–38). Ibsen skriver selv i brev til J. Lie 25. mai 1879 at de den senere tid i Dresden «levede adskillig flottere end før». Familiens andre adresse, i Königsbrücker Straße, lå i en av de nyere bydelene, og de hadde ikke helt den samme status som det historiske senteret på venstre/sørlige side av Elben (Helas 1991, 17). Da familien hadde flyttet til Dippoldiswalder Gasse, skrev Ibsen til Hegel 26. september 1871 at han nå var kommet til «det elegante såkaldte fremmedkvarter». Området er beskrevet som «the most sophisticated district of its day» (Helas 1991, 27; jf. også kommentar til det nevnte brev), men William Bloch, som besøkte Ibsen der sammen med H.C. Andersen, karakteriserer boligen som «tarvelig» (Bloch 1942, 30). De tre siste årene var adressen Wettiner Straße. Det var en gate som hadde vært planlagt siden midten av 1800-tallet for å skape en forbindelse mellom bykjernen og den østlige Friedrichstadt, og som fikk navnet Wettiner Straße i 1863. Prosjektet ble ansett som nødvendig blant annet for å bedre sunnhetstilstanden til den fattige befolkningen i den østlige og fuktige Wilsdruffer Vorstadt. I desember 1870 ble det besluttet å ekspropriere eiendommer. Først i 1873 var gateløpet helt fristilt, og i 1875, da Ibsen-familien flyttet til München, var gaten ferdig utbygget (Richter 1904, 28). Ibsen-familien bodde i den delen av gaten som lå nærmest det gamle bysenteret, like bak lystslottet Zwinger.

Ibsen-familiens liv i Dresden ble i begynnelsen av 1870-årene sterkt preget av den fransk-tyske krig 1870–71. Sigurd ble banket opp på skolen fordi han ikke la skjul på at han holdt med Frankrike, og han ble overøst med skjellsord. I brev til Ibsen 10. september 1870, da han var i København, skriver Susanna: «flere af Lærerne ere ganske fanatiske, saa havde jeg ikke faaet en Støtte i Direktøren maatte han været bleven taget ud af Skolen» (NBO Brevs. 200). Problemene fortsatte i 1871 da Ibsen i ukebladet Im neuen Reich ble angrepet for antityske ytringer i blant annet «Ballonbrev til en svensk dame» (jf. brev til ukjent mottager 23. november 1871 med kommentarer). Angrepet ble gjengitt med tilslutning i Constitutionelle Zeitung i Dresden, som 2. november 1871 skrev: «større forsiktighet og mer tilbakeholdenhet i omgangen med fremmede vil derfor være tilrådelig» (til norsk ved HIS; jf. mer utførlig kommentar til brev til F. Hegel 27. desember 1871).

Tysklands samling førte ellers til en viss tilnærming mellom de konservative og de nasjonalliberale, noe som ble ytterligere fremskyndet av sosialdemokratiets vekst. I 1869 ble det dannet en sosialdemokratisk arbeiderforening i Dresden, og i august 1871 var byen sete for den andre partidag i Det sosialdemokratiske tyske arbeiderparti (SDAP). Dårlige lønnsvilkår og det faktum at omtrent halve bybefolkningen levde på eller under et eksistensminimum, ledet på samme tid til dannelse av de første fagforeninger. I 1874 var Dresdner Arbeiterbildungsverein med 895 medlemmer blant de største i riket. Ved riksdagsvalget samme år oppnådde sosialdemokratene en betydelig stemmeandel, og i 1877 slo August Bebel, en av det tyske sosialdemokratis grunnleggere, den nasjonalliberale kandidaten i Dresden-Altstadt og ble en av tolv sosialdemokrater i den tyske Riksdagen ( Dresden 2002, 172; Richter 1904, 13–16). Det er få kommentarer til samtidens tyske politikk i Ibsens brev, men skal vi tro G. Brandes, delte Ibsen i 1874 de dannedes dype bekymring over arbeiderbevegelsens vekst (jf. kommentar til brev til F. Hegel 27. juni 1874).

I det nevnte brevet til J. Lie skriver Ibsen at det både var lettere å komme i kontakt med folk, og at det offentlige liv var mer interessant i München enn i Dresden. Det ser ut til at nordmenn lenge utgjorde den viktigste omgangskretsen i Dresden (jf. kommentar til brev til F. Hegel 22. desember 1868), og sannsynligvis var det først og fremst Susanna som etablerte kontaktnettet, også til litterære formidlere i denne perioden, som for eksempel Edith Pradez (jf. kommentar til brev til Susanna Ibsen 13. november 1874). En lengre periode bodde dessuten Susannas søster Marie Thoresen hos dem, og da Camilla Collett besøkte Ibsen-familien i 1872, fant hun større gehør for sine kvinnepolitiske synspunkter hos Susanna og Marie enn hos Henrik Ibsen (E. Steen 1954, 155). Susanna identifiserte seg likevel helt med rollen som dikterens hustru. 16. juli 1873 skrev hun til sin bror J.H. Thoresen:

Ja nu er det 9 Aar siden jeg forlod Norge og Gud ved naar jeg ser det igjen, men de Aar have for os været en Velsignelse, Ibsens Evner have udfoldet sig med en forbausende Kraft, at virke til dette, er mit Livs Maal, og følgelig er det mig det samme hvor i Verden jeg færdes, naar kun dette kan fremmes (NBO Brevs. 200).

Teateret i Dresden hadde i denne perioden ikke lenger den dynamikken som rivaliseringen mellom Emil Devrient og Bogumil Dawison tidligere hadde gitt det. Det ble imidlertid etablert flere nye institusjoner og spillelokaliteter i 1870-årene. Etter at teater- og operabygget brant i september 1869, og frem til nytt bygg stod ferdig i 1878 (jf. nedenfor, under Teaterforhold), ble skuespill og opera oppført i et midlertidig bygg, den såkalte «Bretterbude» med 1800 sitteplasser. Det første teater reist av borgerne i Dresden ble åpnet i Neustadt i 1873. Til ære for kronprinsen fikk det navnet Albert-Theater. Det ble forpaktet av den kongelige generaldireksjonen og ble dermed ingen konkurrent til hoffteateret. Her ble det spilt fire ganger i uken, 386 forestillinger i 1873 og 651 i 1874. I 1872 ble det dessuten åpnet et rent privatteater, først med navnet Herminiatheater, fra 1873 under navnet Residenztheater. Teateret hadde et lettere repertoar av lystspill o.l., men det ble samtidig det fremste gjestespillteateret i Dresden og det som først åpnet seg for nye tendenser. Meininger-ensemblet spilte der i en årrekke, og det var her Ibsens senere samtidsstykker først kom opp. I 1876 ble han første gang satt opp i Dresden da Hoftheater hadde Nordische Heerfahrt på plakaten (Kummer 1938, 220–21; NBO RB 1870; Richter 1904, 180–81).

Det er uklart hvor mye teater Ibsen etter hvert så i Dresden. Han kommenterer det omtrent bare i et brev til Hegel 31. oktober 1868, og der mener han at nivået lå tilbake for København. På den annen side oppfordrer han i flere brev skuespilleren A.H. Isachsen til å ta en studietur til Tyskland (16. mai 1869, 16. desember 1872). Om kontakten med teateret var sparsom, synes han de senere årene til gjengjeld å ha vært en regelmessig deltager på møtene i Literarischer Verein zu Dresden. Foreningen ble formelt stiftet i 1863. Den var «en hyggelig sammenslutning av litterært eller kunstnerisk dannede menn», og dens formål var «å fremme litteratur, kunst og vitenskap». Utgangspunktet for foreningen hadde vært sammenkomster av forfattere, men foreningen ble også åpnet for andre litterært interesserte og dannede, fortrinnsvis jurister, leger, lærere, geistlige, offiserer og kjøpmenn. Den fikk på den måten en dobbel karakter, dels som forfatterforening, dels som litterært selskap. I den første egenskapen engasjerte foreningen seg for eksempel i 1864 sterkt mot forslaget om å omgjøre Schillerstiftung til et tysk akademi som skulle dele ut æresbelønninger til betydelige forfattere i stedet for å gi hjelp til dem som trengte økonomisk støtte (jf. nedenfor, under Støtteordninger). Foreningen tok også flere ganger opp spørsmålet om forfatteres og kunstneres rett til sine verker og var i juni 1868 vertskap for kongressen til den alltyske forfatterforening. Hovedvekten kom likevel til å ligge på den andre funksjonen med vekt på litterær resepsjon. Dette skjedde i form av foredrag på de ukentlige møtene, i all hovedsak ved foreningens egne medlemmer. Foreningen gjorde seg også gjeldende i offentlige sammenhenger, blant annet gjennom foredrag og deltagelse i feiringen av dikterjubileer. Medlemstallet vokste jevnt, i 1868 var det 135, i 1875 186 (Mahrenholz 1889, 3–21; Wülfing, Bruns & Parr 1998, 269–77; Zimmermann & Zschalig 1913, 1–38, 84).

Det er ikke kjent når og hvordan Ibsen ble introdusert i foreningen. Han nevner den første gang i brev til G. Brandes 23. juli 1872. Fra sitt første møte med Ibsen i Dresden i juli 1871 nevner ikke Brandes foreningen. Om sitt neste opphold der i september 1872 skriver han derimot:

[Ibsen] var stadig Tilhører ved Forelæsningerne i Dresdens literære Forening og tog mig med sig derhen. Vi hørte forstandige og dygtige Foredrag. Et drejede sig om Tiecks Afhandling angaaende Hamlets Monolog; det viste sig under Forhandlingen, at foruden Foredragsholderen var jeg den eneste i Foreningen, som kendte den Afhandling. Et gjaldt Tysklands moderne Lystspil sammenlignede med de franske […] Rudolf Döhn, en gammel Republikaner fra 1848, holdt Foredrag om en Bog, Jesus og Kvinderne, af en ung Dr. Wünsche (Brandes 1905–08, b. 2, 103).

Sannsynligvis hadde ikke Ibsen kontakt med foreningen før 1872. Under krigen 1870–71 var den preget av patriotiske aktiviteter – foredrag med gjendrivelser av «løgnene» i den napoleonske historieskrivning, opplesninger av patriotiske dikt o.l., noe som må ha gjort deltagelse lite aktuelt fra begge sider. Fra 1872 ble programmet igjen utvidet og bredt sammensatt (Zimmermann & Zschalig 1913, 31–34). Ibsen er registrert som medlem av foreningen i årene 1873–75 (jf. Zimmermann & Zschalig 1913), men ingenting er kjent om hvordan han ble det, eller om hans aktiviteter der.

Om Ibsen hadde noe forhold til litteratur- og kunsthistorikeren Hermann Hettner (1821–82), er uklart (jf. nedenfor, under Ibsen mellom Tyskland og Skandinavia og Teaterforhold). L. Dietrichson skriver at han var meget forundret over å oppdage at Ibsen, da han besøkte ham høsten 1872, ikke kjente Hettner. Det var Ibsen som hadde gjort Dietrichson oppmerksom på Hettners Das moderne Drama (jf. HIS 1k, 355–57). Dietrichson kjente Hettner, og han fikk greie på at Hettner kjente til Ibsen. Dietrichson hadde imidlertid for kort tid til rådighet til å kunne arrangere en sammenkomst mellom dem (L. Dietrichson 1896–1917, b. 1, 354). I en artikkel fra 1906 om Ibsens opphold i Dresden heter det at «Dikteren kom i Dresden ofte i professor Hettners og Wolf Graf Baudissins hus» (Schumann 1906; til norsk ved HIS). Men da Ibsen i 1876 utgav Nordische Heerfahrt, var ikke Hettner på den lange listen over mottagere som Ibsen sendte et frieksemplar til, og som viser hans litterære kontaktnett på denne tiden (jf. kommentar til brev til T. Ackermann 25. mars 1876). Ifølge G. Brandes levde også Hettner et ensomt og stille familieliv i Dresden, «uden noget Forhold til det offentlige Liv» (Brandes 1905–08, b. 2, 113).

Ibsen tok visstnok aldri ordet under møtene i Literarischer Verein (Zimmermann & Zschalig 1913, 59–60), og sannsynligvis forlot han i 1875 Dresden nesten like ubemerket som Dostojevskij hadde forlatt byen i 1871. Det tok også lang tid før Ibsens medlemskap i den litterære foreningen ble oppfattet som en ærefull episode. I den første foreningshistorikken fra 1889 er Ibsen overhodet ikke nevnt (Mahrenholtz 1889). I 1903 ble han imidlertid etter forslag fra Heinrich Zschalig gjort til æresmedlem, «den banebrytende scenedikter og tenker, som foreningen i mange år kunne telle blant sine» . Da Ibsen døde tre år senere, ble det besluttet å plassere en minnetavle på huset i Wettiner Straße 22. Den kom opp på åttiårsdagen 20. mars 1908 med innskriften: «In diesem Hause vollendete Henrik Ibsen 1873 Kaiser und Galiläer. 20. III. 1908. Literarischer Verein» (Zimmermann & Zschalig 1913, 57, 62). Tavlen overlevde krigen og var i 2006 med i en liten Ibsen-utstilling i Stadtarchiv Dresden.

MÜNCHEN 1875–80

I München 1875–80 hadde Ibsen-familien følgende adresser:

Mai 1875 – april 1877: Schönfeldstraße 17, tredje oppgang. Huset ble omnummerert til nr. 14 i 1899. Det ble ødelagt i flyangrep 7. januar 1945 (Bäthe 1965, 281).

April 1877 – august 1878: Schellingstraße 30/53, Ecke Barerstraße. Huset ble omnummerert mens Ibsen bodde der (jf. brev til C.K.F. Molbech 17. mai 1878). Det var bygget i 1828/29 og siden ødelagt i flyangrep 13. juli 1944 (Bäthe 1965, 279).

Oktober 1879 – oktober 1880: Amalienstraße 50A, Ecke Adalbertstraße. Huset ble omnummerert til nr. 97 i 1917. Det ble ødelagt i flyangrep sommeren 1944 og ble gjenoppbygget til annen etasje i 1948/49 og til sjette etasje i 1954/55 (Ibsen-familien bodde i tredje etasje) (Bäthe 1965, 230).

Vinteren 1878–79 oppholdt familien seg i Italia.

Alle München-adressene ligger i Maxvorstadt nord for den gamle bykjernen. Da kurfyrst Karl Theodor i 1777 arvet tronen og måtte flytte sin residens fra Mannheim til München, og da Napoleon i 1806 gjorde Bayern til kongedømme, ble det nødvendig å sprenge rammene for den gamle festningsbyen. Englischer Garten (som Schönfeldstraße fører ned mot) var det første større anlegg utenfor bymurene, og som biprodukt oppstod Schönfeldvorstadt i slutten av 1700-tallet. I 1812 ble grunnlaget lagt for utviklingen av Maxvorstadt, og under Leo von Klenze ble den nordgående Ludwigstraße gjort til hovedakse og monumentalgate. Langs denne kom blant annet krigsministeriet, ferdigstilt i 1830 (i dag Bayerns statsarkiv), statsbiblioteket 1833–43 og universitetet 1835–40. I bydelen ble ellers glyptoteket anlagt 1816–30, det gamle pinakotek for eldre kunst 1826–36 og det nye pinakotek for nyere tids kunst 1846–53. Den tekniske høyskolen ble reist 1866–70, og 1879–85 fikk kunstakademiet nye bygninger i enden av Amalienstraße (Gassenmeier [1982], 13–15; Salmonsen). Alle disse institusjonene bidro til å gi bydelen identitet som kunstnerbydel (Ruppert 1998, 213–14).

Det var en del nordmenn i München, hovedsakelig ingeniørstudenter og malere. En av de tekniske studentene, Emil Knudsen, nevø av maleren Hans Gude, som var professor ved kunstakademiet i Karlsruhe, oppholdt seg i München 1873/74. Da var det fem norske studenter der. Knudsen kom til en by med litt under 200 000 innbyggere. Den hadde ikke en eneste hestesporvei, «hvad man jo forlængst havde i Kristiania», og bare én omnibus (buss). Men byen var heller ikke stor av utstrekning; østenfor den tekniske høyskolen var det bare åker og eng, og nord for kunstakademiet lå prins Leopolds palé som et enslig hus på landet (Sæland red. 2005, 38–39). Byen var imidlertid i rask vekst, og folketallet ble bortimot firedoblet mellom 1871 og første verdenskrig (Angermair 1992, 308).

Marcus Grønvold reiste til München i 1869 som en av de første norske malerne i sin generasjon. Han skriver:

Kjøbenhavn var den gang adskillig større end München, og det borgerlige, daglige liv der adskillig finere og rikere end i München hvor det hadde et meget enklere tilsnit; selv i velhavende borgerkredse gik det meget enkelt for sig. […] I Danmark gik «dannelsen» og det belevne væsen langt ned i folkets dype lag; i Syd-Tyskland trængte det mere likefremme væsen op i de høiere lag, dog med dannelse og kundskaper under overflaten. […] I selskapslivet hersker ogsaa uavhængigheten, med faa forpligtelser; man kan føre et stort hus hvis man har lyst, og sier man: «Jeg har ikke raad til at holde selskap», finder ingen noget paafaldende i det (M. Grønvold 1925, 82–83, 85).

Konrad Maurer, som var en hjelpsom kontakt for nordmenn i München (jf. brev til K. Maurer 29. mars og 8. april 1875), skal ha blitt svært forarget da brevskrivere begynte å tiltale ham von Maurer etter at han var meddelt personlig adelskap. Han syntes ikke han kunne være uhøflig overfor fyrsten, men forlangte at venner ikke misbrukte hans «Værgeløshed» (Hertzberg 1903, 263–64).

Grønvold og flere andre valgte München fremfor Paris fordi det var mye billigere der (M. Grønvold 1925, 81). Dessuten hadde München i 1860-årene fått status som moderne kunstby, særlig på grunn av historiemaleren Karl von Piloty. I maleriet som han slo gjennom med, Seni ved Wallensteins lik, brøt han med den klassiske lineære stilen. Han valgte en begivenhet fra slutten av tredveårskrigen (1618–48) som var velkjent fra Schillers Wallenstein-trilogi. Men i stedet for å fremstille handlingens dramatiske høydepunkt gjorde han et nærmest perifert øyeblikk like etter dette til hovedtema. Piloty gav en psykologisk fortolkning av motivet og søkte å gjøre det så virkelighetsnært som mulig for tilskueren. For å oppnå dette ble bildet arrangert nærmest som en teaterscene, og farven fikk en langt viktigere rolle enn i den tradisjonelle tegneriske stil, der den omskrivende kontur hadde forrang fremfor farve og komposisjon. I det nye historiemaleri ble farven avgjørende for å levendegjøre det skildrede opptrinn, og Piloty la stor vekt på realistisk gjengivelse av tekstiler, hud og stofflighet (Heilmann 2002, 20, 24; Lange & Ljøgodt red. 2002, 13; jf. nedenfor, under Teaterforhold).

I Münchens kunstliv var historiemaleriet og Pilotys mesterklasse det som rangerte øverst. Av norske skal bare Marcus Grønvold og Otto Sinding ha blitt opptatt i mesterklassen (Lange & Ljøgodt red. 2002, 17). Ibsen hadde møtt Piloty både som maler og jurymedlem i Wien i 1873, før han flyttet til München. Pilotys kjempebilde Thusnelda i Germanicus’ triumftog (1869–73; 5 × 7 meter), der hver enkelt detalj var basert på en beretning hos Tacitus, var med i utstillingen. Bildet, som var planlagt som det første i en serie over romersk historie, er et symptom på at utviklingen gikk i retning av det pompøse og overdådige, både i format og farvebravur. Motivet med den tilfangetatte hustruen til Arminius, som befridde germanerne fra romerherredømmet, ble i samtiden koblet til den tyske seier over Frankrike (Heilmann 2002, 26–27).

München-malerne dominerte under Wien-utstillingen, der de utgjorde 209 av 456 deltagere. Det var likevel bare et forsvinnende mindretall av dem som presenterte historiemalerier. Der var bare 16 historiske bilder, og ti av dem hadde motiv fra den nettopp avsluttede fransk-tyske krig, mens der for eksempel var 80 genrebilder og hele 180 landskapsbilder. I det hele var historiemaleriet bare en liten del av München-maleriet, og helt avgrenset til akademiet. Genremaleriet, bilder som gjengav scener fra dagliglivet av mer almen art, var det mest utbredte. For nordmennene i München spilte også landskapsmaleriet en langt mer fremtredende rolle enn historiemaleriet, og det levde helt uavhengig av akademiet. Det var også flere kvinnelige malere i München, men de hadde ikke adgang til akademiet; mange av dem fikk undervisning av Eilif Peterssen. Noen av de mannlige holdt seg prinsipielt borte fra akademiet, det gjaldt Nils Hansteen, Gerhard Munthe og Christian Skredsvig – den siste malte i 1875 en scene fra Peer Gynt, noe Ibsen også skal ha diskutert med Theodor Kittelsen (jf. Lange & Ljøgodt red. 2002, 163, 253–54). Også de mest kjente München-malerne, Wilhelm Leibl, Franz von Lenbach og Hans Thoma, hadde lite med akademiet å gjøre (Bonsdorff 2002, 77–78).

I løpet av 1870–80-årene var i alt ca. 70 norske kunstnere innom München for kortere eller lengre tid, av dem utgjorde kvinner en knapp fjerdedel (Bonsdorff 2002, 78–79; jf. kommentar til brev til A. Sinding-Larsen 26. januar 1876). Grønvold var sammen med Christian Meyer Ross den første som kom, om vi ser bort fra Knud Baade som da alt hadde bodd i München i en menneskealder. Senere kom blant andre Eilif Peterssen, Harriet Backer, Hans Heyerdahl, Kitty L. Kielland, Erik Werenskiold og Theodor Kittelsen. I 1877 ble det dannet en skandinavisk kunstnerforening i München, som samlet nordmenn og en del svensker og finner (Bonsdorff 2002, 79). Ifølge M. Grønvold (1925, 86) var det godt samhold mellom skandinavene, mens ingeniørstudenten Emil Knudsen fra sitt opphold minnes det stikk motsatte, at det var et utpreget klikkvesen og mye gjensidig misunnelse: O. Sinding og M. Grønvold for seg, C.M. Ross, E. Peterssen og H. Heyerdahl sammen med en gruppe tyskere, mens Oscar Wergeland og Jahn Ekenæs dannet utgangspunkt for en tredje gruppe. Ifølge Knudsen var det mye mer samhold blant svenskene (Sæland red. 2005, 39–40), men slike forhold kan jo ha endret seg i løpet av tiåret.

I et brev til sine foreldre 24. mai 1875 skriver Peterssen at Ibsen hadde bosatt seg i München, og «det glæder jeg mig meget over, da det er en Mand, som man kunde have megen Nytte af», og i et nytt brev 19. juni 1875 forteller han at «jeg kommer hyppigst til Ibsens, og […] jeg har fået Tilladelse til at male hans Portrait» (NBO Brevs. 209; jf. HU 20, 211). Også svensken Julius Kronberg malte Ibsens portrett i denne perioden (1877) (jf. HU 20, 213). Senere ser det ut til at Ibsen hadde mest med M. Grønvold å gjøre, det gjelder i alle fall om vi ser på brevvekslingen. Grønvold, som forteller at han ble kjent med Ibsen hjemme hos Maurer, hadde vært skolekamerat med Thomas Thoresen og kjente Susannas yngre søsken fra Bergen (M. Grønvold 1925, 136, 144–45). Ibsen eide flere bilder av ham, blant annet Grønvolds selvportrett. Ibsen oppsøkte Peterssen i hans atelier rett etter sin ankomst, men skal aldri ha besøkt andre norske kunstnere i deres atelierer. Han gikk også sjelden i kunstgalleriene og kjente lite til dem, både i Dresden og i München (Paulsen 1906, 152). Bergliot Ibsen, Sigurds senere hustru, forteller at familien i begynnelsen hadde åpent hus for de norske en gang i uken: «Men efter en tid fikk Ibsen høre, at de norske gjester ikke fant traktementet godt nok, med det resultat at Ibsen lukket sine dører for dem» (1948, 62). Dette skapte inntrykk av at han isolerte seg (jf. M. Grønvold 1925, 137; HFL 3, 23). Når det gjelder de første årene i München, er det imidlertid kilder som peker i andre retninger. L. Dietrichson, som oppholdt seg i München mai 1876 – januar 1877, beskriver Ibsen-hjemmet som «et overordentlig gjestfrit Hus» (1896–1917, b. 1, 356–57), og en rekke brev viser at Ibsen stadig mottok besøk av nordmenn i denne tiden (jf. også kommentar til brev til F. Hegel 24. juni 1877).

Ibsen skal heller aldri ha gått i teateret, unntatt når hans egne stykker ble satt opp (Josephson 1898, 92; Paulsen 1906, 27). Men han ble tidlig introdusert i Krokodil-kretsen (jf. nedenfor, under München: Borgerlig styre og klassisistisk kultur). Den hadde sin glanstid mens Emanuel Geibel ennå var i München. Med Geibels avreise i 1868 gikk Münchener Dichterkreis mer eller mindre i oppløsning, og i 1868 sa også Paul Heyse fra seg diktergasjen. Heyses forhold til hoffet var fra da av begrenset til leilighetsvis oversendelse av nye verker og en separatforestilling av ett av hans skuespill i Hof- und Nationaltheater (Moisy 1981, 93). Krokodil fortsatte likevel å eksistere helt til 1883. Gjennom sin levetid hadde kretsen rundt 80 medlemmer, gjennomsnittlig rundt 20 til enhver tid, og Ibsen er innført som «gjest» 1875–77 og 1880. Det fantes regler for introduksjon av gjester (Krausnick 1974, 308–09), men ingenting er kjent om hvordan det skjedde i Ibsens tilfelle. Som gjest deltok Ibsen på noen av de faste ukentlige møtene (M. Grønvold 1925, 137). Fra sitt opphold i München i 1876 forteller Dietrichson at han og Ibsen møtte regelmessig i Krokodil sammen med blant andre Wilhelm Hertz, Wilhelm Henzen, August Fresenius, Franz Grandaur og Ludwig Schneegans:

ogsaa her var det synlig, hvorledes Ibsen, der i denne Kreds var mere tilbagetrukken, naar han en og anden Gang kastede sig ind i Diskussionen, snart gav denne et livfuldere Sving, en dybere Karakter, og man lagde derfor stadig an paa at faa ham til at deltage aktivt i Samtalen (L. Dietrichson 1896–1917, b. 1, 359).

Om somrene møttes noen av kretsmedlemmene også omtrent daglig mellom tolv og ett i restauranten Achatz ved Maximiliansplatz. Dietrichson (1896–1917, b. 1, 357) deltok også her og nevner Carriere, Heyse og legen Oswald Schmidt. Grønvold (1925, 136) nevner dessuten Lingg, Hertz, dialektdikteren Karl Streler, humoristen Ferdinand Bom og Grandaur, og John Paulsen (1900, 136) føyer Frants Kobbel til listen.

Paul Heyse møtte sjelden i Krokodil mens Dietrichson var der (1896–1917, b. 1, 359), men det kan godt ha vært Heyse som introduserte Ibsen i kretsen. I Dresden hadde Ibsen gitt Marie Thoresen flere bøker av Heyse (jf. brev fra Marie Thoresen til Susanna Ibsen 17. juni 1873, NBO Brevs. 200; Anker 1, 164; Paulsen 1906, 135), og da han flyttet til München, bad Ibsen G. Brandes introdusere ham for Heyse (jf. brev til G. Brandes 2. mai 1875 med kommentar). Heyse synes å ha vært svært imøtekommende. Han var meget begeistret for Kongs-emnerne. Tilsvarende skuffet ble han over Brand, men Brandes skyldte på oversettelsen, og Heyse lærte seg senere dansk for å kunne lese Ibsen på originalspråket (CGB 3, 33, 141–43; Paulsen 1900, 137). I 1878 og 1879, før og etter Ibsens opphold i Italia, forteller Heyse til Brandes at han ser Ibsen nesten daglig (CGB 3, 188, 206). Ibsen avslo imidlertid konsekvent alle invitasjoner til Heyses aftenselskaper. Heyse hadde fått bygget et hus i nyrenessansestil i Luisenstraße i Maxvorstadt, og han gjorde huset til samlingspunkt for den kulturelle og sosiale eliten i München. Hver ettermiddag stod det åpent for «alle venner og fornemme fremmede på gjennomreise» (Moisy 1981, 196; til norsk ved HIS). Det ble også arrangert større mottagelser og musikalske soareer. Vanligvis ble det bare servert te, og ifølge John Paulsen ble det forventet at man gav tjeneren som fulgte en ut i entreen, en til to mark i drikkepenger, langt mer enn det teen kostet. Dette fortalte han også Ibsen, som var svært nysgjerrig etter å få vite hvordan mottagelsene hos Heyse artet seg (Paulsen 1906, 27–28).

Forfatterinnen Isolde Kurz, som kom til München i 1870-årene, beskriver Heyse slik:

Heyse, som i sin lenge bevarte ungdommelighet ennå var en vakker og vinnende elskverdig mann, var hersker uten motstand både i samfunnet og i litteraturen, hvor hans innflytelse var merkbar like inn i stilen. Som talens mester hadde han med sin høye kultur og sitt fullstendig nordtysk orienterte vidd, som funklet i hundre fasetter og som ikke rynket på nesen av dårlige ordspill, overtaket i enhver samtale. Men han beholdt alltid den fornemme imøtekommenhet som gjorde ham til en virkelig fyrstelig fremtoning. Denne lekende gratie, som behandlet ordet som mål i seg selv, kunne de sørtyske tunger ikke hamle opp med (Kurz 1918, 239; til norsk ved HIS).

Da Bjørnson besøkte München i 1879, arrangerte Heyse et selskap for ham. Bjørnson skrev etterpå til Brandes:

Jeg er ællers bange for, at det ikke gik godt. Han havde gjort den fejl, at bede sammen en del mænnesker, så vi fik ikke tale sammen. Han gik som den fullænteste vært fra den ene til den andre den hele kvæld, sagde noget virkelig åndfuldt overalt, så at da to timer var gåt, havde jeg ondt af ham og kom til at sige noget, som han tog for en anklage, mens det fra min side var ment som et råd: på denne vis ødelægger han sig i en aldrig stansende produktion; han er som en harpe; der røres ikke ved den uden at den toner. Han taler vidunderligt, ja egentlig pragtfuldt; han har foran hvær tanke, han infører, et forspan af overdrivelse, man ser på det som på et fantastisk optog (GEBB 4, 96).

Heyse svarte Brandes at han slett ikke hadde tatt det ille opp: «jeg ville vise ham noen mennesker [bl.a. W. Hertz, Ludwig Schneegans, Michael Bernays, F. Grandaur], slik at han skulle finne nytte hos meg. For jeg kjente ham tilstrekkelig til å vite at han på sitt tyske triumftog ønsket å bli sett like mye som å se» (CGB 3, 205; til norsk ved HIS). Det var under dette besøket Ibsen-familien gikk i daglig spenning og ventet på om Bjørnson ville ta kontakt med dem. Det gjorde han ikke (jf. brev til F. Hegel 15. september 1879 med kommentar).

Bjørnson hadde likevel grunn til bekymring for Heyses helse. Både Heyse selv og hans andre hustru, Anna Schubart (1850–1930), hadde lange sykdomsperioder. Bak den glitrende fasaden ble familien rammet av flere tragedier. I 1877 mistet de sin yngste sønn Wilfried. I 1873 hadde Clara Kugler (1812–73), moren til Heyses første hustru Margaretha (1834–62), og hennes sønn Johannes i fellesskap tatt sine liv. Clara Kugler hadde flyttet til Heyse i München etter at hennes mann, kunsthistorikeren Franz Kugler, døde i 1858 og hadde styrt huset og oppdratt barna. Sønnen Johannes Kugler (1840–73) var dikter og maler og var rammet av en uhelbredelig sykdom (ADB 17, 315; Moisy 1981, 70, 196).

Ibsen sa til Paulsen at han ikke deltok i selskaper fordi det fratok ham den konsentrasjonen han trengte for å skrive (Paulsen 1900, 154, 187). Ibsen arrangerte selv et par ganger aftenselskaper i Münchens beste vinrestaurant (jf. brev til W. Hertz og H. Lingg [1878]), men sluttet snart med det fordi det ble for forstyrrende hvis han også skulle ta imot invitasjoner (M. Grønvold 1925, 137).

I mai 1876 skrev Bjørnson til S.A. Hedlund: «Henr. Ibsen skal have kastet den fine maske og atter begynt at drikke. Det måtte ende så. Han har ingen ro, ingen glæde uten ærgærrighedens; og den blir der ofte pirret ved» (BBS 1, 224). Stortingsmann Ludvig Daae noterte i april 1879 at oberst Otto Ludvig Nyqvist, «der i fjor havde været i München, fortalte at Ibsen rangler stærkt og almindeligtviis ansees for at være forfalden» (L. Daae 1934–71, b. 2, 401). Edvard Brandes’ reaksjon da han møtte Ibsen første gang i Roma i april 1879, var: «Hvor han er gammel! Jeg havde tænkt mig ham anderledes ‹rüstig›» (GEBB 2, 43). Muligens drakk Ibsen alkohol omtrent daglig. Men vi hører ikke lenger historier om pinlige opptrinn slik som under det første Roma-oppholdet, og drikkingen forhindret heller ikke at han nå levde et meget regelmessig liv som var helt viet forfatterskapet. Paulsen forteller at han en gang så Ibsen oppe mellom fem og seks om morgenen (Paulsen 1900, 137). Han startet dagen med en liten kopp svart kaffe og et lite hvetebrød og arbeidet deretter hver dag til klokken ett. Så spiste han et større måltid, hvilte og spaserte i gatene (M. Grønvold 1925, 137). Paulsen merket seg ellers at når de bestilte et måltid sammen på utflukter, spiste Ibsen alltid svært lite, og han foretrakk de enkleste rettene, «dem, som var tilberedt paa hjemlig vis og mindede om den kost, han fik i sin opvækst i Norge» (1900, 173; jf. også diverse brev til Susanna Ibsen).

Familien leide hele tiden møblerte leiligheter og levde også på den måten sparsommelig. G. Brandes sammenlignet Ibsen med Bjørnson (jf. kommentar til brev til M. Grønvold 27. juni 1879), som med kjøpet av Aulestad skaffet seg permanente økonomiske bekymringer. Ibsen kunne i stedet hvert år øke sin beholdning av verdipapirer og langsomt nærme seg sitt mål om at familien skulle kunne leve av diktergasjen og renteinntekter (jf. brev til J.H. Thoresen 12. desember 1873 samt nedenfor, under Ibsens økonomi 1870–79).

ROMA 1880–85

Etter oppholdet i Italia fra september 1878 til oktober 1879 vendte Ibsen-familien tilbake til München, der Sigurd studerte jus ved universitetet. I august 1880 reiste Sigurd og Susanna til Norge, blant annet for å undersøke muligheten for at Sigurd kunne fortsette sine studier der. Sannsynligvis tenkte foreldrene på å følge ham. Men alt dette ble kullkastet av at Sigurd ikke fikk dispensasjon fra kravet om å avlegge den såkalte anneneksamen (jf. brev til Oscar 2. den 20. juli og Sigurd Ibsen 30. august 1880 med kommentarer). Dermed reiste de tilbake til Roma i begynnelsen av november 1880. De bosatte seg i Via Capo le Case 75 og ble boende i Roma til juni 1885, bare avbrutt av sommerferiene.

I Roma var Ibsen nå definitivt den mest berømte av skandinavene. Han og Susanna utfoldet en viss selskapelighet, blant annet i form av aftenselskaper. Det var en ære å bli invitert, og det finnes mange beretninger om hvor hyggelig vertskapet var. Et nokså representativt eksempel på skildringene av Ibsen-familien ved slike anledninger finner vi hos Sigrid Undsets mor Charlotte, som var i Roma med sin mann Ingvald Undset 1881–82. Den 16. desember 1881 skrev hun til venninnen Therese Sundt:

Forrige thorsdag var vi i selskab hos Henrik Ibsens. Der var meget hyggeligt og hjemligt, saavidt som man kan gjøre det hjemligt i Rom – fru Ibsen havde endogsaa en overraskelse til os i form og [sic] dejlige markjordbær, som her er temmelig sjeldne, og som næsten kunde bibringe os den illusion at vi var hjemme, vi som ellers bare svælger i apelsiner, druer og andre sydfrugter. Ibsen er en saa hyggelig elskværdig vært med øje for alle sine gæsters velvære og det samme hensyn mod dem alle. Fruen er venlig og elskværdig og deres eneste søn skal være overmaade flink og dygtig; han er saa overordenlig stille og tilbageholden, og næsten ingen kender noget til ham, men de som kender ham, holder af ham. Der var en hel del skandinaver der og vi havde det koseligt (NBO Brevs. 348).

Skandinaver som oppholdt seg i Roma i denne tiden, er listet opp i kommentarer til de relevante brevsteder, så langt de er kjent. Skildringer av Ibsen i Roma i disse årene finnes ellers blant annet i William Archer: «Ibsen as I knew him» ( The Monthly Review 1906, 1–19); Kristian Gløersen: «Henrik Ibsen : minder fra mit samvær med ham i udlandet» ( Kringsjaa 1906, 337–48; dessuten upubliserte Roma-minner i NBO Ms.fol. 2604); Kristofer Janson: Hvad jeg har oplevet (1913, 77–81); Fredrik Ording: «Et brev fra dr. Undset om Henrik Ibsen» ( Samtiden 1910, 129–31); Georg Pauli: Mina romerska år (1924, 108–20); John Paulsen: Nye erindringer (1901, 80–157) og Samliv med Ibsen (1906, 48–53, 65–71, 144–47); Fanny Riis: «Henrik Ibsen : Indtryk og Minder» ( Urd 1906, 254–55); Ann Helene Bolstad Skjelbred: «Til te hos Ibsens» (i Ting om Ibsen [2006], 71–75). John Paulsens Familien Pehrsen (1882) ble straks oppfattet som en nøkkelroman om Ibsen-familien og ledet til at Ibsen brøt med ham (brev til J. Paulsen [november 1882] med kommentar). Det er klart at Paulsen hentet både personkarakteristika og hendelser fra sin omgang med Ibsen-familien, men det er også klart at det er problematisk å lese boken dokumentarisk. En kilde som ellers er svært lite brukt, er Niels Ravnkildes dagbøker. De er knappe når det gjelder innholdet i de mange samtaler med Ibsen som nevnes, men de har en mengde personopplysninger og er ofte avgjørende for dateringsspørsmål. Dessuten dekker de flere opphold i Gossensass, der Ravnkilde var sammen med Ibsen i årene 1882–84 (KBK NKS 3019, 4°; jf. D.A. Seip 1929). Det vises ellers til Ibsen-biografene, blant andre til Ivo de Figueiredo (2007, 227–31, 263–69) og Michael Meyer (1971, 479–86, 497–98, 520–24).

MÜNCHEN 1885–91

Det ser ut til at Ibsen vurderte alvorlig å flytte tilbake til Norge i midten av 1880-årene. I 1884 bestilte han planer og kostnadsoverslag for et hus i utkanten av Kristiania (jf. kommentar til brev til F. Hegel 25. april 1885). Bjørnson presset hardt på for å få ham til å overta Christiania Theater og gjøre det til en «kunstanstalt», og da de møttes i 1884, synes de å ha snakket om Ibsens byggeplaner (jf. Bjørnson & Ibsen 1938, 117–18, 121). Ibsen var sannsynligvis betenkt over å gå tilbake til teateret, og besøket i Norge i 1885 må uansett ha skremt ham. Han opplevde hvor polarisert situasjonen i Norge var, og hvor umulig det var for ham å stå utenfor og beholde den nødvendige distansen til de stridende fløyer (jf. nedenfor, under Embetsmannsstatens fall og den første venstreregjering).

Det endte i alle fall med at han og Susanna flyttet tilbake til München i oktober 1885 etter oppholdet i Norge. Mange av deres saker hadde stått lagret på et loft der mens de bodde i Roma. Nå bosatte de seg i Maximilianstraße 32, i det såkalte Hemmeter-Haus på hjørnet av Maximilian- og Kanalstraße. De bodde i en møblert leilighet i annen etasje, ut mot Kanalstraße (Dirrigl 1968, 764). På denne adressen ble de boende helt til neste gang de reiste til Norge i 1891, Ibsen da for godt, mens Susanna ble enda en vinter i utlandet.

Deres tidligere adresser i München hadde alle ligget i Maxvorstadt, nord for den gamle bykjernen. Nå tok de farvel med denne bydelen og bosatte seg i byens nye hovedgate. Den 23 meter brede og over 1,6 kilometer lange Maximilianstraße var anlagt i 1854 av Maximilian 2., konge av Bayern 1848–64. Gaten går østover fra Max-Joseph-Platz, over Isar på Maximilianbrücke og ender i Maximilianeum, den gang en institusjon for utdannelse til statstjeneste av særlig skikkede studenter. Gaten fikk en rekke praktbygninger. Midtveis utvider den seg til en stor langstrakt plass med en rekke utsmykninger og med regjeringsbygningene og det bayerske nasjonalmuseet på hver sin side. Ellers var det mange kunstforretninger og store kafeer (Baedeker 1887a, 99–102).

Det var ikke så mange skandinaver i byen lenger, rundt 1880 hadde Paris overtatt som foretrukket oppholdssted for malerne (Lange 2002, 12–13). Ibsens posisjon hadde også forandret seg grunnleggende. Nå var han for det første kjent. Kontrasten til da han første gang flyttet til München i 1875 og bad om introduksjon hos Paul Heyse, er slående (jf. brev til G. Brandes 2. mai 1875 med kommentar). Denne gang var det tyskerne som nådigst bad om audiens hos ham, og som gikk dit fulle av ærefrykt og skrekkblandet forventning (jf. kommentar til brev til H. Bahr 4. januar 1889). I 1870-årene hadde Ibsen forsvunnet i bybildet, nå var München blitt kulisse for hans daglige besøk ved reservert bord i Café Maximilian og tilhørende 1 – 1 ½ times vandring i gatene.

For det andre var Ibsen blitt et stridstema. Michael Georg Conrad og naturalistene brukte Ibsen som ammunisjon mot Paul Heyse og München-idealismen. På Ibsens 60-årsdag i 1888 troppet Heyse opp med blomster, men siden Gengangere hadde han tatt skarpt avstand fra Ibsens diktning. I begynnelsen av 1888 skrev Heyse til Brandes at Ibsen «ser jeg svært sjelden og bare på gaten, hvor vi hilser hverandre med resignert høyaktelse, som to mennesker som ikke har noe å si til hverandre» (CGB 3, 295; til norsk ved HIS).

Ibsen holdt distanse til de stridende litterære leirer. I 1888 rapporterte Johan Irgens Hansen at Ibsen stod «diskret og hensynsfuld overfor alle Grupperinger, fornem og lukket overfor enhver Slags Kritik, men derfor ogsaa anseet og agtet selv af dem, der farer som uvittigst op mod denne ‹zerstörenden Geist›» (J.I. Hansen 1888b, 20/3). Conrad var første gang hjemme hos Ibsen i forbindelse med fødselsdagen 20. mars 1888 (Figueiredo 2007, 357). Ibsen deltok heller ikke aktivt i byens øvrige litterære liv: «Af og til er han en Aften i Schriftstellerverein, naar den har Møde. Ellers ser man ham ikke» (J.I. Hansen 1888b, 20/3). Det er bevart flere brev til Maximilian Schmidt der Ibsen høflig avslår invitasjoner til «akademiske aftener» i forfatterforbundet. Teatrene i München var definitivt ikke blant Ibsen-pionerene, og tilhengerne hans måtte til Augsburg for å finne noen som ville sette opp Gespenster. I juli 1889 flyttet en av den neste generasjons betydeligste dramatikere, Frank Wedekind, til München (Wagner 1958, 44), men ingenting tyder på at han og Ibsen hadde kontakt.

Det viktigste tyngdepunktet og drivkraften i den tyske Ibsen-resepsjonen i denne perioden lå i Berlin, men München var tross alt et langt bedre utgangspunkt for å følge med i og følge opp det som nå skjedde, enn Roma ville ha vært. Det var også i München han først ble kjent med en av sine fremste tyske støttespillere, Julius Elias. På sin tilbaketrukne måte kom Elias til å spille noe av den samme rollen i Tyskland som William Archer i Storbritannia. Ibsen fremhevet ellers gjerne Münchens toleranse som det han satte mest pris på. Til Helene Raff sa han: «her lar man enhver leve som han vil. Fullkommen personlig frihet – hvilket fortrinn!» (Raff 1938, 171; til norsk ved HIS).

GOSSENSASS

Gossensass ligger i Sør-Tyrol like sør og nedenfor Brenner, i en høyde av 1100 meter. Stedet lå den gang i Østerrike, men har siden avslutningen av første verdenskrig tilhørt Italia. Brennerpasset hadde alltid vært den mest trafikkerte åren gjennom Alpene, med et høyeste punkt på 1370 meter. I august 1867 åpnet Brennerbanen mellom Venezia og München. Med jernbanen ble stedet langt mer tilgjengelig, og med den kom oppsvinget for Gossensass som turiststed.

I spissen for utbyggingen av Gossensass som turistmål stod Leopold Gröbner og sønnene Ludwig og August. Leopold drev jordbruk og vertshus med bryggeri. Gjennom salg av tjenester og grunn til jernbanen opparbeidet han seg midler som ble investert i gjestgivervirksomheten. Det ble bygd nytt vertshus på Markusplatz, det som i dag er Ibsenplatz. Rundt 1879/80 overtok Ludwig ledelsen. Bryggeriet ble flyttet til i nærheten av jernbanestasjonen, mens vertshuset gradvis ble utbygget til hotell under navnet Hotel Gröbner. Første tilbygg kom i 1883, et nytt i 1889. Fra 1884 ble sesongen utvidet til hele perioden januar–november, og med det økte det årlige antallet gjester fra 200–300 til 600–800. En stall ble omdannet til det såkalte Schweizerhaus, og dessuten hørte Wolfenburg og Wielandhof til hotellkomplekset. Wielandhof tilhørte August Gröbner og Wolfenburg den yngste av brødrene, Max (Amthor [s.a.], 1–4; Ennemoser 1998; Widmoser 1982–95, b. 2, 121).

Gjestene ved Hotel Gröbner var adelige og politikere, representanter for høyere borgerskap og embetsstand, vitenskapsmenn, forfattere og kunstnere. Tyskere utgjorde den største gruppen, østerrikere den nest største. En ikke helt fullstendig gjesteregistrering gir denne fordelingen for 1884-sesongen: Tyskland (363), Østerrike (114), keiserriket utenom Østerrike (38), England (20), Italia (14), Skottland (12), Nederland (5), Frankrike (4), Polen (4), Russland (4), USA (4), Norge (1), Sveits (1) og Spania (1) (Amthor [s.a.], 4).

Ibsen kom sannsynligvis første gang til Gossensass i 1876. Episoder fra denne sommeren er skildret av John Paulsen, blant annet i Mine erindringer (1900, 8–32) og Samliv med Ibsen (1906, 7–17). På denne tid bodde de i vertshuset og spiste i Bräuhaus. Ibsen-familien kom tilbake i 1878 på vei til Italia, og så var de her somrene 1882, 1883 og 1884. De ser ut til å ha bodd både i Schweizerhaus, Wolfenburg og Wielandhof, men inntok middager og kveldsmåltider i hotellets store spisesal (Ennemoser 1998, 15–16; jf. også K. Dilthey i Fulsås & Kühne-Bertram 2009). I 1884 var Susanna og Sigurd i Norge en stor del av sommeren. Fra denne sommeren er det bevart en rekke brev fra Ibsen til hustru og sønn, som blant annet gir et innblikk i hvilke gjester som var der. Ibsen skal ellers ha holdt avstand både til hotellgjestene og til folk i landsbyen. Han gikk aldri på fjelltur og foretok ikke lengre utflukter. Hans faste ruter var landsbyveien ned til Eisack og promenaden langs bredden av Pflerscherbach, alltid kledd i frakk og flosshatt (Ennemoser 1998, 16–17).

Ludwig Gröbner brukte Ibsen meget bevisst i sin merkevarebygging, og det gjorde han allerede før Ibsens store gjennombrudd i tysk offentlighet fra 1887. I brev til Susanna 4. juli 1884 skriver Ibsen at de fremmede gjestene, for det meste tyske damer, alle later til å kjenne ham. Den 19. august forteller han at Ludwig Passarge er kommet opp for å hilse på ham etter å ha lest i en avis at Ibsen ferierte i Gossensass. Besøket hos Bjørnson i Schwaz samme sommer ble omtalt i Neue Freie Presse i Wien (Bjørnson & Ibsen 1938, 116). I 1888 utgav Heinrich Noë Gossensass : Blätter der Erinnerung an die Gletscherwelt Tirols med illustrasjoner av Tony Grubhofer, som er omtalt flere steder i Ibsens brev. I denne boken heter det, med referanse til et lokalt sagn og uten at Ibsens navn nevnes: «En egenartet tilfeldighet har villet det slik at den fremste dikteren fra dette nordlandet, hvorfra en gang den trolldomskyndige smed kom flyvende, hører til de mest trofaste tilhengere av Gossensass.» Tross isbreer, jernbane, frisk luft og hotell, sier Noë, ville stedet aldri ha blitt det det er blitt «om ikke diktning og diktere hadde bidratt» (Noë 1888, 22–23; til norsk ved HIS). Ved siden av Ibsen var Oskar Redwitz den mest kjente av forfattergjestene, og begge fikk en plass oppkalt etter seg. For Ibsens del gjaldt det en plass i skogkanten ovenfor landsbyen. Ideen ble presentert for ham i 1886, og han hadde ikke noe imot den (brev til L. Gröbner 31. juli 1886). Da han kom tilbake igjen i 1889 etter fem års fravær, ble det 21. juli holdt en stor fest for ham. Deltagerne marsjerte til musikk opp til plassen. Der ble det fremført en tale skrevet av Noë, Ibsen takket, og om kvelden var det «musikalsk-deklamatoriske Foredrag» i hotellet der blant andre et par skuespillerinner fra Burgtheater deltok (Anonym 1889c).

Det var ved denne anledningen Ibsen ble kjent med Emilie Bardach, og møtet med henne og den senere korrespondansen mellom dem gjør 1889-oppholdet til det definitivt mest omtalte av Ibsens sommerbesøk i Gossensass. Derimot har det vært så å si ukjent at Ibsen dette året også ble kjent med filosofen Wilhelm Dilthey og hans hustru Katharina. Katharina Dilthey har skrevet om møtet i «Eine Erinnerung an Henrik Ibsen» (gjenopptrykt i Fulsås & Kühne-Bertram 2009). Diltheys estetiske oppfatninger gjorde ham lite sympatisk innstilt til alt som smakte av naturalistisk litteratur, og han stod helt fremmed overfor Ibsens individualisme og hans statsfiendtlighet. Men han likte Ibsen som person og hadde nesten daglig omgang med ham i fem–seks uker. Familiene møttes også etterpå i München. Dilthey og Ibsen opptrådte endatil sammen som vitner i et bryllup som fant sted i Gossensass 29. september 1889, dagen etter at Emilie hadde reist tilbake til Wien, og samme dag som Freie Bühne åpnet sin virksomhet i Berlin med Gespenster.

Som nevnt ovenfor (under Roma) gir ellers dagbøkene til Niels Ravnkilde mange opplysninger også om oppholdene i Gossensass. HIS har dessuten hatt tilgang til flere andre verdifulle kilder, blant annet gjestebøker fra Hotel Gröbner.

FRA MÜNCHEN TIL KRISTIANIA

Da Ibsen reiste til Norge sommeren 1891, var det ingenting som tydet på at han hadde tenkt å bli der. Han hadde aldri gitt uttrykk for at han mistrivdes i München, tvert om, og så sent som i juni visste han ikke engang om han kom til å reise helt opp til Norge (brev til D. Grønvold 6. juni 1891). Men da han først var kommet dit, bestemte han seg for å bli vinteren over. Det innebar ikke mer enn å skifte utgangspunkt for en fortsatt utstrakt reisevirksomhet, skrev han til Jacob Hegel 5. september 1891 (jf. også brev til M. Prozor 7. mai 1892). For Susanna ble det slik, men ikke for ham selv. Ibsen gjorde noen korte utflukter, i tillegg til den skandinaviske triumfreisen i anledning 70-årsdagen i 1898 og et behandlingsopphold i Sandefjord sommeren 1900. Ellers var han fra 1891 fast og helårig bosatt i den norske hovedstaden.

Senere gjorde Ibsen en nødvendighet ut av det som etter alt å dømme startet som en tilfeldighet. Han skriver til Marcus Grønvold 7. januar 1892: «Vennerne nede i München tænker jeg ofte på. Men det var blevet mig en nødvendighed at skifte opholdssted» – uten at han forklarer hvorfor. Til Jacob Hegel skriver han 4. mai 1892 at han i sin nye leilighet kan arbeide uforstyrret, noe han ikke kunne i München, men det synes helst å være med tanke på selve arbeidsværelset. Når flyttingen ikke synes å ha vært planlagt, må forklaringen være at noe har fått ham til å bli i Kristiania, snarere enn at noe drev ham bort fra München. Det kan ha med Hildur Andersen å gjøre. Ibsen møtte henne høsten 1891, og mens Susanna reiste sørover igjen, begynte Ibsen og Hildur å opptre offentlig nesten som et ektepar. I dedikasjoner på et par portrettfotografier skrev han hilsen fra «Hildur og Henrik Ibsen» (HU 18, 306; jf. også NBO Ms.8° 3340). Men møtet med Hildur kan også ha vært én av flere grunner. Av brevet til Hildur Andersen 19. september 1895 fremgår det at denne datoen i 1891 må ha vært avgjørende. Men på det tidspunktet hadde Ibsen for lengst bestemt seg for å forlenge Kristiania-oppholdet (jf. brev til C. Krohg 10. august 1891). Kanskje var også forholdet til Susanna blitt så anstrengt at de måtte være fra hverandre en stund; Ibsens brev til henne 7. mai 1895 kan kanskje tolkes slik.

Da Ibsen kom tilbake fra reisen til Nordkapp 7. august 1891, tok han først inn på Grand Hotel. Fra 21. oktober samme høst leide han leilighet i Victoria Terrasse 7 B (brev til Kristiania Ligningskommisjon [juli 1892]). Susanna avskydde leiligheten, som forverret hennes giktplager, og 15. oktober 1895 flyttet de inn i det som skulle bli siste stopp: hjørneleiligheten i annen etasje i Arbins gate 1 (brev til J. Hegel 9. oktober 1895).

Det var Susanna som tidligere hadde ønsket å flytte hjem. Nå var det norske vinterklimaet bare til plage for henne, og nesten hvert år reiste hun på lange opphold til Italia, Østerrike og Tyskland, med Sigurd som følge. Henrik Ibsen gir, i alle fall i brevene, stort sett uttrykk for at han trives utmerket i Kristiania. Han finner det lett å arbeide, han konstaterer tilfreds at han er respektert i begge politiske leirer, og han blir behandlet med den ytterste respekt. At han kunne heve seg over de politiske motsetningene, var sikkert avgjørende. I 1885 hadde han blitt trukket rett inn i den politiske borgerkrigen, og det var ikke en situasjon han trivdes i.

Noen steder gir han riktignok uttrykk for misnøye, og det er gjerne disse som blir sitert: brevene til Georg Brandes 3. juni, Bjørnstjerne Bjørnson 15. juni og Moritz Prozor 5. desember, alle fra 1897. Det var dette året Sigurd Ibsens forhåpninger om et professorat i sosiologi ble lagt i grus. Utfallene mot Norge i de nevnte brevene må leses på den bakgrunnen og kan ikke umiddelbart gis rang som almene vitnesbyrd om Ibsens fortsatt anstrengte forhold til fedrelandet. Man kan også merke seg at han i sosial forstand synes å ha hevet seg over frontlinjene i professoratstriden. Da han i 1898 skulle til København og Stockholm for å feires i anledning 70-årsdagen, bad han redaktøren av Morgenbladet, Nils Vogt, om å følge ham. Vogt ble selv gledelig overrasket siden Morgenbladet nylig hadde ledet an i kampen mot professoratet til Sigurd Ibsen (N. Vogt 1906, 329).

Ibsen gjenopptok kontakten med en del av sine gamle konservative venner. Han forsonet seg med Lorentz Dietrichson etter det opprivende bruddet mellom dem i 1885, og Ibsen var fast gjest i selskapet Andvake, som Dietrichson hadde startet og stod i spissen for (jf. kommentar til brev til L. Dietrichson 9. mai 1892). Ibsen gjenopptok dessuten kontakten med sine gamle hollendervenner. De møttes blant annet hjemme hos Carl Lie, Jonas Lies bror. Ludvig Ludvigsen Daae kom imidlertid aldri over 1880-årenes splittelser og holdt seg borte (Ording 1927, 246). Forholdet til forfatterkollegaer var mer ambivalent. I flere brev fra denne perioden gir Ibsen støtte til yngre forfattere som søker stipendier. Men ellers var noe av det første Ibsen opplevde etter hjemkomsten, Knut Hamsuns fadermord på «de fire store» i sine berømte foredrag høsten 1891 (jf. kommentar til brev til R. Nielsen 11. januar 1892). Ibsen var med å stifte Den norske Forfatterforening, men etter den lite respektfulle behandlingen han fikk på et av de tidlige møtene, holdt han seg siden borte (jf. brev til ukjente mottagere 29. april 1894 med kommentar).

Forholdet til Bjørnson fortsatte også å være spent. I begynnelsen var Ibsen etter alt å dømme svært lite begeistret for ekteskapet mellom Sigurd og Bergliot Bjørnson. Sigurd drøyde i det lengste før han turde å fortelle foreldrene om forlovelsen, og Ibsen var ikke med på vielsen som fant sted på Bjørnsons Aulestad 11. oktober 1892. Den 2. april 1896 skrev Bergliot til søsteren Dagny Langen at hun for første gang syntes Ibsen hadde vært vennlig mot henne (NBO Brevs. 253). Ved åpningen av Nationaltheatret i 1899 ble spørsmålet om rekkefølgen mellom dikterhøvdingene et delikat familieproblem. Sigurd skrev til Bergliot 3. april [1899] at det hadde lykkes ham å megle mellom teatersjef Bjørn Bjørnson og faren, «så at festforestillingernes række nu bliver: Holberg, Ibsen, Bjørnson – altså den kronologiske orden, den eneste rigtige» (NBO Brevs. 576). Edmund Gosse besøkte Norge i 1899 og traff da Ibsen for første gang. Gosse var også sammen med Bjørnson, og mintes senere at Bjørnson kalte Ibsen en skurk ( «scoundrel») (Thwaite 1985, 346). Da Bjørnson fylte 70 år i 1902, var Ibsen for dårlig til å delta, og Bjørnson kom i stedet til ham. Da Bjørnson gikk, sa Ibsen beveget: «Du er mig kjærest». «Jeg kan ikke si det samme,» skrev Bjørnson til Alexander Kielland etterpå, «men hans uttalelse glædet mig, og glædet hele den fælles familie» (Bjørnson 1930, 153–54).

Ibsen ble rammet av sitt første, lettere slagtilfelle i mars 1900. Sommeren samme år, under oppholdet på Sandefjord bad, fikk han rosen ( erysipelas) i venstre fot. En gang i 1901 kom et nytt og noe mer alvorlig slag. Vinteren 1902 var han i perioder svært syk, og i mars 1903 ble han rammet av det tredje slagtilfellet. Sannsynligvis hadde han også flere mindre slag. Etter at Ibsen hadde hatt flere leger, overtok Edvard Bull ansvaret for det medisinske tilsynet fra 24. mai 1903. Bull fikk etter hvert dikterens fortrolighet, og så til ham nesten daglig til Ibsen døde 23. mai 1906. Ibsens sviktende helse de siste leveår skyldtes ifølge Bull «Forkalkning i Pulsaarene (Arteriesklerose)» (E. Bull 1994, 142; Frich & Hem 2006).

ØKONOMI

I brev til Bjørnson 28. januar 1865 skrev Ibsen at hans utgifter i Roma var 40 scudi (ca. 40 spesidaler; jf. nedenfor, under Valuta, pengeverdier og bankforbindelser) i måneden. Det vil si at han kom nokså langt med diktergasjen på 400 spesidaler, som han ble tildelt ved stortingsvedtak 12. mai 1866. I alle fall var dette en ikke ubetydelig sum når man sammenholder den med at Stortinget i 1851 satte høyeste byråsjeflønn til 700 spesidaler (Benum 1979, 326), og at begynnergasjen fra 1866, da alle lærerstillinger ved universitetet ble gjort til professorater, ble satt til 800 og høyeste gasje til 1500 spesidaler (Gran red. 1911, b. 1, 284). En mannlig allmueskolelærer i Bergen tjente 250 spesidaler i 1870 (Hagemann 1992, 50). Og for en forfatter kom jo inntekter av forfatterskapet i tillegg.

I løpet av årene i Roma (1864–68) endret Ibsens økonomiske situasjon seg vesentlig. Særlig hans andre periode i Kristiania 1857–64 hadde vært vanskelig. Hans problemer lar seg ikke enkelt forklare med inntektssvikt: Fra Kristiania Norske Theater fikk han 1857–62 årlig utbetalt mellom 635 og 767 spesidaler, og til tross for en restanse på nesten 100 spesidaler fra våren 1862, som teateret aldri greide å innfri, burde dette sikret en problemfri økonomi (Dahl 2001, 36). At han likevel hadde det så vanskelig, er forklart med at han reiste fra Bergen med gjeld (B. Ibsen 1948, 21), noe også flere brev vitner om. Dessuten hadde han farskapsbidraget, og han greide ikke å komme à jour med skatteinnbetalingene (Edvardsen 2001, 73). Resultatet var at Ibsen levde med utpanting og auksjonstrusler hengende over seg. I tillegg til dette, og sannsynligvis i sammenheng med det, kom alkoholproblemer og i alle fall én tung sykdomsperiode i slutten av 1861. Da Ibsen forlot Norge, hadde han fortsatt gjeld, og også de to første årene i Roma var trange. Men så kom det store vendepunktet i 1866 da han fikk diktergasje samtidig som Brand ble utgitt i fire opplag på til sammen 3000 eksemplarer, til et samlet honorar av 517 ½ spesidaler, og han på toppen av det hele også ble tildelt to reisestipend på 100 og 350 spesidaler. I 1871 var Ibsen stort sett kvitt sin gjeld, og han hadde penger i banken. Han tillot seg å spille litt, men med lav risiko: Gjennom Hegel satset han mindre summer på lodd i det danske pengelotteriet Københavns Klasselotteri. Likevel levde Ibsen-familien fremdeles så spartansk at Sigurd ikke torde invitere kamerater hjem, og han ble ertet for de romslige klærne moren sydde til ham av farens avlagte tøy (B. Ibsen 1948, 37).

IBSENS ØKONOMI 1870–79

I 1870 begynte Ibsen å føre en ny regnskapsbok («Regnskabsbog for Henrik Ibsen. Dresden 1870», forkortet RB 1870). Den går frem til og med 1889 og gjør det mulig fra nå av å følge i alle fall én side av hans økonomi nokså grundig. Det er særlig for inntektssiden regnskapet er informativt, fordi Ibsen har gitt presise og detaljerte opplysninger om hvert enkelt inngående beløp. Når man sammenholder med andre kilder, først og fremst brevene og Gyldendal-materialet, synes det også som om alle inntekter blir innført og ingen holdt utenfor. På bakgrunn av disse opplysningene kan utviklingen i Ibsens inntekt og sammensetningen av den følges fra år til år. I tabellen «Ibsens inntekter 1870–79» er alle beløp omregnet til kroner og fordelt på noen hovedgrupper, og det er overveldende tydelig at Ibsens økonomiske basis i hele denne perioden lå i Norge og Skandinavia. Tidlig i 1870-årene skyldes det at Ibsen nesten bare ble lest og oppført i Skandinavia. Skandinavias økonomiske betydning endret seg ikke vesentlig selv etter at hans stykker ble oversatt til tysk og satt opp på tyske scener, ettersom det ikke eksisterte noen lovgivning som påla tyske forlag eller teatre å betale ham for å bruke hans tekster. 14. april 1878 skrev Georg Brandes til Victorinus Pingel:

Har De seet at der skal være stor Skribentcongres under Pariserudstillingen under Hugos Forsæde for at varetage gjensidige internationale Interesser. Danmark bliver formodentlig det eneste Land som ingen sender. […] Regjeringen vil jo ingen Convention have hos os, for at man i Mag kan plyndre de franske Theatre og Romanforfattere. End ikke med Tydskland vil man have en Convention, skjøndt Tydskland tilbyder. Vi Par mere bekjendte Forfattere have de evige Vanskeligheder med at blive færdig paa Dag og Time hvis vi ei ville miste alt Honorar og det for at usle Oversætteruhyrer i Hjemmet frit kunne rane og plyndre de gode tydske Skribenter.

Nylig blev Ibsen ved Samfundets Støtter her berøvet mindst en 15000 Mark [13 350 kroner] i Honorar fra meer end 20 Theatre fordi der ingen Convention er, som tvinger Theatrene til at spørge ham om Forlov. Og hans Forlægger [sikter sannsynligvis til Th. Ackermann] har tabt mange Penge paa hans Stykker; 3 andre Piratforlæggere, der solgte det for 2 Groschen, mens Forlæggeren tok 2 Mark, spandt Silke derved (GEBB 3, 273–74).

På denne bakgrunn forstår man Ibsens engasjement for å sikre forfatteres økonomiske interesser; det gjelder både hans private sak mot boktrykker H.J. Jensen og hans iver etter å få i stand en nasjonal lov om skrifteiendomsrett og internasjonale avtaler om gjensidig beskyttelse av slike rettigheter (jf. nedenfor).

Inntektsoversikten viser at bokinntektene de fleste år veide tyngre enn teaterinntektene. Ved hjelp av de såkalte forlagskladdene i Gyldendals arkiv kan bokinntektene følges helt fra Ibsens første utgivelse hos Hegel, Brand i 1866. Vi ser her hvordan Hegels forventninger, og Ibsens inntekter, steg fra utgivelse til utgivelse. Arkhonoraret (honorar per 16 sider) økte også i takt med økende opplag.

Korrigerer vi for økningen i opplagsstørrelsen, ser vi at arkhonoraret endrer seg lite fra 1867 til 1871, men at det gjør et lite hopp fra 50 til 55 kroner per ark per 1000 eksemplarer med Kejser og Galilæer i 1873, og deretter til over 58 kroner per ark for de enda større opplagene av Samfundets støtter i 1877 og Et dukkehjem i 1879.

Dessverre har Ibsen ført sine utgifter på en måte som er langt mindre informativ enn føringen av inntekter. Utgiftskontoen inneholder utvalgte poster fra inntektskontoen, som diktergasje, kontouttak fra Gyldendal og teaterhonorarer, men opplyser sjelden om annet enn at beløpene er innbetalt «husholdningskassen», «rejsekassen» o.l. Utgiftskontoen gir dermed ingen opplysninger om hva disse pengene konkret er brukt til. Kontoen inneholder også noen poster med utgifter til aksjer, obligasjoner og andre verdipapirer. Samtidig har Ibsen bakerst i regnskapsboken ført en egen «Fortegnelse over mig tilhørende værdipapirer, obligationer m.m.». Sammenholder man de beløpene som er ført til slike formål i utgiftskontoen, med utgiftene i fortegnelsen, viser det seg at innførslene i utgiftskontoen ikke er fullstendige. Dette blir også bekreftet av at Ibsen i 1884 oppjusterte utgiftskontoen med ca. 27 000 kroner for «diverse i årenes løb ikke bogførte udgifter til køb af værdipapirer, aktier, obligationer, til korrekturlæsning o.s.v.» . Denne oppjusteringen synes å svare omtrent til differansen man får ved å sammenholde verdipapirutgiftene i utgiftskontoen med utgiftene ført i verdipapirfortegnelsen, og ved oppjusteringen kom inntekts- og utgiftskontoen i balanse. For enkelhets skyld setter vi derfor hans finansinvesteringer lik differansen mellom samlede inntekter og det vi kan kalle forbruksutgifter – selv om altså «finansinvesteringene» da vil inneholde noen mindre utgifter til korrekturlesning o.l. Med dette forbeholdet, og med forbehold om at periodiseringen kan være litt misvisende, kan vi dermed fordele utgiftene hans på disse to hovedgruppene, slik tabellen «Ibsens forbruksutgifter og finansinvesteringer 1870–79» viser. Det fremgår at Ibsen-familien ikke bare kunne nyte en jevnt voksende velstand utover i 1870-årene, men at Ibsen også kunne plassere stadig større honorarinntekter i verdipapirer. Fra 1877 ble finansinntektene på denne måten større enn diktergasjen. Til sammen dekket disse to inntektskildene fra ⅓ til ½ av familiens forbruk mot slutten av tiåret (jf. første tabell).

Ibsen tjente godt sammenlignet med norske embetsmenn. En ekspedisjonssjef hadde 5400 kroner i årsgasje, en byråsjef 3400. Ibsens svoger J.H. Thoresen hadde som sorenskriver i Telemark en gasje på 3800 kroner. I tillegg kom beregnet overskudd av gårdsdrift på 200 kroner og kontorbidrag på 1640 kroner, til sammen 5640 kroner ( Norges Statskalender for Aaret 1876, 62; 1877, 13). Slike summer gav ikke nødvendigvis en romslig økonomi. Midt i 1870-årene ble både overlærer Knud Knudsen ved katedralskolen i Kristiania og professor Johan Storm ved universitetet oppført med 4600 kroner i årsinntekt. For den nøysomme ungkaren Knudsen var det nok til at han personlig kunne dekke en vesentlig del av fordringene da Det norske Theater i Kristiania gikk konkurs i 1862, til at han kunne finansiere sine bokutgivelser, til at han kunne støtte en rekke studerende ungdommer og andre trengende og i tillegg etterlate seg en betydelig formue. For familiemannen Storm derimot var samme sum opphav til økonomiske bekymringer (E.B. Johnsen 2006, 315–16).

Mer nærliggende er det likevel å sammenligne med tyske forhold. Midt i 1860-årene trengte en liten borgerlig husholdning ca. 1200 thaler (3200 kroner) årlig for å leve behagelig (Wittmann 1982, 168). Professorlønninger varierte mellom 700 og 2000–3000 thaler (fra 1867 kroner til 5333–8000 kroner) (Wehler 1987, b. 3, 425). Professorer var materielt trygge, men levde ikke overdådig. De tilhørte likevel klart det øverste inntektssjikt. I 1877 tjente for eksempel en bokholder 460 thaler (1225 kroner) i året. En bokhandlerbetjent hos T. Ackermann i München tjente 960–1560 mark (855–1390 kroner) årlig, avhengig av arbeidsoppgavene (Meiner 1965, 15). I 1875 ble bare 5 % av befolkningen i Preussen lignet for en inntekt på mer enn 1000 thaler (2667 kroner) (Wittmann 1982, 205–06).

Georg Brandes bodde 1877–83 i Berlin. Han var flere ganger desperat bekymret for sin økonomi, men måtte også innrømme en gang at «Jeg fortjener uten vanskelighed hva jeg behøver». Hans biograf mener at Brandes alt i alt hadde forholdsvis gode inntekter, at hans problemer i første rekke skyldtes at han bodde i et strøk med nyrike, og at han, helt i motsetning til Ibsen, prøvde å holde tritt med kravene til selskapelig representasjon i en krets som omfattet millionærer. 1879 var et gjennomsnittlig år for Brandes i denne perioden, og da tjente han litt over 6000 kroner (J. Knudsen 1988, 95–102). Det er bare vel en tredjedel av Ibsens inntekt samme år.

I brev til H. Lassen 21. februar 1876 opplyser Ibsen at Paul Lindau tjente 15 000 thaler (40 000 kroner) på sitt stykke Ein Erfolg på bare ett år. Dette synes å indikere at Ibsen var dårligere stilt enn tyske forfattere han kunne sammenligne seg med. Et brev fra Jonas Lie, som også omtaler Lindau, peker imidlertid i en annen retning, både når det gjelder forfatternes økonomi spesielt og deres status mer alment. 11. juni 1879 skrev Lie fra Stuttgart til lærerinnen Olivia Hansen i Kristiania at tyskernes

folkelige Liv og Dannelse, som jeg ser det her i Sydtydskland, ligger femti Aar tilbage for vort Liv i Norden. Man – og Kvinderne er det ikke Tale om – kjender her i Sydtydskland ikke sine egne Digtere og Skribenter; de nyde heller ingen synderlig borgerlig Anseelse ved Siden af Rang og Titler. […] Forfattere som Paul Lindau […] kan ikke leve af deres Forfatterskab alene, og at en Digter lever af sin Pen, er dem temmelig ubegribeligt, men endnu mere ubegribeligt, at han overhovedet vil være det eller Kunstner, hvis han kunde opnaa en fastlønnet og æret offentlig Ansættelse – se der ser Du Virkeligheden, Aanden, som raader under det Hele, og sammenlign saa med vort velsignede Land hjemme! (Lie 1915, 114–15).

Tyske forfatteres økonomi og samfunssposisjon er nærmere behandlet nedenfor under Litteratur, kultur og politikk i Tyskland, og fremstillingen der bekrefter langt på vei Lies inntrykk.

IBSENS ØKONOMI 1880–89

For 1880-årene er oversikten over inntekter supplert med en kolonne for noen beskjedne tyske bokhonorarer, alle fra Theodor Ackermann i München. Dessuten er «skandinaviske teaterinntekter» erstattet med «nordiske teaterinntekter» for å inkludere betalinger fra finske teatre.

Vi merker oss for det første at det aller meste av inntektene fremdeles stammer fra Skandinavia. For tiåret under ett kommer 93 % av inntektene fra det som må kalles hjemmemarkedet. Samtidig ser vi at Ibsen enkelte år får en del inntekter fra tyske teatre. Dette ble viktig for hans tyske forlagspolitikk. Måten han kunne hente inntekter på i Tyskland, var i første omgang gjennom kontroll med oversettelsene som ble benyttet av teatrene.

For det andre ser vi at teaterinntektene i dette tiåret passerer bokinntektene i betydning. For tiåret under ett utgjør bokhonorarer 34,4 % og teaterhonorarer 36,6 % av samlet inntekt. Denne forskyvningen i forhold til det foregående tiåret viser først og fremst hvilken økonomisk betydning det hadde for Ibsen at de skandinaviske landene i slutten av 1870-årene inngikk avtaler om gjensidig beskyttelse av forfatterrett (jf. nedenfor, under Forfatterrett). Det er i første rekke økte teaterinntekter fra Danmark og Sverige som ligger bak den voksende betydningen denne inntektskilden får i 1880-årene.

For det tredje ser vi at finansinntekter nå passerer diktergasjen i økonomisk betydning. Samlet finansinntekt for tiåret er over dobbelt så stor som samlet diktergasje, knapt 35 000 mot 16 000 kroner. Da Ibsen første gang søkte statsstøtte i brev til Karl 15. den 10. mars 1863, skrev han: «At leve udelukkende eller blot væsentligt af literær Virksomhed hertillands, er en Umulighed.» To tiår senere var han i stand til å investere en så stor del av forfatterinntektene sine i verdipapirer at han kunne ha levd av diktergasje og aksjeinntekter alene om det skulle vært nødvendig. Disse to inntektspostene utgjorde gjennomsnittlig vel 5000 kroner årlig. De svenske forfatterne på denne tid, de såkalte åttitalisterna, tjente knapt 2000 kroner årlig på sine forfatterskap (Gedin 2004, 357). På denne bakgrunnen måtte også argumentet for diktergasjene forandres. Begrunnelsen ble nå at de skulle kompensere for tap av inntekter fra oversettelser (jf. brev til J. Sverdrup 4. februar 1877 og H.E. Berner 18. februar 1882).

Samlede inntekter lå de fleste år mellom 15 000 og 20 000 kroner. Det beste året er tiårets første, og det avspeiler suksessen med Et dukkehjem både på bokmarkedet og de nordiske teatrene. I første del av tiåret merker 1882 seg ut som det dårligste året. Årsaken er at ingen teatersjefer ville anta Gengangere. I annen halvdel, og i tiåret under ett, er 1887 det dårligste. Årsaken er blant annet at Edvard Fallesen ikke satte opp Rosmersholm på Det kongelige Theater i København. I tillegg ble Ibsen overtalt av direktør Hans Schrøder ved Christiania Theater til å akseptere tantièmehonorering, 10 % av bruttoinntekten, for samme stykke. Rosmersholm gikk bare tretten ganger i 1887, og for neste stykke forlangte Ibsen igjen et fast honorar (jf. brev til H. Schrøder 6. desember 1888). Dessuten var 1887 et av meget få år uten nye utgaver av eldre bøker på Gyldendal.

For nyutgivelsene er opplysninger om opplag og honorarer samlet i Tabell 5. Mens 1870-årene var kjennetegnet av stadig større førsteopplag og rask oppfølging med nye opplag, er 1880-årene kjennetegnet av at markedet stabiliserer seg rundt opplag på 10 000 eksemplarer. For Vildanden går Hegel ned til 8000, men må raskt følge opp med 2000 ekstra. Det blir ikke nødvendig med Rosmersholm, men med Fruen fra havet går forlaget likevel igjen tilbake til 10 000 med en gang. Et interessant, men uutforsket spørsmål er om stammen av disse 8 000 – 10 000 bokkjøperne er mer eller mindre den samme fra 1870-årene over i 1880-årene, eller om det skjer en vesentlig utskiftning av Ibsen-lesere i og med at han blir de radikales forfatter.

Når det gjelder honorering, ligger også det stabilt. Fra og med Gengangere oppnår Ibsen 60 kroner per ark per 1000 eksemplarer. Det var den høyeste honorarsats forlaget betalte, og Ibsen var sannsynligvis den eneste som oppnådde den. Både Bjørnstjerne Bjørnson, Jonas Lie og Alexander Kielland fikk rundt 55 kroner. Opplagene deres lå noe lavere enn for Ibsens bøker. I 1883 kom Bjørnsons Over Ævne : første Stykke og Lies Familjen paa Gilje begge i 7000 eksemplarer, Kiellands Gift i 6000 (Tveterås 1950–96, b. 2, 176, 215; b. 4, 62, 66, 71).

Ibsens utgifter og fordelingen av dem på «forbruk» og «finansinvesteringer» i Tabell 6 er beregnet slik det er gjort rede for ovenfor. Det må igjen presiseres at periodiseringen kan være noe misvisende, idet faktiske investeringer gjerne er gjort på et senere tidspunkt enn det som fremgår av tabellen. Når det gjelder skatter, gir regnskapsboken ingen opplysninger, og det lar seg ikke avgjøre om disse er betalt fra «husholdningskassen» eller ikke. I praksis spiller det imidlertid liten rolle. Ibsen skriver i brev til Jacob Hegel 10. mai 1892 at han som utlending i München «kun havde at svare skat af, hvad jeg ved mit literære arbejde fortjente i selve Bayern og det blev jo ikke så farlig meget» .

Gjennomsnittlig årlig forbruk ligger mellom 10 000 og 11 000 kroner; slik sett kunne Ibsen fremdeles ikke «leve» av diktergasje og utbytte av verdipapirer. Utgiftstoppene er i 1884 og 1885. I 1884 reiste Sigurd og Susanna til Nordkapp og Trøndelag. I 1885 var Henrik og Susanna i Norge, samtidig som Sigurd trengte penger som ulønnet attaché i utenriksdepartementet. De fleste somrene hadde Ibsen et lengre opphold på hotell på et eller annet turiststed: 1880 Berchtesgaden, 1881 Sorrento, 1882, 1883, 1884 og 1889 Gossensass, 1885 Molde og 1887 Sæby i Danmark. Unntakene er 1886 og 1888 da han oppholdt seg hele sommeren i München for å skrive, og disse årene er også blant tiårets billigste.

Selv om Ibsen forbrukte en del av forfatterinntektene, kunne han investere enda mer i verdipapirer dette tiåret enn han hadde gjort i det foregående. Ifølge hans egne summeringer hadde han ved utgangen av 1870-årene verdipapirer til en nominell verdi av 45 800 kroner. Ti år senere var det økt til 107 310 kroner (NBO RB 1870). Ibsen var i økonomisk forstand meget veletablert og i en posisjon som ble misunt av kollegene. Etter forsoningsmøtet mellom Ibsen og Bjørnson i Schwaz sommeren 1884 skrev Bjørnson til Lie: «vi ser både mer og bedre; vor intellektualitet er ubetinget større. Men han inrætter sig således med sin, at den gir flere procent allikevæl» (Bjørnson 1932, b. 2, 244).

IBSENS ØKONOMI 1890–1900

I 1890 påbegynte Ibsen en ny regnskapsbok (NBO RB 1890). Den er ført på samme måte som den forrige, som han påbegynte i 1870, og inntekter og utgifter er registrert til ut i januar 1901. For årene 1890–1900 kan vi derfor presentere hans økonomi etter samme hovedmønster som for 1870- og 1880-årene.

Som tabell 7 viser, fortsetter Ibsens årlige inntekter bare å stige også i dette tiåret. Mens årsinntekten i 1880-årene stort sett lå mellom 15 000 og 20 000 kroner, ligger den i første halvdel av 1890-årene mellom 20 000 og 30 000 kroner og i annen halvdel mellom 30 000 og 50 000 kroner. Da holder vi toppåret 1898 med en årsinntekt på nesten 100 000 kroner utenfor. Dette året bokførte Ibsen et Gyldendal-honorar på 75 000 kroner for Samlede værker (10 b., 1898–1902). Gjennomsnittlig årlig inntekt for hele perioden, med Gyldendal-honoraret inkludert, blir ca. 38 500 kroner.

Mens teaterinntektene i 1880-årene lå noe høyere enn bokinntektene, er det omvendt i 1890-årene. Også her er imidlertid honoraret for samlede verker utslagsgivende. Det mest slående er den regelmessige vekslingen mellom de to inntektskildene: I år med utgivelser av et nytt verk er bokinntektene størst, det følgende året kommer teaterinntektene.

I forhold til en romanforfatter var Ibsen i en forstand privilegert ved å kunne doble inntekten på denne måten. Samtidig er det verdt å understreke det i og for seg velkjente faktum at han holdt seg utelukkende til disse to kildene. Overfor det lesende publikummet insisterte Ibsen på bokformatet som eneste kommunikasjonsform og motsatte seg tidsskriftpublisering, i alle fall der han hadde mulighet for å påvirke det (brev til J. Elias 17. desember 1890). Han avviste også de fleste forespørsler om å skrive for presse og tidsskrifter. Det fantes dessuten en rekke alternative inntektskilder for forfattere på denne tiden. Foredrags- og opplesningsturneer var en av dem. Bjørnson gjorde slike ting, Ibsen gjorde det ikke. Det er blitt sagt at den almene interessen for forfattere og deres verden må ha vært relativt større i perioden 1880–1914 enn noen gang før eller siden (CHBB 6, 211). Ibsen holdt seg i bakgrunnen og gav sjelden intervjuer. Det er vel ikke tvil om at hvis han virkelig hadde ønsket det, kunne han ha tjent nesten det han hadde villet ved å skrive for den kommersielle teatersektoren. Slik sett var det langt på vei hans egne kunstneriske valg som satte grenser for hans inntekter.

Hjemmemarkedet for bøker holder seg i begynnelsen av 1890-årene på samme nivå som i 1880-årene, med førsteopplag på 10 000 eksemplarer. Men med Lille Eyolf (1894) må Gyldendal straks trykke et nytt opplag, og de to siste utgivelsene kommer derfor i førsteopplag på 12 000. Heller ikke det viser seg å være tilstrekkelig: Markedspotensialet ved utgangen av tiåret ligger snarere rundt 15 000 eksemplarer.

Den viktigste nye inntektskilden i 1890-årene er inntekter fra oversatte bøker. Alt i 1870- og 1880-årene kom det noe fra tyske oversettelser, men alt i alt var det tale om helt ubetydelige summer.

At Ibsen nå får større inntekter fra oversettelser, skyldes ikke at det først er nå han blir solgt på de store europeiske språk. Allerede i 1890 var Ibsen representert med 16 titler i totalt 494 000 eksemplarer i Reclams Universal-Bibliothek (Keel 1992, 136). Reclams billigbøker gav imidlertid ikke rom for noe forfatterhonorar. I Storbritannia startet massesalget senere, med William Archers oversettelser hos Walter Scott fra desember 1888. I 1893 regnet Archer med at det var solgt 40 000 Ibsen-bøker i Storbritannia, mange av dem med flere stykker i ett bind (Rem 2001, 416–20). De første innbetalingene fra Scott kom i 1890. Samme år betalte også Reclam et «frivilligt forfatterhonorar» på 1000 mark (889 kroner) (RB 1890).

Ibsens inntekter fra oversatte bøker skyldes heller ikke at han selger oversetterrettigheter – slike hadde han fremdeles ikke (jf. nedenfor, under Forfatterrett og utgivelsespolitikk). Inntektene skyldes at Fischer i Berlin og Heinemann i London var villige til å betale for retten til å være først ute og på den måten forsøke å få eksklusive rettigheter på sine respektive markeder. Markedsverdien av Ibsen-bøker var altså stor nok til å skaffe ham utenlandske bokinntekter også før han ble beskyttet av Bernkonvensjonen.

Når det gjelder teaterinntekter, er endringen fra 1880-årene til 1890-årene enda mer slående. Her ser vi at de samlede utenomnordiske inntektene nå er helt på høyde med inntektene fra Norden. Det er inntektene fra Tyskland og Østerrike som utgjør den desiderte hovedtyngden. De snaut 57 000 kroner som kom fra tyskspråklige teatre, kom i all hovedsak fra tre hovedkilder: ca. 33 500 kroner gjennom teateragenturet Felix Bloch Erben (jf. Brevmottagere : institusjoner, organisasjoner, bedrifter), ca. 16 500 kroner fra Burgtheater i Wien og ca. 6500 kroner fra Hoftheater i München (NBO RB 1890). Burgtheater skaffet ham i denne perioden like store inntekter som Det kongelige Theater i København og nesten like store som Christiania Theater og etterfølgeren Nationaltheatret.

Utgiftene er som i den foregående regnskapsboken ført på en langt mindre spesifisert måte enn inntektene. De vanlige innførslene er av typen «Modtaget fra NN», eller mer spesifikt: «Modtaget fra NN og indbetalt i huskassen». Det er også ført noen overføringer til innkjøp av verdipapirer, men det er klart at disse ikke er fullstendige; det fremgår når man sammenligner disse postene med oversikten over investeringer i den delen som heter «Fortegnelse over mig tilhørende værdipapirer». Den siste fortegnelsen synes fullstendig og er ført svært oversiktlig, og kunne på den måten vært brukt som grunnlag for oppgavene over «finansinvesteringer» i tabell 11. Ulempen er at periodiseringen dermed ville blitt svært villedende, med negativt forbruk enkelte år. Finansinvesteringer er derfor også i for denne perioden beregnet som for de foregående, det vil si som differansen mellom samlede inntekter og det som i utgiftskontoen synes å kunne klassifiseres som forbruksutgifter.

Sammenholdt med tallene i fortegnelsen over verdipapirer blir de samlede finansinvesteringer på denne måten undervurdert med ca. 15 000 kroner. Det lar seg ikke avgjøre om dette skyldes at noen inntektsposter ikke er bokført, eller om forbruksutgiftene er satt noe for høyt.

Fra Ibsen flyttet inn i Arbins gate i 1895, betalte han 2500 kroner året i husleie (Edvardsen 2001, 279). Under forbruksutgifter kommer også skatter. I Norge ble de noe større enn det Ibsen var vant til fra Bayern (jf. brev til J. Hegel 10. mai 1892). De første årene etter at han var flyttet til Kristiania, protesterte han på ligningsmyndighetenes skjønn. For 1891 gikk skattemyndighetene ut fra en inntekt på 10 000 kroner og en formue på 200 000 kroner. Neste år oppjusterte de anslaget til 25 000 kroner i inntekt og 400 000 kroner i formue. Etter protest gikk de med på å halvere dette til 12 000 kroner i inntekt og 200 000 kroner i formue. Også senere år ble Ibsen satt opp med disse summene, som for 1892 gav en byskatt på 1175 kroner (Edvardsen 2001, 242–43). På denne tiden kom det statsskatt i tillegg. I 1892 ble det vedtatt å innføre direkte statsskatt. Fra 1895 ble den gjort svakt progressiv på bakgrunn av økte forsvarsbevilgninger under unionskonflikten med Sverige (Nerbøvik 1999, 224–25). I brev til Nils Lund 15. mai 1900 ber Ibsen ham betale 2750 kroner i skatter. Av det var vel 2000 kroner kommuneskatt, resten statsskatt (jf. kommentar til brevet).

Anslaget til ligningsmyndighetene i Kristiania over Ibsens inntekter lå alt i utgangspunktet for lavt og ble mer og mer misvisende. Formuen derimot ble i utgangspunktet overvurdert. I verdipapirfortegnelsen har Ibsen nådd en kumulert sum på 125 000 kroner ved utgangen av 1891. Han hadde med seg en del malerier til Kristiania, men ikke så mye annet. Formuen vokste likevel raskt. Ved århundreskiftet var verdipapirbeholdningen nesten tredoblet, med en kumulert sum på 333 000 kroner ved utgangen av 1900. Det er mulig at formuesanslaget ble satt så høyt allerede ved inngangen til 1890-årene fordi ligningsmyndighetene i det inkluderte verdien av forfatterrettighetene.

IBSENS INNTEKTER – NOEN SAMMENLIGNINGER

Hvor godt tjente Ibsen? Michael Meyer har hevdet at Ibsens inntekter var elendige sammenlignet med inntektene til de fremste engelske forfatterne. Hans eksempler er Anthony Trollope, som kunne tjene opp til £ 4500 per år (83 250 kroner), og John Ruskin som årlig fikk inn £ 4000 (74 000 kroner) i royalty på sine bøker. Riktignok kommer Ibsen godt ut sammenlignet med norske embetsmenn, vedgår Meyer, men «så beskjedent var lønnsnivået i Norge at myten om Ibsen som velstående mann har holdt seg helt til våre dager» (Meyer 1971, 392).

Meyers dom er villedende både i en norsk og i en europeisk kontekst. Ibsens gjennomsnittsinntekt i 1890-årene, snaut 38 500 kroner, var nesten det dobbelte av norsk statsministergasje (20 000 kroner), over det tredobbelte av en statsrådsgasje (12 000 kroner) og mer enn det seksdobbelte av høyeste professorgasje (6000 kroner) ( Norges Statskalender for Aaret 1901). Ibsen står seg godt også om vi sammenligner med samtidige europeiske forfattere, og da må vi særlig fremheve den økonomiske betydningen av det skandinaviske bokmarkedet. I 1888 skrev Alexander Kielland til den nye Gyldendal-sjefen Jacob Hegel fra Paris: «efter min Formening findes der ikke i vore Dage nogen Nation, hvor der læses saa mange

Bøger som i Skandinavien» (A.L. Kielland 1978–81, b. 2, 237). Han mente det bare var 20 franske forfattere som kom i førsteopplag på 5000–6000, til tross for at det var 35 millioner innbyggere i Frankrike. Han kjente bare til Émile Zola som brøt gjennom 10 000-grensen, og som nådde svært høye tall. Ellers var både forfattere og forleggere godt fornøyd med 4000–5000. Dessuten hadde Kielland merket seg den enorme forskjellen i kvalitet og pris. Hans egen siste bok hadde kostet tre kroner i bokhandelen, og Kielland var kjent for å presse forlaget til å ha minimalt med tekst per side (Rem 2002, 168–69). Hadde hans bok vært trykt i Frankrike, skrev han, ville den ha utgjort en tiendedel av en vanlig Zola-roman. Med ti ganger så mye tekst kostet likevel Zola-boken om lag det samme som det hans egen bok ble solgt for i Danmark og Norge (A.L. Kielland 1978–81, b. 2, 237). Ibsens nye bøker på 1890-tallet kostet 2,75–3,25 kroner heftet og 4,00–4,75 kroner innbundet. Med Samlede værker ( «folkeutgaven»), utgitt i ti bind i årene 1898–1902, kom Ibsen-bøker på Gyldendal for første gang til relativt rimelige priser. Det skjedde ikke uten motforestillinger. August Larsen skal ha strittet imot og spurt hvorfor de skulle selge Ibsen billig når de solgte så godt av de dyre bøkene (jf. kommentar til brev til J. Hegel 16. januar 1898).

Zolas bøker nådde kolossale opplagstall, det samme gjorde Alphonse Daudet, og suksessen til naturalistiske romaner drev frem en voldsom ekspansjon i fransk forlagsbransje fra 1870-årene til et stykke ut i 1890-årene. Det startet med Zolas L’assommoir i 1877, som forleggeren håpet å selge 5000–6000 av, men som alt i 1882 hadde passert 100 000. Zolas Nana, som kom i 1880, solgte 90 000 det første året og 182 000 frem til århundreskiftet (Byrnes 1951, 232–35).

I festskriftet til Ibsens 70-årsdag var den anonyme forfatteren (sannsynligvis Peter Nansen, jf. brev til P. Nansen 18. januar 1898 med kommentar) av bidraget «Nogle Tal» likevel ikke imponert:

Tages der Hensyn til Norges og Danmarks ringe Indbyggertal, er Ibsen da utvivlsomt den forholdsvis mest læste Digter i Verden. Borkmans 15,000 Exemplarer i Lande med 4–5 Millioner Indbyggere er et godt Hestehoved forud for de Zola’ske Oplag paa 100,000 i det næsten 10 Gange folketalligere Frankrig og med hele den fransklæsende Verden som Opland (Gran red. 1898, 245).

Dessuten opplevde den naturalistiske romanen en konjunktursyklus som ikke rammet Ibsen. Salget av naturalistiske forfattere i Frankrike flatet ut og gikk nedover i første del av 1890-tallet, for deretter å falle bratt, særlig i Zolas tilfelle (Byrnes 1951, 240). Ibsen derimot bare fortsatte å vokse gjennom hele tiåret.

Norge og Danmark hadde begge noe over 2 millioner innbyggere i 1890-årene, Sverige rundt 5 millioner. På de britiske øyer bodde det rundt 40 millioner, mens USAs befolkning vokste fra 63 millioner i 1890 til 76 millioner ved århundreskiftet. Det er beregnet at verden i 1913 hadde ca. 160 millioner engelsktalende mennesker, 130 millioner tysktalende og 70 millioner fransktalende (CHBB 6, 38). Det store engelske markedet gav grunnlag for betydelige inntekter for de best betalte. Etter suksessen med Dr Jekyll and Mr Hyde i 1886 tjente Robert Louis Stevenson årlig £4000–5000 (ca. 75 000–90 000 kroner) (CHBB 6, 212). Det er likevel ikke mer enn vel det dobbelte av Ibsen. Oscar Wilde hadde fra tidlig i 1893 frem til den første rettssaken mot ham våren 1895 et par perioder da flere av hans stykker gikk samtidig både i England og USA, og da han hadde betydelig boksalg. Sannsynligvis var hans samlede inntekter i denne treårsperioden i størrelsesorden £10 000, noe som utgjør rundt 60 000 kroner årlig. Teaterinntektene var klart størst (Guy & Small 2000, 133–34). Nederst på den engelske inntektsstigen finner vi en forfatter som George Gissing, som i New Grub Street (1891) gav en nådeløs skildring av det litterære livets sorger og fortredeligheter. Gissings forfatterinntekter kom aldri over £300, vel 5000 kroner, i året (CHBB 6, 212).

Tar vi i betraktning Ibsens meget behagelige produksjonstempo, hans tilsynelatende ubetydelige hjemmemarked og hans mangel på formell beskyttelse innenfor de store litterære språkområdene, kan konklusjonen knapt bli noen annen enn at hans inntekter var eksepsjonelt høye.

Det betyr ikke at det norske og skandinaviske markedet var like sjenerøst mot alle forfattere. Ibsen var den eneste norske forfatteren på denne tiden som ble rik av sitt forfatterskap. Johs. A. Dale regner med 27 forfattere født mellom 1857 og 1871 som kan regnes til «generasjonen av 1890». Blant dem er, etter alder, Gunnar Heiberg, Per Sivle, Vetle Vislie, Knut Hamsun, Anders Hovden, Rasmus Løland, Hulda Garborg (som eneste kvinne i denne generasjonen), Rudolf Muus, Hans Aanrud, Nils Collett Vogt, Hans E. Kinck, Gabriel Finne, Sigbjørn Obstfelder, Thomas P. Krag, Bernt Lie og Vilhelm Krag. Av disse var det bare Hamsun som etter hvert kom til å tjene godt (Dale 1974, 13, 25–26). Gjennombruddsromanen Sult ble utgitt hos Philipsen i København i 1890. Den ble trykt i 2100 eksemplarer. I 1897 var det ennå over 500 igjen, og et nytt opplag kom først i 1899 (Tveterås 1950–96, b. 2, 350–51).

VALUTA, PENGEVERDIER OG BANKFORBINDELSER

Pengevesenet i Danmark og Norge hadde helt siden 1500-tallet vært influert av det tyske. Da ble, som i de fleste andre europeiske land, sølvmynten daler (eg. «joachimsthaler» etter Joachimsthal i Böhmen, der den først ble slått) innført som hovedmynt. Daler fortsatte å være norsk hovedmynt til langt ut på 1800-tallet. I Norge var myntsystemet fra 1816 som følger:

1 spesidaler = 5 ort = 120 skilling ( Speciedaler ‘daleren in specie’, altså ‘i ett stykke’. Denne myntbetegnelsen ble vanligvis forkortet Spd. eller Sp.).

Utmyntingen var den første tiden beskjeden, det var skillemynt og pengesedler som dominerte sirkulasjonen. Sedlene skulle være fullt innløselige i sølvmynt, men innløsning kom ikke i gang før i 1823 og først etter lov av 23. april 1842 til pari kurs (pålydende verdi) (Fladby, Imsen & Winge red. [1981], 67–69).

I Danmark førte napoleonskrigene til statsbankerott i 1813, og deretter ble rigsbankmyntfot innført, dvs. at rigsbankdaler ( rigsdaler) ble hovedmynt. Målet var som i Norge å skape tillit til pengesedlene ved å oppnå innløselighet med sølv. Først i 1838 ble rigsbanksedlene notert i pari, og i 1845 ble sølvinnløselighet innført (Alstrup & Olsen red. 1991, b. 2, 684–85).

Det ble regnet med følgende verdiforhold mellom de hovedmynter som er aktuelle her:

1 (norsk) spesidaler = 2 (danske) rigsbankdaler = 1 ½ (prøyssisk) thaler (1 thaler = 30 sølvgroschen).

Mer omtrentlig ser det ut til at vi kan regne slik:

1 spesidaler tilsvarte 1 italiensk scudo (flertall scudi) og 5 ½ franc. (Scudo ble gjerne også omtalt som «italiensk daler». Før samlingen av Italia hadde den noe ulik verdi i ulike stater. I Roma svarte den i 1867 til 100 bajocchi, og den ble senere satt lik 5 lire, jf. Salmonsen.)

I Norge kunne penger sendes uten risiko med posten. Fra første halvdel av 1800-tallet var det blitt praksis at postverket erstattet penger som var blitt borte underveis, uansett årsak. Portoen for verdipost var på den måten en forsikringspremie (Johannessen & Thue 1997, b. 1, 274). Ibsen uttrykker flere ganger mistillit til det italienske postverket når det gjaldt pengeforsendelser, men konsul Johan Bravo i Roma, som hadde penger til gode hos ham, sa han skulle gjøre det på en lignende måte når han skulle sende penger fra Dresden: gå med åpen konvolutt på postkontoret, få innholdet kontrollert og brevet forseglet, og motta en kvittering. Ble brevet borte, ville det bli erstattet av postverket.

Fra 1860-årene var postanvisninger et alternativ til penger, men fra Norge til utlandet var det en øvre grense på 25 spesidaler (Johannessen & Thue 1997, b. 1, 276). Når det gjaldt betalingsmidler i pengeforsendelser ( remisser), kunne de være både pengesedler, anvisninger, sjekker eller veksler, dvs. gjeldsbrev hvor utstederen forplikter seg til enten selv eller ved en annen å betale et angitt beløp, enten ved forevisning eller innen en viss tid.

Den 16. oktober 1875 sluttet Norge seg til den skandinaviske myntunionen og innførte krone som ny myntenhet, sammen med desimalsystemet: 1 krone = 100 øre. Ved overgangen ble 1 spesidaler satt til 4 kroner. Det nye systemet bygget på gullmyntfot: 1 krone = 0,40323 gram fint gull.

Etter forordninger i 1871 og 1873 innførte Tyskland, med virkning fra 1. januar 1876, mark som ny regneenhet, sammen med gullmyntfot: 1 mark = 0,358 gram fint gull, og desimalsystemet: 1 gullmark = 100 pfennig = 0,89 kroner. Thaler fortsatte å være i omløp også etter innføringen av markregning: 1 thaler = 30 sølvgroschen (à 12 pfennig, som dermed hadde en annen verdi enn pfennig ovenfor) = 3 mark = 2,67 kroner (NF; Salmonsen).

Brevmaterialet inneholder også referanser til gyldenmynt (gulden). Etter myntkonvensjonen mellom det tyske tollforbundet og Østerrike-Ungarn i Wien i 1857 ble det bestemt at forbundsthaleren skulle være felles mynt, og at 1 sørtysk gylden = 6/7 (0,86) østerriksk gylden = 4/7 (0,57) nordtysk thaler. Fra 1875 gjaldt i Tyskland: 1 gylden = 1,7143 mark = 1,52 kroner. Tysk og østerriksk gylden utgjorde tradisjonelt 60 kreuzer, men fra 1858 utgjorde den nye østerrikske gylden 100 kreuzer ( Salmonsen; jf. brev til Susanna Ibsen 14. juni 1873 og til ukjent mottager 4. desember 1873).

Frankrike, Belgia, Italia og Sveits inngikk i 1865, med gyldighet fra 1866, en overenskomst, Den latinske myntkonvensjon, der 1 franc à 100 centimes ble regneenhet, og med dobbel myntfot (både gull og sølv). På grunn av fallet i sølvprisen fra 1873 kunne dobbeltmyntfoten ikke opprettholdes, og ved tilleggstraktat 31. januar 1874 ble hvert lands rett til utmynting av 5-francstykker i sølv begrenset. I Italia ble regneenheten lovmessig 1 lire à 100 centisimi = 1 franc = 0,73 kroner; 1 soldo = 1/20 lire. Innførelsen av myntsystemet ble i Italia hemmet av finansielle vanskeligheter, og dette førte til at regjeringen fra 1866 måtte utstede papirpenger som hadde tvangskurs inntil 1883, det vil si at de var uinnløselige og dermed hadde lavere verdi enn det beløpet i metallpenger de lød på ( Salmonsen; jf. brev til ukjent mottager 4. desember 1873).

Ibsens pengesaker i Norge ble ivaretatt av svogeren J.H. Thoresen inntil denne i 1875 flyttet til Telemark. I brev til etterfølgeren N. Lund 24. august 1875 gjør Ibsen rede for hva forretningene gikk ut på: Det viktigste var å overføre diktergasjen (jf. kommentar til brev til J.H. Thoresen 22. februar 1872 om forsendelsesmåte og kostnader) og å heve teaterhonorarer. Skiftet fra Thoresen til Lund falt sammen med flyttingen til München, der Ibsen brukte Bayerische Vereinsbank til pengeforretninger. Dette var en av to større bankforetak dannet i 1869 ved sammenslutning av flere mindre bankhus. Banken fungerte både som sparebank og pantelånsinstitusjon (Spindler red. 1967–75, b. 4, 807).

Pengesendinger blir oftere omtalt når Ibsen kommer tilbake til Roma 1878/79, og i brevene er flere bankierforetak nevnt: Spada & Flamiani, Plowden & comp., Emil Bosshardt og Schmitt & Nast (jf. brev til N. Lund 5. november 1878). De første foretakene er ikke identifisert. Det siste, som Ibsen foretrakk, etterfulgte virksomheten til Karl von Kolb, som Ibsen hadde brukt under sitt første opphold i Roma. Kolbs bank var i 1868 overtatt av nevøen Adolf Nast, og ble en del år drevet under navnet Schmitt, Nast & Co. Etter uoverensstemmelser mellom Nast og hans partnere Joseph og Benedikt Schmitt ble firmaet oppløst i 1884. Nast, som fra 1874 også var tysk konsul, dannet sammen med Georg Schumacher foretaket Nast-Kolb & Schumacher, som etter hvert ble Italias betydeligste privatbank (Noack 1927, b. 1, 729; b. 2, 420).

Når Ibsen ber om å få penger sendt til Roma, er det vekselvis i form av veksel på Paris og veksel på Berlin (ev. en anvisning i vekselform), det vil si til utbetaling fra bank på disse stedene og i disse stedenes myntslag, mark eller franc, noe som må ha hatt sammenheng med prisforskjellen på disse myntslagene på avsender- og mottagersted (jf. Salmonsen Arbitrage).

TEATER, BOKMARKED OG FORFATTERVILKÅR – 1850–60-ÅRENE

DEN AUTONOME FORFATTER

Den primære interessen for forfatterbrev har gjerne bunnet i den biografiske interessen for sammenhengen mellom liv og litteratur, avdekking av forfatterens litterære intensjoner, kulturelle påvirkninger, synspunkter på andre forfatterskap, politiske oppfatninger osv. Det er i slike perspektiver Ibsens brev fremstår som relativt fattige (Ystad 1999, 55–58). De kan også fremstå som motsigelsesfulle inntil det selvmotsigende. Det gjelder for eksempel Ibsens politiske oppfatninger, og særlig hans syn på staten. 17. februar 1871 skriver han til Brandes: «Staten er individets forbandelse. […] Staten må væk! Den revolution skal jeg være med på.» Tre måneder senere fant han at ideen foreløpig var blitt diskreditert av Paris-kommunen (brev til Brandes 18. mai 1871). Den er heller ikke lett å forene med hans iherdige strev etter kongelige ordener og hans forsikring i brev til Karl 15.s hoffstallmester Ohan Demirgian 23. november 1870 om at «jeg trofast står på regeringens side og stötter den med min pen og alle mine evner.» I et biografisk eller idéhistorisk perspektiv må man spørre hva Ibsen egentlig mente, og om han talte sine adressater etter munnen.

Uten å avvise berettigelsen til et slikt spørsmål skal det her antydes et perspektiv som kan gi en viss mening til disse tilsynelatende motsigelsene, og som også kan vise noe av det potensialet som ligger i Ibsens brevmateriale. Det utgjør en enestående og bred dokumentasjon av økonomiske, politiske, sosiale og kulturelle forutsetninger for oppkomsten av den moderne forfatterautonomi (jf. også nedenfor, Ibsen og det moderne gjennombrudd).

I siste del av 1800-tallet oppstod litteraturen som et eget felt i Norge, det vil si et område med egne institusjoner, verdier og hierarkier, dominert av de litterære produsentenes egne normer. Før dette hadde forfattere måttet livnære seg av mer eller mindre akademiske statsstillinger: Wergeland som riksarkivar, Welhaven som professor i filosofi. Andreas Munchs dosentur uten undervisningsplikt (1860) representerte en overgangsform, det samme gjorde fremveksten av en norsk teaterinstitusjon på 1850-tallet. Men gjennombruddet kom med statlige diktergasjer, oppkomsten av et tilstrekkelig stort bokmarked og kontroll over inntektene fra dette markedet gjennom hevdelse av forfatterrettigheter. Med dette ble i hvert fall en del forfattere i stand til å leve av skrivning alene og til å skrive det de ville.

Likevel var det ikke tale om noen enkel overgang fra avhengighet til autonomi. I markedet lå en ny kime til avhengighet, der gamle dagers personlige mesenat ble erstattet med det boklesende publikums mer eller mindre kultiverte smak. Derfor ble det litterære feltet, som andre kunstfelt, strukturert av motsetningen mellom to prinsipper for hierarkisering: autonomi og heteronomi. Representanter for det første prinsippet hevdet kunstens absolutte renhet og dens uavhengighet fra politiske, sosiale og økonomiske interesser. De oppfattet dessuten kommersiell suksess som mistenkelig, mens talsmenn for det andre prinsippet forsvarte kunstens forpliktelser overfor publikum (Bourdieu 2002, 77–84; Gombrich 1995, 502).

Ibsens historie er ikke bare parallell og samtidig med oppkomsten av en selvstendiggjort litteratur, den er en vesentlig og integrert del av den. I hans tidlige brev kan vi studere første fase i fremveksten av Henrik Ibsens dominerende posisjon i dette feltet – til det punktet der han kunne si: «Min Bog er Poesi; og er den det ikke, saa skal den blive det. Begrebet Poesi skal i vort Land, i Norge, komme og bøje sig efter Bogen» (brev til Bjørnson 9. desember 1867), – samtidig som han stakk hake og munn frem gjennom helskjegget, rettet opp håndskriften og kastet de gamle, fillete klærne.

I Ibsens brev finner vi mange ytringer av det mest kompromissløse autonomi-etos: om forfatterens forpliktelse til å være bare seg selv. Hensynet til egen autonomi, kan han skrive, gjør det nødvendig for en forfatter å bryte med familien, greie seg uten venner og leve i utlandet. På samme tid kan han klage sin nød over at han «ved et stort uendelig Øde er skilt baade fra Gud og mennesker» (brev til Bjørnson 4. mars 1866), strebe etter de mest konvensjonelle tegn på sosial anerkjennelse, forsikre om sin politiske lojalitet til regjeringen og følge boksalget med den største oppmerksomhet.

Det er vanskelig å tolke disse motsetningene som annet enn uttrykk for den lov som gjaldt for enhver forfatter uten selvstendig økonomi: Han kunne bare oppnå selvstendighet fra de verdslige makter ved hjelp av de samme verdslige makter: staten, markedet, private velgjørere. Dette forholdet kan også kaste lys over Ibsens anstrengte forhold til Norge og til Bjørnson. Den vanlige historien om Ibsen og Norge, særlig om hans andre periode i Kristiania 1858–64, lyder slik, her i Lorentz Dietrichsons versjon:

saa kom de haarde Aar for Ibsen, da han drog sig ind i sin Skal, bittert krænket ved den Ligegyldighed og Kulde hvormed hans herlige Digtninger modtoges, haardt rammet i sin økonomiske Existens af det norske Theaters mislige Forfatning.

Hans avreise til Italia falt sammen med den dansk-tyske krig i 1864, og i blandingen av intens harme over Norges svik mot Danmark og den nye romerske frihet løsnet det, endelig (L. Dietrichson 1896–1917, b. 1, 332–33).

Men Ibsens selvstendighet under tiden i Roma hadde jo en norsk økonomisk basis: statlig reisestipend og privat innsamlede midler. I det hele gir brevmaterialet fra 1850–60-årene bildet av en forfatter som møtte utstrakt velvilje, som fikk gode jobber, og som hadde en kulturell posisjon da han reiste. Det er ikke tvil om at Ibsen hadde alvorlige økonomiske og andre problemer i denne perioden, men dersom han flyktet fra Norge, flyktet han samtidig fra velvilje og hjelpsomhet. Ibsen mottok meget generøse gaver for å kunne realisere seg som forfatter, men problemet med gaver er at de kan skape en takknemlighetsgjeld som aldri kan gjøres opp. Med «Norges svik» mot Danmark kunne han føle at det var en slags balanse i regnskapet. På samme måte synes Ibsen nærmest å lete etter svik hos Bjørnson. Bjørnson var med å organisere pengeinnsamlinger til fordel for Ibsens utenlandsreise, han søkte stipend og stillinger for ham, arbeidet for å skaffe ham diktergasje og introduserte ham for Hegel. Det er på ingen måte uvanlig at forfattere er litteraturens viktigste patroner (Brewer 2002, 248), men dette forholdet gjorde relasjonen til Bjørnson meget sammensatt og komplisert: Han var både venn og patron, kollega og konkurrent. Bjørnsons vedvarende ankepunkt mot Ibsen var patronens tradisjonelle klage over klientens manglende «takknemlighet».

Bjørnson og Ibsen illustrerer også to ulike måter å posisjonere seg på i det litterære feltet. Både teateret og bokmarkedet var sosialt differensiert: det folkelige lave mot det elitepregede høye. Denne spenningen preget hele Ibsens karriere som teaterleder og artet seg som en spenning mellom det økonomisk nødvendige og det kunstnerisk ønskelige, mellom virkelighetens krav og de ideale fordringer. For Ibsen var det en svøpe å måtte ta hensyn til den folkelige smak, og som litterær produsent orienterte han seg entydig mot det dannede publikum. Bjørnson derimot skrev for og ønsket et videre publikum, både som teaterleder og forfatter. Han ønsket å nå bøndene både med sitt Norsk Folkeblad og sine bondefortellinger, og både Synnøve Solbakken og Fiskerjenten ble salgssuksesser uten like; den siste kom i 7000 eksemplarer i løpet av noen få måneder i 1868 (Tveterås 1950–96, b. 2, 121). For å nå videre lesergrupper ville Bjørnson ha bøkene priset lavt, og frem til i 1880-årene fortsatte han å gi ut sine fortellinger i de gamle gotiske skrifttypene, som fremdeles var det vanlige for skrifter som rettet seg mot et folkelig marked. Ibsen derimot kom fra første stund hos Gyldendal ut i antikva, latinsk skrift (Tveterås 1950–96, b. 3, 142–45).

På tilsvarende måte orienterte de to seg mot ulike deler av statsapparatet. Bjørnson ble republikaner og demokrat, avviste foraktelig ordensvesenet og sluttet seg til stortingsopposisjonen, mens Ibsen snarere orienterte seg mot konge og regjering. Det er påfallende at Ibsens harme over Norges svik mot Danmark ikke ser ut til å ha rammet regjeringen, som var den fremste motstander av et ensidig norsk-svensk engasjement på dansk side. Illustrerende i denne sammenhengen er ikke bare Ibsens forhold til ordensvesenet, men også hans dedikasjonspraksis, som er i slekt med tradisjonen fra den gamle mesenatøkonomien, da gratiseksemplarer alltid ble gitt til forfatterens høye beskyttere (jf. Rem 2005, 117–18). Ibsens mer beskjedne hjelpesmenn ble ikke gjenstand for samme oppmerksomhet. Viktigst er det likevel at litteraturen i kraft av bokmarkedet alt var i ferd med å bli autonom og fristilt fra staten, noe for eksempel teateret ikke var i like stor grad. I 1860-årene var den politiske splittelsen i den dannede klasse mellom regjeringsvennlige og opposisjonelle i ferd med å utkrystallisere seg. For begge gruppene var imidlertid Ibsens litterære prestisje etter gjennombruddet i Danmark en ressurs, og i 1866 var det et veritabelt kappløp mellom konge og storting, regjering og opposisjon, hollenderkretsen og Bjørnson om å få gi ham diktergasje.

Må vi ikke også se hans store verker fra denne tiden i det perspektivet som her er skissert? Brand og Peer Gynt var kanskje født i harme over norske forhold, men det de behandlet, var autonomiproblemet: Hva vil det egentlig si å være seg selv? Hvordan finner man sin bestemmelse? Det var utfordringene en frigjort forfatter stod overfor, men selvsagt også problemstillinger med en langt videre gyldighet.

BREVVENNER

Hva var Ibsens sosiale ressurser i kampen for å etablere seg som profesjonell forfatter? Hva var hans sosiale nettverk, og hvordan utviklet det seg? En enkel, foreløpig kartlegging kan gjøres ved rett og slett å se på hvem han brukte Du til i sine brev de første tiårene. Ibsen hadde opplagt viktige støttespillere utenfor denne gruppen, men du-et signaliserer en fortrolighet som vi ofte ser at han trekker veksler på når han trenger en tjeneste. De signaliserer også sosial jevnbyrdighet. Et av H.C. Andersens store nederlag var at Edvard Collin, sønnen til hans velgjører Jonas Collin og gjenstand for Andersens forelskelse, avviste hans tryglende bønn: «‹Si Du til meg!›» Edvards sønn, den unge Jonas Collin, kapitulerte derimot da han og H.C. Andersen var sammen på utenlandsreise i 1861 (J. Andersen 2004, 161, 442).

De første vi finner som Ibsens fortrolige, er barndomsvenner fra Skien, blant brevmottagerne representert ved Poul Lieungh og Hanna Stenersen. Disse opprettholdt han ikke varig kontakt med, i alle fall ikke kontakt som er nedfelt i det bevarte brevmaterialet, og det gjorde han heller ikke med sin familie, med unntak av søsteren Hedvig Stousland. Barndomsmiljøet utgjorde altså ingen sosial kapital i Ibsens karriere. Familien han selv stiftet ved sitt ekteskap, ble hans varige familieramme. Her var han dus med sin svigermor (egentlig Susannas stemor), forfatterinnen Magdalene Thoresen, fra 1874 også med sin svoger og forretningsfører i Kristiania, Johan Herman Thoresen.

Fra Grimstad-perioden er det først og fremst vennskapet med Ibsens første litterære støttespiller Ole Schulerud som har satt spor etter seg i det tidlige brevmaterialet. Ibsens andre nære venn, Christopher Due, blir omtalt i brevene til Schulerud og opptrer som brevmottager først i 1888. Ibsen og Schulerud møttes igjen i Kristiania, men Ibsens første litterære mesen døde alt i 1859. Det er sannsynligvis fra Grimstad-tiden Ibsen også er dus med skuespiller Andreas H. Isachsen. De fikk senere med hverandre å gjøre flere ganger, og forholdet var til tider konfliktfylt. Blant annet ble Isachsens opplesninger av Ibsen-tekster noe som aktualiserte spørsmålet om forfatterrettigheter når det gjaldt fremførelse.

I Kristiania-tiden, særlig etter at han kom tilbake fra Bergen i 1857, ble Ibsen en del av kjernen i den såkalte hollenderkretsen. Én ting som bandt dem sammen, var beundringen for Holberg, og kretsens oppnavn har visstnok bakgrunn i et Holberg-stykke: «Stamhollenderen» Paul Botten-Hansen var en av tidens fremste boksamlere, og en gang han hadde gjort et av sine varp, utbrøt historikeren Ludvig Ludvigsen Daae med et sitat fra Jacob von Tyboe: «Pokker ta hollænderen! Han har sine spioner ute allevegne!» (Ording 1927, 4). Botten-Hansen publiserte en rekke Ibsen-tekster i sitt Illustreret Nyhedsblad og støttet Ibsen i teaterstriden. Gruppen var også aktiv da Ibsen fikk diktergasje i 1866. Blant brevmottagerne er hollenderne representert ved Botten-Hansen (som døde i 1869), byråsjef Michael Birkeland og juristen Ole Andreas Bachke, som ble sentral i utformingen av en norsk lovgivning for skrifteiendomsrett. Kretsen omfattet også overlærer Jakob Løkke, som tok avskrifter av Ibsen-dikt til samlingen Digte. Utover i 1860-årene utviklet de seg alle i sterkt konservativ retning.

I bergensårene hadde ikke Ibsen noen vennekrets som kan sammenlignes med dem i Grimstad og Kristiania. Det forekommer likevel en du-adressat også fra Bergen, seilmaker Randolph Nilsen, som var Ibsens vert da han deltok ved Den femte store Sangerfest i Bergen i juni 1863, og som Ibsen skriver et takkebrev til etterpå. Ibsen kan ha kjent Nilsen fra sin tid ved teateret, men du-formen kan også være et vitnemål om den betydning turen hadde for ham. Det var etter denne han skrev Kongs-Emnerne, som han fullførte i løpet av to måneder etter tilbakekomsten til Kristiania.

I den første Roma-perioden (1864–68) får Ibsens sosiale nettverk et skandinavisk omfang. Blant brevmottagerne i denne perioden, er det likevel bare nordmannen Lorentz Dietrichson og danskene Anton Klubien og Niels Ravnkilde han tiltaler med Du. Dietrichson kjente han fra før; det var etter at de hadde deltatt ved Den fjerde store Sangerfest i Arendal i 1859 at Ibsen på hjemturen hadde foreslått «Dusbroderskab» (L. Dietrichson 1896–1917, b. 1, 332). I brev til venner fra Roma-tiden bruker Ibsen også gjerne carissimo, italiensk for ‘kjære venn‘ eller ‘hjertevenn’. Dette gjelder også personer han ellers bruker De til, som dansken Martin Schneekloth.

Ibsens skandinaviske vennekrets ble ytterligere utvidet under oppholdet i Stockholm sommeren 1869, hans gjennombrudd i den skandinaviske selskapsverden, og under den påfølgende reisen i Egypt. Her finner vi forleggeren Albert Bonnier og teatermennene Edvard Stjernström og Oscar Wijkander, og fra Egypt-reisen offiseren Oscar von Knorring og de danske journalistene Peter Hansen og Robert Watt. Også de tre siste var han allerede blitt kjent med i Stockholm. Oppholdet i København sommeren 1870 fører ikke til nye bekjentskaper av denne karakter, men han bruker du i et takkebrev til skuespilleren Wilhelm Wiehe 12. september, etter å ha sett ham som Stensgaard i De unges Forbund ved Det kongelige Theater. Ibsen var sannsynligvis dus med Wiehe alt fra Kristiania.

Endelig er det Bjørnstjerne Bjørnson. Ingen annen utenom den nærmeste familien er så ofte omtalt i Ibsens brev. De to møttes første gang på Heltbergs «studentfabrikk» i Kristiania i 1850, der de sammen med Jonas Lie og A.O. Vinje forberedte seg til studenteksamen ved universitetet. Venner synes de først å ha blitt da de igjen bodde samtidig i hovedstaden fra sommeren 1859 til sommeren 1860, før Bjørnsons avreise til København og senere til Italia. Deres ektefeller var gamle venninner fra Bergen, og Bjørnson, sammen med blant andre Botten-Hansen, var en av fadderne da Ibsens sønn Sigurd ble døpt 7. januar 1860 (Edvardsen 2003, 47). Relasjonene mellom Ibsen og Bjørnson ble komplisert av det fiendtlige forholdet som eksisterte mellom Bjørnson og hollenderne. M. Birkeland skrev til sin forlovede i 1859: «En ivrig Bjørnsonianer har engang sagt, at Ibsen, [Botten-]Hansen og jeg havde gjort os det til Opgave ikke at anerkjende Bjørnson» (Birkeland 1920, 76). Ibsen prøvde lenge å opprettholde kontakten med begge fløyer og forsikret en gang at «Jeg verken staar eller vil nogensinde komme til at staa paa mine Tilhængeres Side ligeoverfor Dig» (brev til Bjørnson 9. desember 1867). Dette skulle likevel bli det nest siste brevet han skrev til Bjørnson på mange år. Etter at Ibsen høsten 1869 utgav De unges Forbund, ble Bjørnson rasende, og i brev til Rudolph Schmidt skjelte han ut Ibsen i ordelag som utgiverne av hans første brevsamling fant det best å utelate (jf. kommentar til brev til Hegel 14. desember 1869). I et brev til Lina Brun i august 1870 gjorde Bjørnson opp en slags status over sitt forhold til Ibsen. «Ibsen er en ulykkeligere natur», skrev han, «jeg kan af den grund tilgive ham meget […] Min vrede er længst over» (Bjørnson 1912, b. 2, 363). En forsoning mellom dem kom likevel først i stand etter at Bjørnson hadde støttet Ibsen i striden om Gengangere. I 1884 møttes de i Schwaz i Tyrol – det var deres første møte på 20 år.

AVISER OG TIDSSKRIFTER

Aviser og tidsskrifter spilte en viktig rolle i Ibsens liv og karriere. Han var alltid en ivrig avisleser, og de var en av hans hovedkilder til informasjon. Aviser og tidsskrifter var også hans første publiseringskanaler, primært for leilighetsdikt og artikler, men også for flere av hans tidlige skuespill. Endelig bidro han selv til å bygge ut denne delen av offentligheten gjennom sin kortvarige redaktørperiode tidlig i 1850-årene.

Et av utgangspunktene for moderne aviser er kunngjøringer (Ottosen, Røssland & Østbye 2002, 9–55). De dannet grunnlag for de såkalte adressekontorene, som gav ut de første trykte aviser. Virksomheten bygget på kongelige privilegier, vanligvis enerett til å formidle visse typer kunngjøringer og annonser. Det som blir regnet som Norges første avis, Norske Intelligenz-Seddeler, og som utkom i Kristiania fra 1763, ble riktignok ikke utgitt av et privilegert adressekontor. Dette var imidlertid mønsteret i Bergen og Trondheim. I Bergen ble landets første konsesjon til å starte adressekontor gitt i 1764, og kontoret utgav fra 1765 Bergens Adresse-Contoirs Efterretninger som et annonse- og meldingsblad. Annonsemonopolet overlevde 1814 og utgjorde et hinder for fremveksten av konkurrerende aviser i Bergen. Adressekontorets eiere greide flere ganger å forsvare sitt privilegium i retten, og det ble først innløst i 1867 etter at man ved innsamlede penger hadde kompensert eieren. Til tross for annonsemonopolet var det flere aviser i Bergen i 1850-årene: Bergens Stiftstidende (1840–55), Bergenske Blade (I) (1848–54), Bergensposten (1854–), Bergens Tidende (I) (1856–57) og Bergenseren (1857). Ibsen publiserte i samtlige aviser, med mulig unntak for sistnevnte, som ikke er bevart. Dessuten var han bidragsyter til tidsskriftet Theatervennen (1851–52). Adressekontorets innehaver fra 1848, Anna Lemmich Geelmuyden, var utgiver både av Bergens Adresse-Contoirs Efterretninger og Bergens Stiftstidende. Hun ble også forlegger for noen av Bjørnsons tidlige arbeider, og Bjørnson hadde 1869–71 en omfattende, offentlig konflikt med henne om forlagsretten til Arne (jf. kommentar til brev til F. Hegel 12. februar 1870).

I Trondheim utkom Kongelige Allene Privilig. Trondhiems Adresse-Contoirs Efterretninger fra 1767. Avisen ble styrt fra katedralskolen og bragte også mer opplysende stoff, etter hvert også nyhetsstoff. Da Ibsen besøkte Trondheim første gang i 1854 og skrev i avisen, het den Throndhjems borgerlige Realskoles alene privilegerede Adressecontoirs-Efterretninger (i kommentarene referert til som Throndhjems Adressecontoirs-Efterretninger).

1814-grunnlovens bestemmelser om trykke- og næringsfrihet gav etableringsfrihet for trykkerier og aviser, men altså med de begrensninger som annonsemonopolet innebar i Bergen og Trondheim. I 1819 begynte landets første dagsavis, Morgenbladet, å utkomme i Kristiania, med undertittelen: «En daglig Avis af alle slags Indhold». I 1830-årene ble det opprettet flere boktrykkerier over hele landet. Skien fikk som et av de første steder utenfor de større byene boktrykkeri i 1829, og i 1850-årene var det over 30 boktrykkerier i Norge. Fra 1830-årene begynte også antallet aviser å øke markert, fra 10 i 1830 til vel 40 i 1850 og 87 i 1875.

Helt fra 1814 ble en debatterende offentlighet med «opposisjonsblad» oppfattet som nødvendig for det nye politiske system (Sejersted 1978, 323–27). Fra 1830-årene ble politiske motsetninger koblet til kulturelle, og aviser og tidsskrifter fikk en mer fremtredende stilling i kampen mellom rivaliserende intellektuelle grupper. Henrik Wergeland var en tid redaktør i det opposisjonelle Statsborgeren, og hans rivaler i intelligenspartiet eller «troppen», J.S. Welhaven, A.M. Schweigaard, F. Stang, P.A. Munch m.fl., startet ukeskriftet Vidar (1832–34) og dagsavisen Den Constitutionelle (1836–47), den siste redigert en periode av dikteren Andreas Munch. I 1847 gikk Den Constitutionelle inn i Den Norske Rigstidende, der Henning J. Thue ble en sentral kritiker og redaktør, mens Thues venn Marcus J. Monrad utfoldet sin kritiske aktivitet særlig i Morgenbladet og Norsk Tidsskrift for Videnskab og Litteratur.

Ibsen ble med en gang i Kristiania knyttet til et annet publisistisk miljø. Han ble i 1851 valgt til redaktør av Det Norske Studentersamfunds håndskrevne avis Samfundsbladet, og sammen med A.O. Vinje og P. Botten-Hansen gav han samme år ut det satiriske Andhrimner. Botten-Hansen redigerte deretter 1851–66, med et kort avbrudd, Illustreret Nyhedsblad, som ble Ibsens viktigste litterære publiseringskanal før overgangen til Gyldendal (HFL 3, 83–84; jf. også Tidstavle). Vinjes innsats bestod først og fremst i utgivelsen av landets første landsmålsblad, ukebladet Dølen, fra 1858.

I en siste krets var Ditmar Meidell sentral. 1849–54 gav han ut det satiriske bladet Krydseren, som i 1855 gikk over til dagsavisen Aftenbladet (1855–81). Miljøet hadde forgreninger til Christiania-Posten, Aftenposten og Skilling-Magazin (Linneberg 1992, 57). Til dette miljøet sognet også Bjørnson, som 1859–60 en periode var medredaktør av Aftenbladet, og som fra 1866 ble redaktør av Norsk Folkeblad.

Disse avisene hadde til en viss grad politisk profil. Den Constitutionelle er blitt regnet som en forløper for den konservative pressen. Morgenbladet startet som opposisjonsorgan, men endret profil ved midten av århundret og ble etter hvert klart konservativ. Ibsen var her litteratur- og teateranmelder høsten 1862. Aftenbladet hadde en viss, men forsiktig opposisjonell profil, mens Bjørnson gjorde Norsk Folkeblad til et mer markert opposisjonsblad og samtidig til konkurrent for Illustreret Nyhedsblad. Den klare partipolitiseringen av avisene kom først fra slutten av 1870-årene, og da den kom, bukket Aftenbladet under fordi det ikke lenger var rom for en sentrumsavis (Ottosen, Røssland & Østbye 2002, 31, 40).

Ved midten av 1800-tallet var aviser fremdeles meget dyre, og blant annet av den grunn hadde de ennå svært begrensede opplag. Først i begynnelsen av det følgende århundret ble avisene allemannseie. Sikre opplagstall finnes ikke før etter 1947, men i 1873 offentliggjorde Dagbladet den offisielle statistikk over antall postsendte årgangseksemplarer av noen hovedstadsaviser. Morgenbladet hadde da 2063 abonnenter, som mottok avisen per post, derav 533 i hovedstaden. Aftenbladet hadde 1032 abonnenter, derav 245 i Kristiania. Tallene er tolket som en indikasjon på at om lag tredjedelen av totalopplaget til hovedstadspressen ble solgt i Kristiania (Høyer 1995, 239). Morgenbladet opplyste på denne tid på sin førsteside at et abonnement kostet tre spesidaler per halvår, foruten postporto på 55 skilling.

SKANDINAVISK TEATER

Etter tiden som apotekermedhjelper og student var Ibsens yrkesliv i Norge knyttet til teateret. Teateret var landets eneste utbygde litterære institusjon ved midten av århundret, og en sentral faktor i tidens borgerlige offentlighet (Figueiredo 2006). I hele denne perioden (1851–64) var teaterforholdene preget av kampen for og striden rundt etableringen av en norsk teatertradisjon, dvs. bruk av norske skuespillere, norsk språk og norsk dramatikk (jf. Erbe 1980).

Fra slutten av 1700-tallet og frem til 1830-årene var den fremste ramme rundt teaterinteressen i Norge på den ene side den amatørvirksomhet som ble utfoldet innenfor de forskjellige dramatiske selskaper, og på den annen side de omreisende teatertruppene. Den første som gjorde forsøk på å etablere et fast, profesjonelt, offentlig norsk teater, var svensken Johan Peter Strömberg (1773–1834), første gang i 1810 og deretter i en nyreist teaterbygning som ble åpnet i 1827. Han ble møtt med skepsis, fikk økonomiske problemer og måtte snart gi opp. Strömberg var uheldig i sine velmente forsøk på å bruke norsk språk og norske skuespillere, og det ble snart engasjert danske aktører. Den oppfatning festet seg at norsk tale, herunder også overklassens talespråk, ikke egnet seg som scenespråk, og dermed ble norsk teater underlagt danskspråklig hegemoni i en generasjon.

Fra 1828 ble Strömbergs bygning leid ut og fikk navnet Christiania offentlige Theater. Bygningen brant midt under en forestilling 5. november 1835. En ny bygning ble reist på Bankplassen, der Christiania Theater fikk sitt tilhold fra 4. oktober 1837 (på slutten av århundret ble bygningen revet for å gi plass til Norges Banks nybygg, mens teatervirksomheten gikk over til Nationaltheatret). Teateret var lenge landets eneste faste scene, og en lov i 1847 gjorde det nesten umulig for fremmede skuespillere og teaterselskaper å opptre i landets hovedstad. Den aller første oppsetning av et Ibsen-skuespill fant sted på Christiania Theater, da Kjæmpehøien fikk urpremiere der 26. september 1850.

Ønsket om å opprette en nasjonal scene ble først en realitet i Bergen. Der stilte byens berømte fiolinvirtuos Ole Bull seg i spissen for Det norske Theater, som ble åpnet 2. januar 1850 og var i virksomhet til 1863. Teateret fikk først og fremst betydning ved å vise at norske skuespillere kunne være fullt på høyde med danske, og flere av teaterets krefter, som Johannes og Louise Brun, Lucie Wolf o.a., skulle komme til å bli blant landets fremste. Grunnlaget ble også lagt for at norsk i en avslepen bergensk variant kom til å bli oppfattet som spesielt velegnet for teaterscenen. 6. november 1851 vedtok styret for Det norske Theater å ansette student Henrik Ibsen til å assistere teateret som dramatisk forfatter. Året etter ble han instruktør. Ibsen fikk ansvaret for sceneprøver, han laget detaljerte utkast til bevegelsesmønstre, dekorasjoner og kostymer, førte regnskaper og skrev prologer til andres stykker, samtidig som han hvert år skrev et nytt stykke til teaterets stiftelsesdag 2. januar (med unntak av 1854 da han satte opp en revidert versjon av Kjæmpehøien). Da Ibsen sluttet i 1857 for å overta en tilsvarende stilling i Kristiania, ble han i Bergen etterfulgt av Bjørnstjerne Bjørnson.

Etableringen av en norsk scene i Bergen ble snart fulgt opp i hovedstaden. Den norske dramatiske Skoles Theater hadde premiereforestilling 11. oktober 1852. Det hadde tilhold i Møllergaten og kalte seg fra 1854/55 Kristiania Norske Theater. Da Ibsen overtok som artistisk direktør her i 1857, ble repertoaret utvidet, og billettinntektene økte. Blant annet som følge av en større ombygning økte imidlertid også gjelden. Da Christiania Theater etter hvert mistet sitt klare danske preg, ønsket Kristiania Norske Theater i 1862 å inngå et samarbeid. Dette ble foreløpig avslått, med den følge at Ibsens teater måtte gå til skifteretten, mens han og de andre ansatte ble oppsagt fra 1. juni 1862. Etter å ha drevet teatervirksomheten videre som interessefellesskap fikk skuespillerne i 1863 tilbud om engasjement ved Christiania Theater, og konkurransesituasjonen opphørte. Fra 1. januar 1863 var Ibsen engasjert som estetisk konsulent ved Christiania Theater, men også dette hadde økonomiske problemer, og han fikk aldri utbetalt hele sin kontraktfestede gasje på 25 spesidaler per måned.

Etter Ibsens avreise fra Norge ble Bjørnson kunstnerisk leder ved Christiania Theater fra januar 1865 til juni 1867. Han var kontroversiell, drev skuespillerne med hard disiplin og ble ofte kritisert i Morgenbladet, men oppnådde betydelige kunstneriske resultater. Etter å ha vært i København forhandlet Bjørnson i 1868 om å komme tilbake, men teateret ville ikke akseptere hans vilkår, og det var motstand mot ham på grunn av hans politiske aktiviteter. I november 1868 ble Michael Wallem Brun hentet fra Danmark og engasjert som ny direktør. Han var upopulær blant skuespillerne, og fra mars 1870 sa en del av dem opp kontraktene sine med Christiania Theater. De bad Bjørnson bli deres leder, og i august 1870 inngikk han kontrakt med dem. «Bjørnsons streiketeater» åpnet sin virksomhet i det gamle Kristiania Norske Theaters lokaler i Møllergaten 1 i september 1870. Det norske Theater, Møllergaden ble fortiet i Morgenbladet, men trakk til seg nye publikumsgrupper, satte opp flere store skuespill og turnerte andre norske byer. Ingen ønsket likevel en varig splittelse, og i 1872 ble kreftene igjen forent (Amdam & Keel 1993–99, b. 1, 370–75).

Christiania Theater var på flere måter det dominerende teateret i Norge i denne perioden: Den sosiale eliten utgjorde teaterets faste publikum, abonnementspublikummet. Teateret fikk et lite, men symbolsk viktig tilskudd fra kongens private kasse, det hadde sine lokaler nær de statsbærende institusjoner, og publikum kunne ankomme i hest og vogn. Det norske Theater lå i et mer tvilsomt strøk, omgitt av ølutsalg og skjenkesteder, og foregav å være et folketeater. Ibsen fremhevet selv i søknad til Stortinget om statsstøtte 25. oktober 1859 sammenhengen mellom publikums sosiale status og det kunstneriske nivå. Siden teateret prøvde å nå også allmueklassen, skrev han, måtte billettprisene holdes lave, men med svak økonomi «nødes et Theater altfor ofte til at følge Publicum istedetfor at lede det, til i det Enkelte at lade sig rive med af den gjældende, ofte fordærvede Smagsretning, istedetfor at beherske den» . Det var til Christiania Theater han først sendte Hærmændene paa Helgeland i 1858, samtidig som han var «artistisk Directør» for byens folketeater.

I skandinavisk sammenheng lå Kristiania uansett i teaterperiferien, først og fremst i forhold til København. Både i Danmark og Sverige gjorde hovedstadsscenenes status som kongelige teatre at de også var i en mer begunstiget økonomisk stilling og kunne inkludere ballett og opera. Teater ble fra gammelt av regnet som en forrettighet for kongen, og i Danmark krevdes det særlig bevilling for å drive teater mot betaling. Fra 1750 til 1848 hadde Det danske Comediehus, som fra 1770 ble finansiert av den kongelige partikulærkasse, og som fra 1772 ble Det kongelige Theater, det privilegium å oppføre skuespill innenfor Københavns byvoller. Med eneveldets fall i 1848 gikk den utstedende myndighet for teaterdrift over til justisministeriet, og samme år lyktes det privatteateret Casino i Amaliegade å få bevilling. Det var i virksomhet til 1939. Fra 1857 kom i tillegg Folketeatret i Nørregade. Dessuten eksisterte fra 1767 til 1881 Det kongelige Hofteater på Christiansborg, der det ble arrangert skuespill, opera, maskerader og konserter. Bevillinger ble i alminnelighet utstedt bare for ett år om gangen, i hovedstaden av og til for to og rent unntaksvis for fem år. Først i 1889 ble Det kongelige Theaters enerett på oppførelse av skuespill opphevet, men det beholdt fremdeles retten til et antall utvalgte stykker, som ble frigjort først når de ikke hadde vært oppført i løpet av ti år (Alstrup & Olsen red. 1991, b. 2, 875–77).

Ibsen ble første gang satt opp på dansk scene da Casino, under ledelse av M.W. Brun, i 1861 fremførte Gildet paa Solhoug. På Det kongelige Theater ble han regelmessig refusert av sensorene, Johan Ludvig Heiberg og Carsten Hauch, og det var først etter gjennombruddet som bokforfatter med Brand og Peer Gynt at han slapp til på den danske hovedscene. I 1870 satte Heibergs enke Johanne Luise Heiberg opp De unges Forbund, etter at en ny negativ innstilling fra Hauch var blitt overprøvd, og i 1871 fulgte hun opp med en kostbar oppsetning av Kongs-Emnerne.

Teatersituasjonen i Sverige lignet til en viss grad den danske. Det kongelige monopolet var gjennom første halvdel av 1800-tallet utsatt for kritikk, og i 1840–41 holdt stenderforsamlingen tilbake utbetalingen til Kongl. Theatern i påvente av at kongen skulle oppheve forbudet mot privat teaterdrift. Det skjedde ikke. Men private forestillinger som ble vist for offentligheten i 1841, førte heller ikke til rettslig forføyning, og i 1842 startet byggingen av en privat teaterbygning. Dette foretaket ble fra 1846 kalt Mindre Theatern, og i 1854 ble driften overtatt av Edvard Stjernström, som i 1855 også kjøpte eiendommen. I motsetning til i Danmark forsøkte ikke det kongelige teateret å hevde noe repertoarmonopol, og Mindre Theatern ble dermed en reell konkurrent til hovedscenen (Derkert 1979, 23–24). Som teaterleder 1854–63 fikk Stjernström, med inspirasjon fra fransk realisme, stor betydning for svensk teater. Etter at den kongelige scenen under en ny ledelse igjen hadde kommet på offensiven, og etter at Mindre Theatern hadde hatt en vanskelig sesong 1861/62, fikk Stjernström tilbud om å selge til det kongelige teater. Der ble han forespeilet en instruktørstilling, og i 1863 ble Mindre Theatern ervervet som scene for Kongl. Dramatiska Theatern. Stjernström hadde underskrevet kontrakt om ikke å åpne nytt teater i Stockholm og heller ikke opptre på andre scener enn den kongelige, men den lovede instruktørstilling fikk han ikke. De følgende år opptrådte han forskjellige steder (Derkert 1979, 48–51), og våren 1866 gjestespilte han ved Christiania Theater under Bjørnsons ledelse, noe som innledet et nært vennskap mellom de to. I 1867 fikk han tilbud om å etterfølge Bjørnson som teaterleder i Kristiania, men takket nei.

Ibsen ble første gang satt opp i Sverige på Kongl. Theatern i 1857 med Gästabudet på Solhoug. De ungas förbund ble satt opp på Kongl. Dramatiska Theatern i 1869 (Torsslow 1973).

Alle skandinaviske land opplevde teaterstrid i 1850-årene, men det er karakteristisk at mens den norske teaterstriden fikk en nasjonalpolitisk karakter, hadde den i nabolandene et renere estetisk preg. Teatertradisjonen var imidlertid i alle land preget av en estetisk idealisme og et harmoniserende skjønnhetsideal, noe som både hos teatersjef Johan Ludvig Heiberg i Danmark og teaterkritiker Marcus J. Monrad i Norge var hegeliansk begrunnet (Linneberg 1992, 73–80). Spillestilen var tilsvarende preget av stilisert mimikk, deklamatorisk replikkfremføring og fast oppstilling fremme på scenekanten ved sufflørboksen. En viktig teknisk forutsetning for den nye sceniske illusjonismen var introduksjonen av gassbelysning; med det fulgte ikke lenger røk som hindret utsikten, og det gjorde skuespillerne synlige i hele scenerommet. Dermed kunne de bevege seg friere, men samtidig stilte det høyere krav til regi og replikkinnlæring og til skuespillernes vilje til å ta mot instruksjon (Derkert 1979, 37). I Sverige ble tradisjonen utfordret av Stjernströms teater, i Danmark av ledende skuespillere som Frederik Høedt og Michael Wiehe. Etter å ha forlatt Det kongelige Theater opptrådte Høedt og Wiehe 1855/56 ved Hofteateret under stor oppmerksomhet og publikumstilstrømning. Etter Heibergs avgang året etter vendte de tilbake. Konfliktene ved Det kongelige Theater ulmet under overflaten allerede i 1852, da Ibsen var i København på sin studiereise. Han fikk på denne turen også anledning til å studere tidens teaterteknologi, og han fremhevet i brev hjem betydningen av at skuespillerne hadde lært rollene før sceneprøvene tok til (2. juni 1852).

Ibsens tid ved teateret ble preget av konflikten mellom kunstens og inntjeningens fordringer, og han kunne senere uttale seg svært negativt om teaterarbeidet. Det er karakteristisk for Ibsens egne stykker at de helt fra begynnelsen støtte an mot den idealistiske estetikken; de ble kritisert for å mangle idealitet og opphøyet forsoning. Men teatertiden bød også på privilegier. Som dramatisk forfatter fikk Ibsen oppført nesten alle stykkene han skrev i denne perioden – unntakene er Catilina og Kjærlighedens Komedie. Alt i alt ble Ibsen-stykker fremført 78 ganger i Norge før han forlot landet i 1864, og det var bare to sesonger han ikke stod på plakaten (Anonym 1999).

TEATERSTØTTE, DIKTERGASJER OG REISESTIPEND

Mangelen på en aristokratisk teatertradisjon fikk avgjørende økonomiske konsekvenser for norsk teater. I europeiske land, der teatrene hadde vært tilknyttet kongelige og adelige hoff, hadde eldre tiders mesenat etter hvert blitt erstattet av statlig subsidiering (jf. brev til Stortinget 25. oktober 1859 med kommentar). I Norge eksisterte ingen slik tradisjon, samtidig som publikumsgrunnlaget også var svakere. Publikummet i de største norske byene var så fåtallig at hver teaterforestilling bare kunne gå noen få ganger, og ofte ble det satt opp nye stykker hver uke. Likevel lyktes det ikke å etablere noen tradisjon for offentlig teaterstøtte (Ringdal 2004, 144–57). I 1850-årene kom det flere ganger søknader om statsstøtte fra teatrene både i Bergen og Kristiania. I embetsmannsregjeringen kunne særlig Christiania Theater regne med sympati. Regjeringens ledende kraft, Frederik Stang, hadde selv drevet med amatørteater, og han var halvbror av landets fremste skuespillerinne, Laura Svendsen (i 1864 gift Gundersen). Fagstatsråden Hans Riddervold så imidlertid ikke like sterk grunn til å støtte teateret som til å støtte andre kunstformer. På Stortinget kunne teatersaken regne med oppslutning fra akademikere, både blant regjeringstilhengerne og i opposisjonen, men den møtte liberalistiske motargumenter fra sparepolitikerne blant bøndene og endatil fra næringsdrivende borgere, som begge mente at teatrene fikk leve av publikum (jf. kommentar til Ibsens brev til kongen 6. august 1860). Et større problem var trolig at på grunn av Christiania Theaters sterke tilknytning til embetsmannseliten og de nasjonale teaterbestrebelsenes opposisjonelle tendens, kom teaterstriden og spørsmålet om teaterstøtte til å bli koblet direkte til de generelle politiske frontlinjene. Teaterinstitusjonen hadde ikke en slik autonomi overfor det politiske systemet at spørsmålet kunne gjøres til et rent kulturspørsmål.

Etter flere resultatløse fremstøt ble spørsmålet om teaterstøtte i Norge regnet som avgjort ved inngangen til 1860-årene: Teatrene måtte greie seg på egen hånd, og nye søknader ble ikke fremmet. Til gjengjeld ble de fremste dramatiske forfatterne tilstått faste årlige bidrag over statsbudsjettet (jf. Vestheim 2005, 14–39). Andreas Munch blir gjerne regnet som den første som mottok diktergasje, selv om det var i form av en dosentpost uten undervisningsplikt ved universitetet, godkjent av Stortinget i 1860. Begrunnelsen var at uansett hvor produktiv en forfatter var, så var det norske språksamfunnet og bokmarkedet for lite til at en forfatter kunne leve bare av å selge sin litterære produksjon. I februar 1863 skrev Bjørnson til Kirkedepartementet at han ønsket et årlig statsbidrag, og på samme tid fremmet statstråd Riddervold proposisjon for Stortinget om å gi ham 400 spesidaler årlig. Det ble strid om forslaget i Stortinget, og begge de ledende bonderepresentantene Ueland og Jaabæk gikk mot. Rolf Olsen, som selv var forfatter av populære skuespill, og som var den første som brukte uttrykket «Gage» i denne sammenheng, advarte noe overraskende mot konsekvensene, og nærmest som en demonstrasjon foreslo han at dersom Bjørnson fikk tilskudd, måtte også Ibsen få det, et forslag som ble avvist på formelt grunnlag. Resultatet var at Bjørnson mot 21 stemmer fikk en årlig gasje på 400 spesidaler for kommende budsjettermin, og fra 1866 ble den gjort fast. Samme år fikk Ibsen diktergasje; det er gjort detaljert rede for saksbehandlingen i kommentar til søknaden han stilet til kongen og daterte 15. april 1866.

Den siste muligheten forfattere hadde, var å søke reisestipend. Kunstnere og vitenskapsmenn konkurrerte om de samme midler, og derfor var Det Akademiske Kollegium ved universitetet innstillende myndighet. Vi ser at Ibsen i sine første søknader om stipend til reiser innenlands gir sine søknader en vitenskapelig begrunnelse, idet de skulle gå til å samle inn folkeviser og sagn. Til dette formålet fikk han stipendmidler i 1862 og 1863. Utenlandsreisene han søkte støtte til, ble fremstilt som studiereiser, med det formål å studere kunst og litteratur. Hans første søknad i 1860 ble avslått, mens søknadene i 1863, 1866 og 1869 ble innvilget.

BOKFORLAG OG BOKMARKED

Når vi går fra teateret til bokmarkedet, blir paradoksene i den norske kulturelle situasjon påfallende, idet de forfatterne som i 1850-årene hadde stått fremst i kampen for norsk teater og mot danskheten på Christiania Theater, Bjørnson og Ibsen, var de samme som i 1860-årene bidro avgjørende til å gjøre Gyldendal i København til Nordens ledende skjønnlitterære forlag. I Danmark var det Reitzel som hadde vært det ledende forlaget før midten av århundret. Her hadde så godt som alle de danske forfatterne fra «gullaldertiden» utkommet – Steen Steensen Blicher, Carsten Hauch, Johan Ludvig Heiberg, Henrik Hertz, B.S. Ingemann, Chr. Winther, N.F.S. Grundtvig, Frederik Paludan-Müller, Søren Kierkegaard, H.C. Andersen m.fl. (NLB) – og det var hos Reitzel J.S Welhaven i 1848 hadde gjort et forsøk på å komme inn på det danske bokmarkedet (Tveterås 1950–96, b. 2, 31–34). Den første av de norske forfatterne som prøvde seg hos Frederik Hegel, leder av Den Gyldendalske Boghandel fra 1850, var Camilla Collett. Et fremstøt i 1856 førte foreløpig ikke til noe, men i 1860 gav Hegel ut et nytt opplag av Amtmandens Døttre – som tidligere hadde vært forlagt i Norge i navnet av Hegels venn Johan Dahl, men i realiteten av advokat Bernhard Dunker. Da hadde Bjørnson alt bestemt seg for å gå over til Hegel, og det ble et avgjørende vendepunkt både for norsk litteratur og for Gyldendal. Bjørnson ble Gyldendals fremste agitator i Norge, og han trakk med seg alle de kommende store: Ibsen, Jonas Lie, Alexander Kielland og Amalie Skram.

Bjørnsons overgang til Hegel stod åpenbart i en viss motsetning til den kulturelle nasjonalismen han hadde representert i teatersaken, og det var et skritt han ikke tok lett. Harald Tveterås har i sin grunnleggende fremstilling av norsk forlagshistorie vist at det både var forhold i Norge som skjøv ham bort, og forhold i Danmark som virket tiltrekkende (Tveterås 1950–96, b. 2, 35–85). Bjørnson hadde hatt konflikter med flere av sine forleggere, riktignok ofte selvforskyldte. Støttespilleren for intelligenskretsens forfattere, Johan Dahl (1807–77), var en av dem, og han var dessuten forsiktig og sterkt på retur som forlegger etter midten av århundret. Chr. Tønsberg (1813–97) hadde hatt store kulturelle ambisjoner og blant annet betalt P.A. Munch svære honorarer for hans historieverk, men hans økonomi var i 1860 så ødelagt at heller ikke han var å regne med. J.W. Cappelen, P.T. Malling, Jacob Dybwad og P.F. Steensballe var alle svært forsiktige med skjønnlitteratur og gav ikke store honorarer. Ingen norske forleggere hadde heller evne eller vilje til å drive forlagshandel som forskuddshandel i noen særlig grad. Markedet for skjønnlitteratur var så lite at en forfatter var heldig om han eller hun fikk utgitt et arbeid uten å måtte betale for det. Da Johan Dahl antok Bjørnsons Synnøve Solbakken (1857), skrev han at han aldri solgte 200 eksemplarer av norske bøker, men han tok på seg utgivelsen for å være imøtekommende (Tveterås 1950–96, b. 2, 36).

På den annen side fikk Bjørnson venner og støttespillere i Danmark etter sitt opphold der 1856–57. Særlig betydning fikk vennskapet med den ledende kritikeren Clemens Petersen i det nasjonalliberale organet Fædrelandet. Det var han som utropte Bjørnson til en stor forfatter etter Synnøve Solbakken, mens kritikken i Norge på denne tid generelt varierte mellom det avmålte og det sterkt negative. Etter en innstendig appell fra Petersen om å komme til København og utgi sine bøker på Gyldendal, bestemte Bjørnson seg i mai 1860, og etter dette vaklet han aldri i sin lojalitet til Hegel. Det Hegel kunne yte, var ikke bare rause forskudd, han åpnet også for norske forfattere på det danske markedet, uten at de tapte noe på det norske. Det var nok kontroversielt at de fremste norske forfatterne kom ut i København, men det var også et kvalitetsstempel. Og i Danmark var det lesende publikum åpent for norske forfattere, etter at deres egen litterære gullalder var på hell. Skriftspråket var det samme, bortsett fra en del særnorske ord og noe avvikende rettskrivning. Bjørnson ønsket å gå lenger enn Ibsen i norsk retning, til Hegels fortvilelse. Bjørnson ville ha både en særnorsk linje og på samme tid en skandinavisk tilnærming i skrivemåte der det var mulig. Han tok initiativet til det nordiske språkmøtet i Stockholm sommeren 1869, der han ikke deltok selv, og der Ibsen ble medlem av den norske delegasjonen. Men begge avviste tanken om et helt nytt norsk skriftspråk, det prosjektet A.O. Vinje viet sitt litterære liv til.

Det var Bjørnson som introduserte Ibsen for Hegel i 1865 – ved å be ham sende et forskudd på 100 spesidaler til Italia, til en mann Hegel aldri hadde møtt, og heller ikke skulle møte før i 1870. Hegel hadde fått det inntrykket at han hadde et historisk skuespill i vente, og ble forferdet da korrekturleseren slo alarm etter å ha lest de første delene av Brand. Det holdt på å gå galt helt i starten, men Brand (1866) ble en suksess langt over både forleggers og forfatters forventning. Dette ble Ibsens store skandinaviske gjennombrudd, og det kom altså i første omgang hos det boklesende publikum. Da Ibsen etter Peer Gynt (1867), og på Hegels oppfordring, igjen skrev et stykke beregnet for teaterscenen, var tanken først å la det komme på bokmarkedet etter teaterpremieren. Men da Hegel tilbød seg å trykke manuskriptet som ble sendt teatrene, ble forleggeren også en sentral mellommann i forholdet til teateret, og det hele endte med at bokutgaven av De unges Forbund (1869) fikk prioritet fremfor teateroppførelsene. Det var i bokmarkedet de største inntektene var å hente, og teateroppsetningene ble nå delvis et middel til å øke oppmerksomheten omkring og salget av bøker.

SLESVIG-SPØRSMÅLET OG TYSKLANDS SAMLING

Etter sin avreise fra Norge i 1864 kom Ibsen nær innpå den prosessen som på denne tiden mer enn noe annet preget europeisk politikk og forandret Europa, nemlig Tysklands samling. Utgangspunktet og noe av nøkkelen til det hele var striden om hertugdømmet Slesvig (jf. Grenville 1976, 87–91, 286–88), noe som også ble et sentralt skandinavisk stridstema og et emne som er en gjenganger i Ibsens brev.

Hertugdømmene Slesvig, Holsten og Lauenburg var knyttet til den danske helstat ved en personalunion. Språklig var Holsten og Lauenburg overveiende tyske. Også Slesvig hadde et lite tysk flertall, men i nord var befolkningen i hovedsak dansktalende. Holsten hadde hørt til Det hellige romerske riket og var etter 1815 også medlem av Det tyske forbund. Dessuten hersket det ulike suksesjonslover i Danmark og i hertugdømmene. Fra 1830–40-årene eksisterte en tysk, slesvig-holstensk nasjonal bevegelse som ønsket løsrivelse fra Danmark, og som ble møtt av en dansk nasjonal bevegelse som ønsket Holsten utskilt og Slesvig nærmere knyttet til Danmark under en felles forfatning (det nasjonalliberale Ejderprogram, etter grenseelven mellom Slesvig og Holsten). Begge bevegelsene utfordret den danske kongens ønske om å bevare helstaten som en enhet for den danske trone.

I revolusjonsåret 1848 fikk Danmark en fri forfatning, som etter press fra de nasjonalliberale også skulle gjelde Slesvig. Dette ledet til opprør i hertugdømmene, tysk intervensjon og en krig, som etter megling av stormaktene ledet til en fredsavtale i London i 1852, basert på status quo. Krigen førte til et kraftig oppsving for den skandinavistiske bevegelse blant studenter og akademikere i Norge og Sverige, og mange meldte seg frivillig på dansk side.

Fredsavtalen tilfredsstilte hverken danske eller slesvig-holstenske nasjonalister, og den danske språkpolitikk i Slesvig, som i 1851 gjorde dansk til kirke- og skolespråk i en rekke områder der befolkningen talte tysk, økte misnøyen blant de tyskspråklige. I 1861 fikk de nasjonalliberale igjen avgjørende innflytelse i den danske regjering. Da Christian 9. ble konge i november 1863, ble han presset til å underskrive en felles konstitusjon for Danmark og Slesvig, noe som av Det tyske forbund ble betraktet som brudd på fredsavtalen av 1852. Dermed hadde Danmark spilt kortene i hendene på den prøyssiske ministerpresident Otto von Bismarck. Siden 1862 hadde han ligget i uforsonlig konflikt med den liberale landdagen om hærreformer. Danskene gav ham en anledning til å ta brodden av opposisjonen ved å stille seg i spissen for en populær nasjonal sak. I januar 1864 inngikk Preussen og Østerrike en allianse mot Danmark, og Holsten ble okkupert uten motstand. Da de tyske troppene 1. februar gikk inn i Slesvig, var krigen en realitet. Danmark hadde i det lengste håpet på støtte fra Sverige og Norge, men Karl 15. var etter hvert alene om sin skandinavistiske politikk, og Danmark ble stående helt isolert. Da Dybbøl skanse falt 18. april 1864, var krigen foreløpig over. Bismarck, som hadde startet krigen for å forsvare London-avtalen, gikk nå inn for at begge hertugdømmene ble skilt fra Danmark. Danmark protesterte, håpet på støtte fra Storbritannia og Frankrike, og krigen startet på ny. Igjen ble danskene stående alene, og i august måtte den danske konge avstå Holsten og Slesvig til Preussen og Østerrike.

Administrasjonen av hertugdømmene ble snart kilde til konflikt mellom seierherrene. Etter å ha ført krig for helstatsprinsippet ble hertugdømmene i 1865 delt slik at Slesvig ble underlagt prøyssisk styre og Holsten østerriksk. Østerrike insisterte på at delingen skulle være midlertidig, men Bismarck styrte nå mot en krig med habsburgerne for å eliminere deres innflytelse i det nordtyske området, dvs. nord for Main. Sommeren 1866 brøt krigen ut, og den endte med en rask og overveldende prøyssisk seier etter slaget ved Sádova (Königgrätz) i Böhmen. Etter krigen ble Det nordtyske forbundet dannet. Italia hadde sluttet seg til Preussen, og selv om de tapte sin del av krigen, ble likevel Venezia nå vunnet for det italienske kongeriket. Slesvig-Holsten ble forent med Preussen, men et ubestemt løfte om folkeavstemning om en mulig tilslutning til Danmark holdt fremdeles liv i danske forhåpninger (Grenville 1976, 288–300).

Ved hjelp av tysk nasjonalisme hadde Bismarck greid å pasifisere den liberale opposisjon og avverge at Preussen fikk et konstitusjonelt, parlamentarisk styre. De sørtyske statene, blant annet kongerikene Bayern og Württemberg, hadde måttet inngå forsvarsforbund med Preussen, men fremdeles stod de utenfor Det nordtyske forbundet. Bismarck hadde sannsynligvis ingen klar og langsiktig plan for å integrere også disse, men rivaliseringen med Frankrike gav ham et middel til å gjøre det. Fremveksten av en sterk tysk statsmakt var en trussel mot det Frankrike hadde kjempet for i århundrer, og Preussens seier over Østerrike i 1866 ledet til fransk krigsaktivisme, der keiserinne Eugénie, som Ibsen møtte i Egypt i 1869, spilte en aktiv rolle. Flere diplomatiske konflikter oppstod de følgende år, men det var en strid om den spanske tronfølgen som 15. juli 1870 ledet til at den franske nasjonalforsamling erklærte Preussen krig. Igjen viste Preussen sin militære overlegenhet, og etter det katastrofale nederlaget ved Sedan 2. september var det slutt på det franske keiserdømmet. En republikansk fransk regjering fortsatte likevel motstanden frem til februar 1871. 18. januar samme år ble Det tyske keiserriket proklamert i Versailles, og kong Vilhelm av Preussen kronet til tysk keiser. Hjemreisen gjennom det nye Tyskland ble et triumftog. 11. juli 1871 holdt Dresden en storslagen mottagelse for de hjemvendende saksiske tropper, med kronprins Albert i spissen ( Dresden 2002, 168).

LITTERATUR, KULTUR OG POLITIKK I TYSKLAND

FORFATTERE OG PUBLIKUM

Reinhard Wittmanns autoritative oversikt over tysk bokhistorie i denne perioden (Wittmann 1982; jf. også Wittmann 1999 og Wehler 1987, b. 3, 429–45) bekrefter langt på vei Jonas Lies bilde av den litterære situasjon i Tyskland (jf. ovenfor, under Ibsens økonomi 1870-79). Wittmann siterer blant annet Julius Rodenberg, redaktør av Deutsche Rundschau, som i 1874 sa:

Det er sant – hva litteraturen enn er: populær i ordets videste forstand er den for tiden ikke hos oss. […] Populariteten tilhører i Tyskland nå statsmannen, feltherren, og det er vel naturlig at det er slik (sitert etter Wittmann 1982, 209; til norsk ved HIS).

Etter 1848-revolusjonens nederlag var forfatternes prestisje på et lavpunkt. Før revolusjonen hadde litteratur spilt en rolle som kompensasjon for mangelen på politiske utfoldelsesmuligheter, og under revolusjonen hadde forfattere spilt en fremtredende rolle. Etter revolusjonens nederlag slo det tilbake, og forfatterne ble syndebukker. Litteraturens produksjons- og resepsjonsbetingelser ble samtidig grunnleggende endret med billigere papir, nye trykktyper og hurtigpresse, med masseproduserte billigutgaver og periodiske skrifter, og i stedet for en standsavgrenset, identifiserbar leserkrets oppstod et anonymt, demokratisert massepublikum. Både konservative og opposisjonelle forfattere fortsatte å holde fast på klassisistisk-idealistiske oppfatninger av det opphøyde dikterkallet og forfatterens førerrolle, men slike oppfatninger kom i stadig sterkere kontrast til litteraturens nye markedsbetingelser. Økonomisk sett var det en viss fremgang fra 1860-årene av, men kommersiell suksess var ikke umiddelbart forenlig med den borgerlige anerkjennelse og respekt som tradisjonelt tilkom en dikter. Forfatterne opplevde derfor ikke bare statusfall og tiltagende fremmedgjøring overfor publikum, men også en stigende spenning mellom opphøyd dikterkall og foraktelig næringsstrev (Wittmann 1982, 154–66, 238–39).

I 1880 hadde det tyske keiserriket 45 millioner innbyggere, likevel var litteraturmarkedet, og spesielt bokmarkedet, uhyre begrenset. I 1866 mente Deutsche Schriftstellerzeitung at halvparten av befolkningen ikke hadde de nødvendige leseferdigheter for å tilegne seg litteratur (Wittmann 1982, 200), i tillegg kom de økonomiske begrensningene. På toppen av samfunnet var storborgerskap og adel preget av til dels antilitterære holdninger. Folks boksamling indikerte ikke samfunnsmessig rang, og den begrenset seg vanligvis til et konversasjonsleksikon, faglitterære verker, kanskje en uåpnet utgave av Schiller eller Goethe, dessuten noen illustrerte praktverker, gavebøker og innbundne utgaver av et familieblad som Gartenlaube eller Illustrirte Zeitung. Unntak var den mesenatvirksomheten Maximilian 2. av Bayern utfoldet overfor Münchener Dichterkreis (jf. nedenfor, under München: borgerlig styre og klassisistisk kultur), eller teaterlidenskapen til Georg 2. av Sachsen-Meiningen (jf. nedenfor, under Teaterforhold). Et annet unntak var litteraturinteressen i velstående jødiske familier. For den mindre velstående middelklasse var også økonomien en begrensning: For det en roman kostet, kunne man holde en dagsavis i et kvartal eller et skjønnlitterært tidsskrift i et helt år. Skole, kirke og tradisjon tilsa ellers at lesning begrenset seg til klassikerne, og dem skaffet man seg nesten utelukkende gjennom leiebibliotekene (Wittmann 1982, 206–10). Den generelle situasjonen ble oppsummert slik i 1876: «Det bokkjøpende publikum finner man i Tyskland nesten utelukkende i lærde kretser, altså i fattige kretser» (sitert etter Wittmann 1982, 228; til norsk ved HIS).

BOKPRODUKSJON OG DISTRIBUSJON

Den tyske bokhandel opplevde en avsetningskrise mellom 1848 og 1880. Etter en topp med 14 039 nyutgivelser i 1843 falt tallet sterkt de følgende år. 1851 var lavpunktet med 8326 titler, og ikke før 1879 var produksjonen igjen oppe på 1843-nivå. Av det samlede antall utgivelser utgjorde skjønnlitteratur 8–10 % (Wittmann 1982, 117–18). Samtidig med nedgangen i nyutgivelser ble distribusjonskanalene kraftig utvidet. Både forlag, bokhandlere, kolportører og leiebibliotek økte i antall. Forretningsformene, med utstrakt returrett, stilte ikke høye krav for den som ville etablere seg som bokhandler, og medvirket til å holde prisene nede og tallet på konkurser og innstillinger oppe. Voksende lagerbeholdninger fristet forlagene til å selge unna restopplag til spottpris og dermed undergrave butikkprisene – i «moderne antikvariater» kunne bøkene dukke opp til sterkt reduserte priser etter bare noen måneder (Wittmann 1982, 120–21). Først i 1887 ble det innført en enhetlig, forpliktende utsalgspris. Dette resulterte i at en betydelig del av den lettest omsettelige litteraturen etter hvert ble formidlet av store bestillingsfirmaer og av omreisende kolportører (Wittmann 1982, 138–42; Wittmann 1999, 260–74). Under slike betingelser var det ikke enkelt for nye, ukjente forfattere å slå igjennom. Tysk originallitteratur måtte i tillegg konkurrere med utenlandsk litteratur som var billigere, fordi den inntil Bernkonvensjonen av 1886 kunne oversettes uten kompensasjon til opphavsmannen. Nykommere måtte dessuten konkurrere med de prestisjefylte klassikerne.

Cotta hadde rettighetene til de tyske klassikerne (Goethe, Schiller, Lessing, Christoph Martin Wieland o.fl.) og solgte dem til meget høye priser. Forlagets prispolitikk førte til at utgiftene til klassikerne alene slukte mesteparten av det borgerlige publikums bokbudsjett. Derfor var det store forventninger til det såkalte klassikeråret 1867 da samtlige verker av forfattere som var døde før 1837, ble fri fra opphavs- og forlagsrettslige bindinger. Etter et første oppsving stabiliserte imidlertid opplagstallene seg snart igjen rundt det gamle Cotta-nivået. På lengre sikt var et av de viktigste resultatene av klassikeråret etableringen av Reclams Universal-Bibliothek. Her kunne man for en brøkdel av Cottas pris få tyske klassikere. Reclams standardpris på to groschen innebar for eksempel at man kunne skaffe seg Schillers Don Carlos til 1/24 av det Cotta forlangte. Første nummer i Reclam-serien var Goethes Faust, som kom i 20 000 eksemplarer, men i tillegg til slike titler kom underholdningslitteratur. Kombinasjonen av høyverdig dannelseslektyre og ren underholdningsvare ble en stor og varig suksess (Wittmann 1982, 128–32). Ibsen ble første gang representert i Universal-Bibliothek med Die Stützen der Gesellschaft i 1878 (nr. 958). Samme år kom stykket også ut i en annen serie etablert i kjølvannet av klassikeråret, da Emil Jonas’ oversettelse ble publisert i Otto Jankes Hausbibliothek (nr. 26–27). Det er sannsynligvis disse to utgavene Brandes refererer til når han taler om «Piratforlæggere» i det ovenfor siterte brevet (noen tredje utgave er imidlertid ikke kjent; jf. HFL 3, 57–58; Pettersen 1922, 45).

De desidert viktigste formidlingskanalene var likevel leiebibliotekene (jf. kommentar til brev til J. Vibe 3. mars 1875) og tidsskrifter og dagblad. G. Brandes noterte seg at tyskerne i langt høyere grad hentet sin kulturelle orientering fra tidsskrifter og aviser enn fra bøker, og at selv keiserinnen heller lånte enn kjøpte de bøkene hun lot lese høyt for seg (J. Knudsen 1988, 23, 291). I 1883 ble det sagt: «99 prosent av de tyske roman- og novelleskriverne kan takke leiebibliotekene alene for sitt navn og sin eksistens, og de forholder seg til dem som til fabrikkeiere» (sitert etter Wittmann 1982, 145; til norsk ved HIS). Leiebibliotekenes antall er vanskelig å fastslå fordi de ofte var tilknyttet beslektede virksomheter som bokbinderi, utsalg for skrivesaker eller sortimentsbokhandler. Etter offisielle adressebøker var det rundt 1000 av dem i 1870-årene; sannsynligvis kan tallet dobles fordi mange, spesielt i provinsen, ikke var tilsluttet den organiserte bokhandel (Wittmann 1999, 275–76). Små provinsbibliotek kunne ha et par tusen titler, ledende regionale institusjoner kanskje 50 000 og de største rundt en halv million. De to største leiebibliotekene i det tyske språkområdet var Borstell i Berlin og Last i Wien. De tyske forfattere som var representert med flest eksemplarer ved slutten av århundret, var Gustav Freytag ( Soll und Haben og Verlorene Handschrift), Felix Dahn ( Ein Kampf um Rom), Victor Scheffel ( Ekkehard), Marlitt (pseudonym for Eugénie John) ( Goldelse), Georg Ebers ( Eine aegyptische Königstochter) og Paul Heyse ( Kinder der Welt). Adalbert Stifter (1805–68), Theodor Storm (1817–88), Wilhelm Raabe (1831–1910) og Theodor Fontane (1819–98) er ikke på listen. Det eneste vi finner av kanonisert tysk litteratur, er Gottfried Kellers (1819–90) Der grüne Heinrich og Die Leute von Seldwyla (Wittmann 1999, 276–77).

Blant leiebibliotekenes toppforfattere finner vi noen av de få som virkelig tjente store penger på sitt forfatterskap. Blant de mest populære og best betalte var ellers blant andre Berthold Auerbach, Ferdinand Freiligrath, Karl Gutzkow, Heinrich Laube, Fanny Lewald, Levin Schücking og Friedrich Spielhagen (Wehler 1987, b. 3, 435).

BOKOPPLAG, TIDSSKRIFTER OG FORFATTERHONORARER

Leiebibliotekene og den periodiske pressens dominerende stilling innebar en sterk begrensning av markedet for sortimentsbokhandlere, på samme tid som de fikk en avgjørende plass i forleggernes kalkyler. Standardopplaget for romaner var i 1860-årene 700–800 eksemplarer, og opplagstallene steg langsomt. Leiebibliotekar Albert Last i Wien fremstilte i 1879 en forleggerkalkyle for en skjønnlitterær utgivelse der avsetningen til leiebibliotekene spilte en viktig rolle og garanterte at forleggeren i verste fall ble kvitt 100–150 eksemplarer:

Han regner slik: 200 til 300 eksemplarer setter jeg av til de ca. 800 leiebibliotekene, like mange vil vel nasjonen på 48 millioner ta i mot, kanskje mer også; om ikke, så prakker jeg dem på de mindre leiebibliotekene for halvparten eller en tredjedel av prisen; jeg lager altså et opplag på 800–1000 eksemplarer. […] Men så går det av disse, la oss si 1000 eksemplarene 60 til 80 frieksemplarer til kritikerne. Av gode leiebibliotek er det få, og i stedet for de beregnede 300 eksemplarer går bare 100 eller 150 til dem, de øvrige 800 går til sortimentsbokhandlerne, hvorfra de, fordi forfatteren er ukjent, uten navn, returnerer fulltallig hjem igjen etter et år. Ja, det har skjedd at det er kommet tilbake ett eller flere eksemplarer utover det forleggeren sendte ut; overskuddet skyldtes gratis utsendte anmeldereksemplarer som et antikvariat hadde kjøpt billig slik at det kunne finansiere returforsendelsen av andre artikler (sitert etter Wittmann 1982, 146; til norsk ved HIS).

Situasjonen for en tysk skjønnlitterær debutant var altså i høyeste grad sammenlignbar med Henrik Ibsens / Brynjolf Bjarmes situasjon i 1850. Heller ikke opplagene til etablerte og bestselgende forfattere er spesielt imponerende sammenlignet med det nivået Ibsen lå på i Skandinavia i 1870-årene. Gottfried Kellers bøker kom vanligvis ut i opplag på 1200, Theodor Storms novellesamlinger i 2000 eksemplarer. Berthold Auerbachs Schwarzwälder Dorfgeschichten, som var usedvanlig populære gjennom hele siste del av 1800-tallet (og som Ibsen lånte i Roma; jf. Anker 1956c, 173), ble trykt i opplag på 7500. At bøker kom i flere opplag, var uvanlig og stort sett forbeholdt forfattere som Freytag og Auerbach. I 1881 opplevde Georg Ebers en lignende suksess med Frau Bürgermeisterin, da den ble utgitt i et førsteopplag på 7500 eksemplarer og deretter i en rekke mindre på 2500, inntil den i løpet av noen uker var oppe i 30 000 eksemplarer (Wittmann 1982, 146–47; om vanlige opplagsstørrelser i det dansk-norske markedet i 1870-årene, jf. kommentarer til brev til J. Vibe 3. mars 1875 og F. Hegel 31. oktober 1876).

En viss økning i opplagene skyldtes vanligvis at bøkene alt hadde gjort lykke gjennom forhåndstrykk i den periodiske pressen, der man kunne nå virkelig store lesermasser. Det prototypiske familiebladet Gartenlaube solgte på det meste 382 000 eksemplarer (1875), Über Land und Meer kom mot slutten av tiåret i et opplag på 150 000. Det var en mengde slike blader, og de formet den alminnelige leseinteresse (Wittmann 1982, 149–51). Ved siden av familiebladene eksisterte det en rekke mer krevende tidsskrifter utgitt i langt mer beskjedne opplag. Det vitenskapelig-litterære månedsskriftet Deutsche Rundschau (1873), der G. Brandes ble medarbeider, var det toneangivende organ for det nasjonalliberale Bildungsbürgertum (jf. nedenfor) og hadde midt i 1870-årene 9000 abonnenter (BBBD 1, 116, 118). Av litterær-politiske tidsskrifter kan vi ellers nevne Paul Lindaus ukeblad Die Gegenwart (1872) samt hans månedsblad Nord und Süd (1877) og Rudolf Gottschalls Unsere Zeit. Det nasjonalliberale ukebladet Im neuen Reich, der Ibsen ble kritisert for antityske ytringer (jf. brev til ukjent mottager [23. november 1871]), solgte 1500 eksemplarer i 1880, de litterære realistenes organ Die Grenzboten kom i opplag på rundt 1000 (Wittmann 1982, 151–52).

Det begrensede bokmarkedet gjorde flertallet av forfattere helt avhengige av aviser og tidsskrifter. W. Raabe prøvde å leve av forfatterskapet alene og måtte uopphørlig skrive for pressen (Wittmann 1982, 170). T. Fontane måtte med stor ulyst ta pressejobber. T. Storm og G. Keller hadde embetsstillinger som basis, og fra denne posisjonen kunne de se med en viss nedlatende medlidenhet på den publiseringstvangen som for eksempel P. Heyse var underlagt. Heyses produktivitet var riktignok legendarisk allerede før han i 1868 sa fra seg den kongelige gasjen for å leve av forfatterinntektene. I 1860 skrev Fontane til Storm fra München: «Paul Heyse. Annet hvert år et barn, hvert år et drama, hvert halvår en novelle» (sitert etter Krausnick 1974, 300; til norsk ved HIS). Tross perioder med sykdom etterlot Heyse seg rundt 150 noveller, åtte romaner, over 60 dramaer, en mengde dikt og fem bind oversettelser. I 1910 skrev Thomas Mann om den «nesten uanstendig fruktbare epigonen» Heyse (Moisy 1981, 100; til norsk ved HIS).

Fra 1860-årene bedret de økonomiske vilkårene seg noe, og det store og voksende markedet for skjønnlitteratur i aviser og tidsskrifter drev prisene ytterligere opp det følgende tiåret. I 1872 rapporterte G. Brandes fra Berlin:

Digte […] gaaer slet ikke af og betales usselt. Honorarerne hjemme ere overhovedet forholdvis bedre end her. Men paa en Roman, der undertiden kommer som Feuilleton i 4 Aviser paa en Gang fortjene de gode Forfatt. lettelig 6000 Taler [16 000 kroner] og saa endda udkomme de i flere Oplag bagefter (Brandes 1994, b. 1, 41).

De forfatterne som i ettertid er regnet som de fremste, og som Brandes knapt hadde kontakt med – han hadde kun brevvekslet med Keller da han oversatte noen noveller av ham midt i 1870-årene, og møtte ellers Fontane flyktig et par ganger (J. Knudsen 1988, 291–92; Brandes 1994, b. 3, 18) – opplevde også bedre vilkår, men på et lavere nivå enn hva Brandes antyder. I slutten av 1870-årene skrev Keller til Storm at han fikk 300 mark (267 kroner) per ark for forhåndspublisering i Deutsche Rundschau og 80 mark (vel 71 kroner) per ark for bokutgaven på 1200 eksemplarer. Bjørnson fikk også 300 mark for arket da Deutsche Rundschau publiserte Magnhild i 1877, men tidsskriftet betalte da selv oversetteren. Etterpå betalte tidsskriftets forlag, Paetel, 300 mark for hele bokutgivelsen (1878). Hegel regnet med at et ark i Deutsche Rundschau tilsvarte tre ark i hans utgave av Fiskerjenten (BBBD 1, 116–21, 132–33). Legger vi dette til grunn, er Ibsens arkhonorar for Et dukkehjem (470 kroner) – i et opplag (8000) som kan sammenlignes med abonnenttallet til Deutsche Rundschau (9000) – mer enn fem ganger så høyt per tekstenhet som det Deutsche Rundschau betalte. I 1878 forlangte Storm 1500 mark (1335 kroner) per ark fra et annet tidsskrift, et krav som ble regnet som uhørt (Wittmann 1982, 171–72). Vi kjenner ikke arkstørrelsen i dette tilfellet, men hvis forholdet er som ovenfor, ligger Storms krav fremdeles under Ibsens bokhonorarer hos Gyldendal. Eksemplene illustrerer den økonomiske betydningen av å kunne skrive for et publikum som var villig til å kjøpe bøker av en viss kvalitet, både litterært og utstyrsmessig. 11. mars 1876 skrev oversetteren Wilhelm Lange til Bjørnson: «av skjønnlitteratur kjøpes det hos oss dessverre bare bøker som er helt ualminnelig billige» (BBBD 1, 94; til norsk ved HIS; jf. også brev til F. Hegel 31. desember 1875 med kommentar).

Heyse kommer nærmest de summene Brandes nevner: I 1872 fikk han 15 000 mark (13 350 kroner) for opptrykket av Kinder der Welt i Spenersche Zeitung. Bokhonorarene for prosa som alt var trykt, lå i Tyskland generelt på rundt det halve av honoraret for forhåndstrykket, og den normale opplagsstørrelsen var fra 1000 til 2000 eksemplarer. Først etter 1880 kunne de mest kjente realistiske forfatterne regne med at det regelmessig ville komme nye opplag. Blant velrennomerte forfattere var det noen ytterst få som tjente virkelig store penger, som Berthold Auerbach og Gustav Freytag. Freytag tjente 440 000 mark (vel 390 000 kroner) på den seks bind store romansyklusen Die Ahnen (1873–81) (Wittmann 1982, 168–73).

DRAMATISK LITTERATUR

For dramatiske forfattere var bokmarkedet helt ubetydelig. I 1874 skrev Magazin für den deutschen Buchhandel:

I bokhandelen er dramaene nå helt uten omsetningsverdi («taube Nüsse»), og den som vil sette en tysk forlegger i dårlig humør, kan tilby ham en dramasamling. Det tyske publikum har fått det samme syn, bare fra et litt annet ståsted, som dets estetikere, at dramaer er skapt for scenen, ikke for lesning (sitert etter Wittmann 1982, 149; til norsk ved HIS).

I 1879 skrev Philipp Reclam til Den Gyldendalske Boghandel at han gjerne ville utgi Bjørnsons Leonarda i sitt Universal-Bibliothek. Han kunne tilby Bjørnson 100 frieksemplarer, men ikke noe honorar siden han ikke kjente boken og derfor ikke visste om stykket egnet seg for scenen, og var det tale om et lesedrama, «så oppnår det bare en utilstrekkelig avsetning» (BBBD 1, 157; til norsk ved HIS).

Det ble likevel utgitt en mengde bokdramaer som aldri nådde scenen, for det meste dårlige tragedieetterligninger. De som nådde scenen, kunne håpe på oppførelsestantiemer, det vil si andel av inntektene fra billettsalget. Fra 1857 var dramatiske verker beskyttet, og teatrene kunne ikke lenger oppføre publiserte arbeider uten vederlag. De fleste scener avspiste likevel forfatterne med et fast honorar, uten hensyn til antall oppførelser (jf. nedenfor, under Deutsche Genossenschaft dramatischer Autoren und Componisten). Midt i 1860-årene lå det faste honoraret ved mindre hoffteatre på maksimalt 50 thaler (133 kroner), og det var synkende. Tidens fremste dramatiker, østerrikeren Ludwig Anzengruber (1839–89), måtte nøye seg med beskjedne honorarer og tantiemer. Forfatterne av de mest populære lystspill og farser, som kunne oppnå 100–200 oppførelser bare ved ett teater, hørte derimot til landets inntektstopp. Adolf L’Arronge fikk bare for lystspillet Doktor Klaus (1878) 100 000 mark (89 000 kroner) i tantiemer, og en rekke andre forfattere oppnådde inntekter som de Ibsen opplyser at Lindau hadde med Ein Erfolg (Wittmann 1982, 175–77).

STØTTEORDNINGER

Den vanskelige situasjonen for forfattere gjorde at støtteordninger lenge hadde vært diskutert. Dette ble delvis etablert gjennom Schillerstiftung (1859) og midlene som ble samlet inn gjennom et stort Schiller-Nationallotterie. Slike bestrebelser støtte imidlertid på seige motforestillinger. Det var en utbredt holdning at støtteordninger kunne oppmuntre «litteraturproletariatet», og klassikerdyrkingen gikk gjerne sammen med forestillinger om at åndslivet måtte skjermes mot alle materialistiske hensyn, og at diktergeniene ville slå igjennom uansett. Litteraturstøtten ble etter hvert i hovedsak en støtte til etterlatte. Ut over det ble det gitt æresbelønning til utvalgte forfattere, men det ble stadig regnet som nedverdigende å stå frem som støttetrengende (Wittmann 1982, 185–89). T. Fontane skrev i 1870 om utsiktene til å få støtte av Schillerstiftung:

På den måten ville jeg nedverdige meg på en svært betenkelig måte og siden ville jeg måtte betale denne summen gjennom tap av posisjon i offentligheten så vel som overfor aviser og bokhandlere. Overfor min avissjef ville jeg ha blamert meg for evig tid. Jeg har nå gjort meg den erfaring her i livet at ingenting skader en så mye som et rykte om ynkelighet. Som med mangt annet må man løse det i det stille. Aide toi! er fortsatt det beste stridsropet (sitert etter Wittmann 1982, 189–90; til norsk ved HIS).

Det var omtrent på denne tiden Ibsen bad L. Dietrichson skrive en biografi om ham til bruk i Tyskland: «nogen Digtermisère gjør ikke Lykke længere, fortæll heller at Regjering og Storthing har sat mig paa Gage» (i brev 28. mai 1869; jf. også brev til P.F. Siebold 9. mai 1869). Norske diktergasjer kom altså i et annet lys. I E. Lobedanz’ Album Nordgermanischer Dichtung ble Ibsen presentert som Norges fremste forfatter ved siden av Bjørnson og med «statlig æresgasje for diktere» (Lobedanz 1868, b. 1, 275; til norsk ved HIS). Forkjempere for statlig litteraturstøtte i Tyskland viste til Académie française, som tillot forfattere å vie seg til diktergjerningen uten økonomiske bekymringer gjennom en ordning som var forbundet med høy samfunnsmessig anseelse (Wittmann 1982, 190). For Ibsens del utgjorde den norske diktergasjen riktignok en mindre del av hans inntekt utover i 1870-årene. Men det faste beløpet på 400 spesidaler / 1600 kroner årlig var nøyaktig det samme som Theodor Storm hadde hatt i årsgasje som kretsdommer i Heiligenstadt i Preussen 1856–64 (Storm 1986, b. 1, 48). Storm kunne ikke leve standsmessig av dommergasjen alene, like lite som Ibsen greide seg med diktergasjen, og levekostnadene økte fra 1850- til -70-årene. Men det Ibsen mottok, var tross alt en ren diktergasje som kjøpte ham fri fra annen virksomhet enn forfatterskapet, mens Storm fortsatte som dommer også etter at han vendte tilbake til hjembyen Husum i Slesvig i 1864. Diktergasjen medvirket til at Ibsen slapp å ta en levebrødstilling, den frigjorde ham tidlig fra presseskriving og leilighetsdiktning, og den gjorde ham i stand til å holde en helt annen produksjonsrytme enn det vi kan se eksempler på hos tyske forfattere. Fra Samfundets støtter i 1877 kom Ibsen-dramaene, med to unntak, annethvert år. Ibsen hadde altså all grunn til å fremheve at hans forfattervilkår var gunstige. Det han i utgangspunktet manglet i Tyskland, var et navn. Dessuten manglet han utdannelseskapital.

BILDUNGSBÜRGERTUM OG BORGERLIG-PROTESTANTISK KULTURHEGEMONI

Ved midten av 1800-tallet hadde den aristokratiske kulturen passert høydepunktet, og det dominerende tyske kulturmiljøet var blitt det borgerlig-protestantiske. Borgerlig kultur var igjen avgjørende preget av den nyhumanistiske, nyklassisistiske Bildungsideologien som oppstod i siste del av 1700-tallet og på begynnelsen av 1800-tallet, og som er forbundet med Johann Joachim Winckelmann, Goethe og Schiller. I denne ideologien ble en idealisert visjon av den greske antikken etter hvert koblet sammen med et romantisk, opphøyet bilde av den tyske middelalder. Dyrking av antikkens kultur ble dermed forbundet med ideen om en tysk nasjon som måtte gjenoppdages og komme til uttrykk i kunst og litteratur (Mommsen 1994, 7–9, 18). En slik kobling var ikke så enkel å etablere når det gjaldt Goethe, som hadde vært uttalt pro-fransk under frigjøringskrigen 1813–14. Det var enklere med Schiller, blant annet fordi han alt var død på det tidspunktet, og fordi han hadde formulert ideen om det tyske som «en moralsk storhet» som eksisterte uavhengig av rikets skjebne, og som noe som levde «midt under de gotiske ruinene av en gammel barbarisk forfatning» (Schiller 1943, b. 2:1, 432; til norsk ved HIS).

Dette nasjonsbegrepet omfattet i og for seg ikke et politisk forent Tyskland. Målet var først og fremst å skape en opplyst, borgerlig, tysk-språklig, nasjonal offentlighet der det ble ført en vedvarende diskusjon om filosofiske, religiøse, vitenskapelige, estetiske og politiske spørsmål (Jelavich 1985, 16). Programmet ble mest systematisk utformet i Schillers Über die ästhetische Erziehung des Menschen in einer Reihe von Briefen (1795). I den estetiske dannelse ble teateret en nøkkelinstitusjon for Schiller, i en tidsalder der han mente religionen hadde mistet sin evne til å appellere til sansene. Programmet hadde på den ene side brodd mot den franske revolusjonen: Fordypningen i klassisk kultur skulle hjelpe til å fremme en balanse mellom selvhevdelse og selvkontroll, slik at revolusjonens utskeielser ikke ble gjentatt. På den annen side hadde det brodd mot de rådende politiske forhold:

Kunstneren er riktignok et barn av sin tid, men ille er det om han samtidig er dens disippel eller endog dens yndling. En velgjørende guddom måtte i tide rive spedbarnet bort fra morens bryst, nære det med en bedre tidsalders melk og la det modne til myndighet under en fjern gresk himmel. Når barnet så er blitt mann, vender han som fremmed tilbake til sitt eget århundre; men ikke for å glede det med sitt nærvær, men for, fryktelig som Agamemnons sønn, å rense det (Schiller 2004, 44; jf. Schiller 1943, b. 20:1, 333).

Den tyske klassisismen, og særlig Schillers forbilde, kom til å inspirere politisk opposisjonelle til langt ut på 1800-tallet. Derfor var også Schiller kontroversiell. Regjeringen i Preussen under Otto von Manteuffel (1848–58) ville holde de tyske klassikerne ute av folkeskolepensumet på grunn av deres angivelig revolusjonære tendenser, men kunne ikke hindre at feiringen av hundreårsminnet for Schillers fødsel i 1859 ble den største dikterfest noen gang i tysk historie (Mommsen 1994, 25). Den politiske konsolidering etter 1848 og fremveksten av det nye tyske riket kom til å gå hånd i hånd med dyrkingen av minnet om Weimar.

På begynnelsen av 1800-tallet ble klassisk dannelse gjort til basis for utdannelsen ved gymnaset og universitetet, først i Preussen og senere i de andre tyske statene. I Preussen kom nyhumanisme, statsbygging, protestantisk rasjonalisme, det humanistiske gymnaset og det reformerte universitetet til å virke sammen og til å forme Bildungsborgeren i nesten idealtypisk skikkelse. Gruppen omfattet universitetsutdannede i statstjeneste og i frie yrker: høyere embetsmenn, dommere, prester, advokater, professorer, gymnaslærere, leger, arkitekter, ingeniører og forfattere. Det var et tynt sjikt. I 1870 dreide det seg om noe slikt som 240 000 – 300 000 mennesker gruppert rundt 96 000 ektepar, mindre enn 1 % av befolkningen (Wehler 1987, b. 3, 126–28, 427). Gruppens homogenitet ble forsterket av at tallet på studenter stod noenlunde stille ved midten av århundret. I tiårene 1870–90 ble studenttallet derimot fordoblet, samtidig som selvrekrutteringen ble noe svekket. Inntil 1850 ble rundt halvparten av studentene rekruttert fra bildungsborgerlige familier. I løpet av de neste 20–25 år sank denne andelen til rundt 40 %. Selvrekrutteringen var dermed fremdeles meget høy, men samtidig vokste andelen rekrutter med småborgerlig bakgrunn til bortimot ⅓ (Wehler 1987, b. 3, 426–28, 731). Fremdeles var det tale om en eksklusiv gruppe: Andelen av folkeskoleelever som fortsatte i de høyere skoler, økte bare fra 3,2 % i 1855 til 5,0 % i 1911. Assimileringsevnen ble heller ikke nødvendigvis svekket, idet de nyankomne gjerne var ekstra innstilte på å markere sin nyvunne eksklusive status og sine privilegier. Et meget viktig privilegium var det såkalte Einjährig-Freiwilligen-Privileg, muligheten for alle med høyere skolegang til å avlegge bare ett år i stedet for tre års militærtjeneste – og i tillegg oppnå status som reserveoffiser (Mommsen 1994, 61, 77–78).

Studiet av latin og gresk og derigjennom antikkens kultur, sammen med formidling av resultatene fra den tyske antikkforskning, utgjorde til ut i 1880-årene bortimot halvparten av undervisningstimene i det humanistiske gymnaset. Også morsmålet skulle man helst lære seg gjennom antikkrelatert litteratur og oversettelser; godt tysk lærte man «av Cicero», slik Wieland hadde gjort (Spindler red. 1967–75, b. 4, 962). Holdningen var at klassisk dannelse var den nødvendige åndelige utrustning for eliten i stat og samfunn. Det var et vedvarende press for å få etablert realskoler og andre høyere skoler med større vekt på moderne fremmedspråk og ikke minst på matematikk og naturvitenskap, som var helt marginalisert i gymnaset. Men gymnaset beholdt sin ledende stilling gjennom hele århundret og hadde i 1891 ennå 72 % av alle elever i høyere skoler i Preussen (Mommsen 1994, 64). Lenge hadde også gymnaset universitetsmonopol, det vil si at bare avgangseksamen ( Abitur) fra gymnaset gav adgang til universitetsstudier. Dette ble ikke oppmyket før fra 1870. Da fikk elever fra «Realschulen erster Ordnung», dvs. skoler med latin, men uten gresk, for første gang adgang til å studere matematikk, naturvitenskap og nyere språk. Da skoleslaget i 1882 ble oppgradert, ble det karakteristisk nok omdøpt til real gymnas, og det hadde da dobbelt så mange timer latin som tysk. I 1876 og 1879 fikk elever fra Oberrealschulen uten latin adgang til å avlegge statsprøve i maskinfag, byggfag og byggingeniørfag – hvilket imidlertid snart ble fjernet, blant annet fordi embetsmenn i disse fagene fryktet statustap. I 1891 ble likevel matematikk, naturvitenskap og en rekke tekniske studieretninger åpnet for alle med niårig høyere skole, men først i 1901 ble det full likestilling mellom latingymnas, realgymnas og Oberrealschulen (Mommsen 1994, 64–66; Wittmann 1982, 212–15). Det må likevel understrekes at den dominerende stillingen til det humanistiske gymnaset ikke forhindret Tyskland i å bli verdensledende innen naturvitenskap. Fysikeren Max Planck (1858–1947) var elev ved det samme Kgl. Maximilians-Gymnasium som Sigurd Ibsen gikk på i München 1875–78. Da Planck avsluttet gymnaset i 1872, var det med fagene religion, latin, gresk, tysk, fransk, matematikk og historie (jf. Maxgymnasium 2007).

Det tyske Bildungsbürgertum var i utgangspunktet nasjonal-liberalt og dermed også opposisjonelt: Det ønsket en liberal, konstitusjonell nasjonalstat uten standsprivilegier og med felles økonomi. Men dels hadde altså staten selv tatt kontroll med den nyhumanistiske klassisismen og gjort den til inngangsbillett til privilegerte samfunnsposisjoner, dels led det liberale politiske prosjektet et avgjørende nederlag i 1848. I tillegg, og som det mest avgjørende, kom borgerlig nasjonalliberalisme til å identifisere seg helt med den nasjonalstaten som vokste frem av Bismarcks kriger 1864–71. Forfattere og kunstnere holdt seg ikke tilbake for å idealisere militærtriumfene. Etter slaget ved Sedan skrev Emanuel Geibel, den førende skikkelsen i Münchener Dichterkreis under Maximilian 2.:

Nun lasset die Glocken von Turm zu Turm, Durchs Land frohlocken im Jubelsturm. Des Flammenstosses Geleucht facht’ an. Der Herr hat Grosses an uns getan. Ehre sei Gott in der Höhe.

(sitert etter Mommsen 1994, 26)

I oversettelse (til norsk ved HIS):

La nå klokkene juble fra tårn til tårn gjennom landet i henrykt storm. Pust til bålets lys. Herren har øvet stort imot oss. Ære være Gud i det høye.

En forfatter som Gustav Freytag kunne kombinere en dominerende markedsstilling og økonomisk suksess med rang og borgerlig anerkjennelse fordi han så reservasjonsløst appellerte til den borgerlige selvfølelse og stilte sin litteratur i det nasjonale fremskritts tjeneste:

det tyske borgerskapet innehar den edleste kraften, lederskapet på de ideale og praktiske områder. […] Det befinner seg nå midt i en kraftanstrengelse for å danne den høyeste jordiske eiendom, staten. Det er en stor glede å leve i en slik tid […]. Det er blitt en glede å være tysker (sitert etter Mommsen 1994, 23; til norsk ved HIS).

Friedrich Nietzsche, som i begynnelsen hadde vært full av begeistring for krigen og samlingen, kom snart på andre tanker, og i 1873 advarte han i sine Unzeitgemässe Betrachtungen:

en stor seier er en stor fare. […] Av alle onde følger etter den siste krigen mot Frankrike er den verste kanskje en utbredt, ja almen villfarelse: villfarelsen i den offentlige oppfatning og blant alle offentlig menende at også den tyske kultur seiret i den kampen. […] Denne vrangforestillingen er høyst skadelig […] fordi den er i stand til å forvandle vår seier til et fullstendig nederlag: i den tyske ånds nederlag, ja dens tilintetgjørelse [ Extirpation] til fordel for « Det tyske rike» (Nietzsche 1967, b. 3:1, 155–56; til norsk ved HIS).

Nietzsche var imidlertid en røst i ørkenen. Det tyske borgerskap og de tyske liberale sluttet entusiastisk opp om den tyske samling under prøyssisk, autoritært lederskap.

Lenge så det også ut til at Tysklands samling fremmet liberalismens sak. Fra 1867 fikk de nasjonalliberale gjennomført en rekke av sine reformer. De innordnet seg Bismarcks regime og var villige til å renonsere på sitt krav om en parlamentarisk regjeringsform, til gjengjeld fungerte de sammen med de frikonservative som et kvasi-regjeringsparti frem til 1879 (Wehler 1987, b. 3, 866–67). De opponerte mot Bismarcks antiliberale tiltak mot sosialdemokratene, derimot sluttet de helhjertet opp om hans kulturkamp mot den katolske kirke. Stridens utgangspunkt var blant annet dogmet om at når paven talte ex cathedra om den rette lære vedrørende tro og moral, var han å anse som ufeilbarlig. Dogmet ble fastholdt ved vatikankonsilet i 1870. Dette splittet katolikkene. Vatikankonsilet møtte motstand både hos statskatolikkene som anerkjente pavens ufeilbarlighet på det konfesjonelle området, men avviste at han hadde kompetanse i statlige spørsmål, og hos gammelkatolikkene som motsatte seg å utvide pavens overhøyhet ut over det kirkefedrene og konsilene tidligere hadde fastsatt. Motsetningene ble satt på spissen da pavestolen forlangte at den prøyssiske regjering skulle fjerne gammelkatolikker fra lærestolene. De pavetro katolikkene samlet seg om sentrumspartiet og ble støttet av de konservative, de protestantiske og de katolske nasjonale minoriteter (polakker, elsassere o.a.), men med støtte av de liberale fikk Bismarck gjennom en rekke forordninger, blant annet innføring av borgerlig ekteskap, verdslige skolestyrer, en kultureksamen for geistlige i tysk, historie, filosofi og klassiske språk og opphevelse av jesuittordenen. Striden kulminerte februar 1875 – juli 1876 da staten holdt tilbake alle bidrag til presteembeter og bispestoler som ikke forpliktet seg til lydighet mot staten. Paveskiftet i 1878 var med på å gjøre en forsoning mulig, og det hele endte med at Bismarck oppgav det meste av den antikatolske lovgivningen. Borgerlig ekteskap og statskontroll med skolene var blant de ting som ble stående, men den nasjonalliberale æra var nå over. Fra 1878 ble kampen mot sosialdemokratiet hovedsaken for Bismarck, og i 1879 brøt han definitivt med de liberale da han med støtte fra de konservative og sentrum oppgav frihandelen og innførte vernetoll. Med den ble han økonomisk mer uavhengig av riksdagen, og med den alliansen han dermed etablerte, var utviklingen mot parlamentarisme blokkert (Wehler 1987, b. 3, 889–907).

Den tyske Bildungsideologien var i seg selv nærmest en erstatningsreligion. Borgerlige sjikt var preget av en sekularisert protestantisme, og for intellektuelle gjaldt Goethes ord: «Den som har kunst og vitenskap, han har religion. Den som ikke har disse to, la ham ha religion» (Mommsen 2000, 17–18; Wehler 1987, b. 3, 732; til norsk ved HIS). Det eneste aktuelle samfunnstema P. Heyse og de andre forfatterne i Münchener Dichterkreis tok opp, var karakteristisk nok antiklerikalisme (Jelavich 1985, 21). Heyses Kinder der Welt var også kontroversiell nok til at Spenersche Zeitung holdt på å gå konkurs på grunn av alle abonnentene den mistet (Wittmann 1982, 172), og til at G. Brandes kunne ta den som tegn på at Tyskland var mer frisinnet enn Danmark (jf. kommentar til brev til J. Løkke 23. november 1873). Alment sett bidro imidlertid ikke Tysklands samling til noen kulturell vitalisering, men snarere til å forsterke nyklassisismens konservative tendenser. Kunst og kultur ble i utstrakt grad brukt til å forherlige de nye sosiale og politiske realiteter i samsvar med den estetiske doktrine om enheten av det vakre, det sanne og det gode. Klassikerdyrkingen opprettholdt epigoneri og stimulerte eskapisme, produserte det Nietzsche kalte «Bildungsphilister» og ble en effektiv barriere mot resepsjonen av alle nye utenlandske strømninger i kunst og litteratur. I musikklivet danner Richard Wagner på sin måte et unntak (jf. nedenfor, under Teaterforhold). Innenfor litteraturen kom den første store utfordring mot det klassisistisk-idealistiske hegemoniet med Ibsen og hans naturalistiske tilhengere i 1880-årene (Jelavich 1985, 22–25; Mommsen 1994, 28, 34, 41–44; Wittmann 1982, 210, 221–22). For naturalistene ble Paul Heyse og München-idealismen den fremste skyteskiven.

MÜNCHEN: BORGERLIG STYRE OG KLASSISISTISK KULTUR

Byen som Ibsen flyttet til i 1875, og som ble hans bosted store deler av tiden inntil han flyttet tilbake til Norge i 1891, var preget av det borgerlige politiske og kulturelle hegemoni i denne perioden. Om den borgerlige liberalisme aldri fikk kontroll over statsapparatet, greide den å skaffe seg en maktbasis i de tyske byene der høye censusbestemmelser (krav om en viss skatt for å få stemmerett), treklassevalgrett og eiendomskrav favoriserte de borgerlige sjikt (Mommsen 2000, 18; jf. Palmowski 1999). München i det katolske Bayern var ikke noe unntak. De bayerske kongene prøvde hele tiden å begrense kirkens makt og søkte å utvikle en sentraleuropeisk liberalisme som både kunne danne motvekt mot katolisismen og appellere til middelklassen, samtidig som de ivrig støttet utdannelse, vitenskap og kunst. Bestrebelsene på å sekularisere utdannelsen førte til at bayerske gymnaselever fikk en enda sterkere klassisk-orientert utdannelse enn ellers i Tyskland (Spindler red. 1967–75, b. 4, 962–63), og i 1870-årene stod den bayerske regjering fullt ut bak Bismarck i kulturkampen.

Fra 1860-årene ble hoffets politikk motarbeidet av Bayerns katolske parti Patriotenpartei (fra 1882 Zentrum), som hadde sitt flertall av velgere blant bøndene og i småborgerskapet, og som fra 1869 hadde flertall i det bayerske parlamentet. Kongene fortsatte å utnevne liberale regjeringer, samtidig som censusregler og kretsgrenser ble manipulert, slik at det favoriserte de liberale og diskriminerte katolikkene. I 1875 fikk de liberale 196 700 stemmer og 76 parlamentsplasser, katolikkene 280 000 stemmer og 79 parlamentsplasser. Parlamentet hadde makt over budsjettet, og derfor ble de følgende tiår preget av vedvarende maktkamp inntil en sentrumsregjering endelig ble utnevnt i 1912 (Jelavich 1985, 6, 12–15; Spindler red. 1967–75, b. 4, 283–347).

Som motvekt mot Preussens voksende makt var Trias-ideen blitt utviklet: Mens Østerrike skulle ta seg av toll og handel, Preussen av hær og utenrikspolitikk, skulle Bayern, som leder for de midttyske statene, bli sentrum for vitenskap og kunst (Krausnick 1974, 271). Ludvig 1. (konge 1825–48) hadde gjort München til en ledende kunstby, mens Maximilian 2. (konge 1848–64) så det som sin oppgave å gjøre München til sentrum også for vitenskap og litteratur. Som ledd i dette arbeidet kalte han i 1850-årene ledende vitenskapsmenn og forfattere, for det meste nordtyske protestanter, til München, blant dem dikterne Emanuel Geibel og Paul Heyse, filosofen Moritz Carriere og slavisten, forfatteren og oversetteren Friedrich von Bodenstedt. Deres hovedoppgave var å delta på det som ble kalt kongens symposier. Formålet med symposiene var å orientere om nyheter fra vitenskap og litteratur. Avhengig av emnet ble også deltagere utenfor kjernekretsen invitert. På møtene skulle det være ubegrenset talefrihet. Den brede emnesammensetningen avspeiler kongens encyklopediske dannelsesbegrep og hans ideal om inkarnasjonen av dikter og lærd i en og samme person. Bodenstedt, Geibel og Heyse ble gjort til professorer ved universitetet, mens de som først og fremst var vitenskapsmenn, også stod frem som diktere (Krausnick 1974, 272–83). Heyse, den klart yngste i kretsen, ble kalt til München etter initiativ fra sin eldre venn Geibel fordi han allerede ble regnet som Tysklands store litterære håp og en ny Goethe. Han mottok årlig 1000 gylden (1523 kroner), fra 1858/59 forhøyet til 1500 gylden (2285 kroner) (Moisy 1981, 46–47, 55).

Gruppen av innkalte Nordlichter utgjorde en lukket krets i München og ble møtt med stor lokal uvilje, blant annet fordi man fryktet at den skulle utgjøre en prøyssisk trojansk hest ved hoffet. Særlig pådro hoffteaterintendant Franz Dingelstedt seg vrede, og han forlot München alt i 1857. Motstanden førte til en viss nedgang i møteaktiviteten, men i vinterhalvåret var møtene fremdeles omtrent ukentlige helt til kongens død i 1864 (Moisy 1981, 55). Motsetningene førte også til at Heyse, som raskt følte seg hjemme i den bayerske Genuss- und Sinnenfreudigkeit, og som fikk kontakt med lokale kunstnere og lærde, tok initiativ til å få i stand et felles møtested. I 1856 lyktes dette da lokale, innflyttede og tilkalte diktere møttes og grunnla den foreningen som ble kalt Krokodil, etter et dikt av Hermann Lingg. Ibsen ble gjestemedlem av Krokodil straks han kom til München (jf. ovenfor, under München 1875-80). Carriere, Geibel, Heyse, Felix Dahn og Lingg var blant deltagerne på stiftelsesmøtet. I begynnelsen hadde kretsen rundt 30 medlemmer, deriblant også Wilhelm Hertz. Den hadde ikke det vanlige innslaget av adelige, embetsmenn og offiserer, men fremstod først og fremst som en dikterkrets av professordiktere og frie kunstnere (Krausnick 1974, 277, 300–04). Felix Dahn skrev senere:

det de hadde til felles, var en viss idealisme, om man herunder forstår omhyggelig pleie av formens renhet, forkjærlighet for den høye stil, skolering gjennom antikken og verdenslitteraturens øvrige klassikere samt tilbøyelighet til det fornemme både i valg og behandling av stoff (sitert etter Krausnick 1974, 305; til norsk ved HIS).

Et fellestrekk ved medlemmene var at de fleste kom fra en bildungsborgerlig bakgrunn og hadde akademisk utdannelse. Deres brede litterære og historiske skolering, også i andre lands litteraturer, gjorde at de behersket en mengde stoff- og stiltradisjoner. I deres verker ytret dette seg som epigonal eklektisisme og i et forsøk på å forene ulike stilelementer. De fleste verkene var nybearbeidelser av litterære forelegg fra antikken, renessansen og middelalderen eller fra den bysantinsk-orientalske kulturkrets, og de handlet dermed i hovedsak om emner fra fortiden eller fra fjerne himmelstrøk. Etter å ha lest en ny novellesamling av Heyse i 1878 noterte G. Brandes at historiene foregikk «i Titusind Miles Afstand fra det Tyskland, hvori baade han og Læseren lever. Der tænkes ikke mere højt i Tyskland» (Brandes 1885, 238). I tillegg var de fleste av kretsens medlemmer aktive som oversettere og bearbeidere av utenlandsk litteratur (Krausnick 1974, 319–20). Kretsen hadde sin glanstid før Geibel forlot München i 1868, etter uoverensstemmelser med den nye kongen Ludvig 2. (konge av Bayern 1864–86). Geibel, som selvbevisst plasserte seg som epigon i en lang tradisjon der fullkommenhet aldri kunne bestå i noe annet enn å perfeksjonere allerede gitte former, forsøkte å la gruppen fremstå som en estetisk enhetlig gruppe i Ein Münchener Dichterbuch (1862) med bidrag fra blant andre Hertz, Geibel, Carriere, Victor Scheffel, Bodenstedt, Dahn, Lingg og Heyse. Geibel redigerte samlingen i samsvar med sine krav til formal renhet, avrundethet og stilistisk eleganse. Det var likevel bare innenfor lyrikken det var mulig å opprettholde en så skolemessig strenghet. Da Heyse i 1882 gav ut Neues Münchener Dichterbuch, var det gitt rom for større individualitet, men stadig innenfor rammene av en estetikk som var grunnleggende idealistisk-klassisistisk (Krausnick 1974, 322–32).

EKSIL, FORFATTERRETT OG OVERSETTELSER – 1870-ÅRENE

IBSEN MELLOM TYSKLAND OG SKANDINAVIA

Da Ibsen kom til Tyskland i 1868, var han helt ukjent utenfor Skandinavia, og slik forble det i flere år. L. Dietrichson skriver riktignok at da han besøkte Dresden i 1872, kjente nesten alle han snakket med, Ibsen av navn, og de visste at han var en stor nordisk forfatter (L. Dietrichson 1896–1917, b. 1, 354). Da L.L. Daae var i Lübeck sommeren 1875, ble han imidlertid forundret over å høre i et selskap av akademikere at alle hadde lest Bjørnsons fortellinger, men at ingen kjente Ibsen (Ording 1927, 237).

Det er en slående kontrast mellom hvordan Georg Brandes inntok Tyskland, og Ibsens langsomme og forsiktige fremrykking. Da Brandes var i Dresden i 1872, oppsøkte han Hermann Hettner, forfatteren av Das moderne Drama (jf. HIS 1k, 355–57), straks Emigrantlitteraturen forelå i tysk oversettelse. 27. september skrev han til foreldrene:

Idag endelig tager jeg mit Mod sammen og gaaer op til Hettner der er Directeur for Akademi og Malerisaml. her og eier et meget smukt Hus udenfor Byen. Jeg kom op i en Bygning decoreret med Malerier og Statuer, meget smagfuld. Jeg havde hørt at H. var grov (det sagdes sidst i den litt. Foren.) og var lidt bekymret: Er Professoren hjemme? Vi skulle see ad. Jeg gav mit Kort og min Bog i Oversætt. og førtes strax op. «De her? Nei hvor morsomt! og jeg, som vilde reise til Kjøbenhavn for at see Dem!» og han fortalte mig nu, at han fra saa mange Sider havde hørt saa meget om mig […] uendelig Beklagelse over at jeg har været her 14 Dage uden at søge ham […] Derefter et Par Timers Samtale […] Nu skal H. læse min Bog til imorgen (Brandes 1994, b. 1, 1, 25–26).

Etter møtet neste dag fortsatte Brandes: «Gjensidig Forundring over vor fuldstændige Enighed paa alle Punkter uden nogensinde at have confereret» (Brandes 1994, b. 1, 29).

Det samme gjentok seg med Heyse, som Brandes skrev til i 1872 etter å ha lest Kinder der Welt. I juli 1873 møttes de i München:

jeg har tilbragt 6 Timer hos Paul Heyse, spist Frokost og Middag der og atter skal hen til ham til Aften. Han modtog mig paa det Allerhjerteligste og af vor lange Samtale have vi allerede seet hvor mærkværdigt enige vi er om alt Muligt. Hvad i al Verden vi berøre, Forhold, Personer, videnskabelige Spørgsmaal, der hersker ligesom mellem mig og Hettner den latterligste Enighed […] Hans unge datter modtog mig med «Hr. H. tar ikke imot» men da hun saa mit Kort raabte hun «men Dem ganske visst» (Brandes 1994, b. 1, 58–59; de tyske innslagene i sitatet til norsk ved HIS).

Ibsens situasjon synes å ha lignet mer på den Theodor Fontane beskrev da han var i München i 1859. Heyse hadde forespeilet ham at han kanskje kunne få overta stillingen som kongens privatbibliotekar, men ukene gikk, og ingenting skjedde. Fontane skrev til hustruen:

Jeg er ikke ergerlig på noen av den grunn […] men jeg ville aldri ha reist dersom jeg hadde hatt en anelse om at jeg er et absolutt ukjent menneske her som må erobre land skritt for skritt. […] man holder meg for å være en bra mann, men heller ikke for noe særlig mer, det skorter altså på en riktig glede […] over å gå inn for meg med et visst trykk. Under disse omstendigheter må «personligheten» klare alt; men jeg tror ikke noe særlig på min «personlighet». Til det kreves mer enn et passabelt fjes; fremfor alt en savoir faire som jeg egentlig har forsvinnende lite av (sitert etter Krausnick 1974, 292–93; til norsk ved HIS).

Brandes var en Bildungsbürger og hadde i kraft av det ingen problemer med å vinne innpass i tilsvarende miljøer i Tyskland. Ibsen manglet alle formelle kjennetegn på en slik status. Ikke hadde han latinskole, og ikke hadde han greid opptaksprøven til universitetet, examen artium. Brandes gikk snart lei av ham og klaget over hans mangel på dannelse sammenlignet med Heyse (jf. kommentar til brev til F. Hegel 27. juni 1874).

Brandes reagerte blant annet på at Ibsen sympatiserte med katolikkene, og i det skilte han seg definitivt fra de fleste liberale i Skandinavia. Bjørnson var for eksempel voldsomt begeistret for Bismarcks kulturkamp, og den var med på å stimulere hans pangermanistiske omorientering i denne perioden (Sørensen 1997, 64–67; jf. også kommentar til brev til F. Hegel 10. november 1872). Ibsens motsatte sympatier kan ha vært betinget bare av det. De kan også ha vært en trassreaksjon mot den triumferende tyske nasjonalliberalismen. Men i tillegg kan Ibsen, bevisst eller ubevisst, ha identifisert seg med katolikkenes situasjon som kulturelt underlegne: Katolikkene var klart underrepresenterte i de høyere utdannelsesinstitusjonene og i kulturlivet (Wittmann 1982, 216–18).

Ibsen sørget imidlertid for at Sigurd fikk en solid bildungsborgerlig utdannelse; det var hensynet til utdannelsen som bestemte rytmen i familiens flyttemønster. For sin egen del anla han et utseende som var til overmål embetsmannsaktig. Svigerinnen og prestedatteren Marie Thoresen kalte ham bare «den Geistlige» (div. brev til Susanna Ibsen, NBO Brevs. 200). Fritz von Dardel, svensk medlem i kunstjuryen i Wien 1873, skriver om Ibsen at «De svarta kläder och den hvita halsduk, som han ständigt bar, samt den forskande, genomträngande blick, som skönjdes bakom hans glasögon, gåfvo honom snarare utseende af en fransk notarie än af en konstnär» (Dardel 1916–20, b. 1, 28; i Frankrike hadde notarene en særlig fremtredende rolle fordi de ivaretok en rekke rettslige funksjoner utover de vanlige med å utstede og sanksjonere dokumenter, jf. Salmonsen). Mer oppsiktsvekkende er det at Ibsen smykket seg med doktortittel uten å ha doktorgrad. Fra han første gang figurerer i adressebøkene i Dresden i 1869, er det med tittel «D. Phil»/ «Dr. Phil» (adressebøker for Dresden 1869, 1871, 1872, 1873, 1876, Sächsisches Staatsarchiv Dresden), og han fortsatte på samme måte i München (jf. Nilsen & Reznicek 1993, 29). Kanskje oppstod det hele ved en misforståelse. Kanskje følte han seg også berettiget til det når han for eksempel sammenlignet seg med Andreas Munch. Munch hadde fått dosenttittel, og senere professortittel i forbindelse med at alle lærerstillinger ble omgjort til professorater i 1866, sammen med det som i realiteten var en ren diktergasje av samme størrelse som den Ibsen mottok (HFL 4, 143).

Bakgrunnen må likevel være at doktortittelen var helt alminnelig for forfattere i Tyskland. München-dikterne var, som vi har sett, samtidig professorer, og nesten alle tyske forfattere Ibsen skriver til eller omtaler i sine brev i denne perioden, hadde doktorgrad. I 1880 hadde 80 av 150 medlemmer i Allgemeiner Deutscher Schriftsteller-Verband doktorgrad, 32 betegnet seg som redaktører, og de som oppgav borgerlige yrker, var for det meste embetsmenn. Bare to figurerer som «Schriftsteller» (forfatter/skribent) (Wittmann 1982, 183) – «Schriftsteller» var ellers nesten ukjent i høytysk midt på 1800-tallet, den alminnelige term var «Literat» (Zimmermann & Zschalig 1913, 3). I Heinrich Manns roman Im Schlaraffenland : ein Roman unter feinen Leuten, der handlingen er lagt til Berlin i 1893, møtes diktere og litteraturkritikere i et litterært kafémiljø der alle kritikerne tituleres doktor. Hovedpersonen oppdager raskt at dette bare skyldes kollegial konvensjon, men i dette tilfellet brukes adresseboken til å avsløre bløffen: «Den ene doktoren etter den andre ble slått opp i adresseboken, og ingen tålte stikkprøven. Bare doktor Libbenow sparte man av høflighet» (Mann [1966], 16; til norsk ved HIS).

Det er fristende å se Kejser og Galilæer delvis i lys av disse forholdene. Kejser og Galilæer demonstrerte en så inngående fortrolighet med antikkens kultur, språk og historie og var bygget på så omfattende forstudier at det kunne sammenlignes med en doktoravhandling. Det er muligens også en av grunnene til at Ibsen i brev til den lærde L.L. Daae 4. februar 1873 kaller boken for sitt «Hauptwerk», altså noe stort, tysk, avhandlingsaktig. I alle fall ble problemet løst i 1877 da Ibsen ble æresdoktor ved Uppsala Universitet.

Når det gjelder Ibsens omgangsform i denne perioden, spriker kildene. I forbindelse med universitetsfestlighetene og doktorpromosjonen i Uppsala i 1877 skriver L. Dietrichson: «Hvorledes det er gaaet til, at Ibsen har faaet Ord for at være saa overmaade taus, har altid været mig uforklarligt» (L. Dietrichson 1896–1917, b. 1, 360; jf. kommentar til brev til Sigurd Ibsen 12. september 1877). Direktøren for de kongelige svenske teatre, Erik af Edholm, skriver på tilsvarende måte etter en middag med Ibsen i München i 1876 at Ibsen hadde vært «ganska treflig […], fast väl mycket och kanske något dunkelt snackende» (Edholm 1848, 84). Om arbeidet i kunstjuryen i Wien skriver Dardel derimot at Ibsen aldri sa et ord og alltid gikk og spiste og drakk for seg selv (jf. kommentar til brev til Susanna Ibsen 25. juni 1873). Ibsen møtte en overveldende ansamling sosial og kulturell kapital i Wien. I tillegg var de fleste, i motsetning til Ibsen, faktisk kunsteksperter (jf. brev til ukjent mottager 23. august 1873 med tilhørende biografier). I dag er det omtrent bare Ibsen som fremdeles er alminnelig kjent blant disse navnene, og det i en slik grad at det er vanskelig å se at det i 1873 var nesten helt omvendt. I sammenhenger som den i Wien fremstod Ibsen som taus og tilknappet – det er mønsteret helt siden han besøkte ekteparet Heiberg i København i 1852 (jf. Paulsen 1900, 5). I sammenhenger der han hadde et navn og kjente seg hjemme, kunne han derimot vise andre sider av sitt vesen.

Den radikaliseringen som finner sted i Ibsens litteratur, og den endringen som hans forfatteridentitet gjennomgår fra slutten av 1870-årene, kan, som vi har sett, ikke forklares ved å vise til tilsvarende tendenser i Tyskland, og slett ikke i München. Da er det enklere, slik talløse Ibsen-forskere har gjort, å peke på estetiske disposisjoner som Ibsen hadde med seg hjemmefra, og som peker fremover. Men også på flere andre måter må norsk-skandinaviske forhold fremheves som avgjørende, forhold som først trer klart frem på bakgrunn av en sammenligning med situasjonen i Tyskland i denne perioden.

For det første kom Ibsen fra et samfunn som ikke hadde noe helt tilsvarende det tyske Bildungsbürgertum og det kulturelle hegemoniet det utøvet. Riktignok kan det pekes på likheter med den norske embetsstanden, som også oppfattet seg som et «dannelsens aristokrati» / «intelligensens aristokrati» / «åndens aristokrati». Også formelen «eiendom og intelligens» (tilsvarende «Bildung und Besitz») ble brukt (J.A. Seip 1974–81, b. 1, 107). De norske latinskolene, beregnet på embetsmanns- og borgersønner, kan sammenlignes med sine tyske motstykker. I 1846/47 tilsa timeplanen ved katedralskolen i Kristiania at elevene i løpet av syv års skolegang skulle ha 8–8–7–8–8–9–7, totalt 55 ukentlige timer latin, totalt 24 timer matematikk, 23 timer gresk, 18 timer morsmål, 9 timer fransk og tysk – engelsk ble først innført fra 1858 (E.B. Johnsen 2006, 132–33). Men i Norge kompenserte ikke klassisisme for politisk avmakt. Embetsstanden var tvert om statsbærende fra 1814 til 1884. Blant annet derfor fikk dannelse heller aldri det samme enhetlige og sosialt og kulturelt bestemmende preget som i Tyskland. Den del av den norske embetsstanden som hadde ansvar for statsledelsen, stod fra 1840-årene i spissen for en moderniseringspolitikk som også innebar konflikt med nyhumanismens representanter. I 1830-årene gikk Anton Martin Schweigaard til angrep på de klassiske språkenes dominans i den høyere skolen, og da Ludvig Vibe i 1848 tok avskjed ved universitetet og ble rektor ved katedralskolen i Kristiania, var det under inntrykk av at de klassiske studier allerede da var på defensiven. I 1851 fikk universitetet egen embetseksamen i realfag, og i 1857 ble artiumsprøven i latinsk stil opphevet. Med skoleloven av 1869 ble både middelskole og gymnas delt i latinlinje og engelsk-/reallinje, og de to veiene ble likestilte som forberedelse til universitetsstudier (Try 1979, 390–93).

For det andre var den politiske utviklingen i 1870-årene helt forskjellig i Skandinavia og i Tyskland. De liberale i Tyskland allierte seg med Bismarck og identifiserte seg helt ut med den nye tyske staten. Fra slutten av 1870-årene fikk kampen mot sosialdemokratiet høyeste prioritet, og den fremskyndet tendensen til at borgerskapet mer definerte sin identitet i motsetning til de lavere klasser enn i motsetning til aristokratiet (Kocka 1993). I 1879–80 ble dessuten antisemittisme for alvor en politisk faktor (jf. kommentar til brev til F. Hegel 18. februar 1879). Utviklingen i Skandinavia var i samme periode fremdeles preget av konflikten mellom liberalt dominerte parlamenter og konservative regjeringer. Danmark hadde fra 1849 et tokammersystem, og i forfatningskampen fra 1875 presset det liberale flertall i Folketinget på for å innføre folketingsparlamentarisme, i opposisjon til den konservative regjeringen og det konservative flertallet i Landstinget. Frem til 1901 greide kongen å stå imot og utnevnte bare konservative regjeringer. I det norske ettkammersystemet artet den samme konflikten seg som en avgjørende styrkeprøve mellom det liberalt dominerte Stortinget og regjeringen, med støtte av kongen, gjennom hele 1870-tallet (jf. nedenfor,

Embetsmannsstatens fall og den første venstreregjering). Helt i takt med forskyvningen av tyngdepunktet mot venstre orienterte Ibsen seg i samme retning. Tidlig i 1870-årene hadde han ingen motforestillinger mot å la sin egen konflikt med boktrykker H.J. Jensen bli forbundet med regjeringens kamp mot opposisjonen (jf. brev til J.H. Thoresen 22. februar 1872 med kommentarer), og særlig i brevene til svogeren J.H. Thoresen kommer Ibsen med en rekke utfall mot Bjørnson og opposisjonslederne. Da Ibsen besøkte Kristiania i 1874, hadde han omtrent bare omgang med sine gamle og på den tiden sterkt konservative venner, og det var disse som feiret hans dikterjubileum i 1875. Men samme år begynte Ibsen å holde Dagbladet ved siden av Morgenbladet, og 4. februar 1877 skrev han til opposisjonslederen Johan Sverdrup for å be om høyere diktergasje, i erkjennelse av at det var i Stortinget makten nå lå. Bjørnson hadde politisk egentyngde, det hadde ikke Ibsen. Hans kompassnål fulgte bare forskyvningen av det politiske polpunktet mot venstre.

Sist, men ikke minst oppstod det i løpet av 1870-årene et selvstendiggjort litterært felt i Skandinavia. Én side av den prosessen er at litteraturen rev seg løs fra akademia. Den mest berømte enkeltepisoden i så måte er striden om G. Brandes’ forelesninger Emigrantlitteraturen 1871/72 og utestengelsen av ham fra professoratet i estetikk ved Københavns Universitet (jf. brev til G. Brandes 4. april 1872 med kommentarer). Dette professoratet hadde institusjonalisert forbindelsen mellom litteratur og akademia: Oehlenschläger hadde vært professor fra 1809, deretter fulgte Carsten Hauch 1851–72. På dødsleiet pekte Hauch på Brandes som tronfølger, men Brandes ble avvist av universitetet og måtte slå seg gjennom som fri litterat. Samtidig oppstod det et sjikt av forfattere som var i stand til å leve av sitt forfatterskap. Et første skritt i den retning var diktergasjene. Også det startet som en akademisk sinekyre med dosenturet til A. Munch, men med tildelingen til Bjørnson (1863), som søkte direkte til Stortinget, ble gasjene en direkte litteraturstøtte. I tillegg vokste det frem et bokmarked i Skandinavia der det i 1870-årene ble mulig å selge bøker av en forfatter som Ibsen i ganske imponerende opplag. For eksempel kom Kejser og Galilæer, et lesedrama på 512 sider med alt annet enn lett innhold, i to opplag på til sammen 6000 eksemplarer i utgivelsesåret 1873. Og endelig ble lovgivningen som beskyttet forfatternes opphavsrett, utbygget (jf. nedenfor, Forfatterrett). I Ibsens tilfelle innebar det siste en kommersialisering av hans forhold til teateret og en frigjøring fra kongelig nåde. Flere har pekt på hvordan Ibsens korrespondanse med Kongl. Theatrarne i Sverige endret karakter samtidig med, og åpenbart delvis i sammenheng med, innføringen av gjensidig beskyttelse av opphavsrett mellom Norge og Sverige fra 1. januar 1878: De personlige relasjonene til teaterdirektøren fikk mindre betydning, det var ikke lenger tale om «gratifikationer» godkjent av kongen og tilhørende underdanige takkebrev (Lindberger 1964, 386; Torsslow 1973, 21). Ibsen behersket, og verdsatte, mesenatøkonomiens former – som innebar at han for eksempel kunne få en fyrstelig orden og en invitasjon i stedet for honorar (jf. bl.a. brev til Georg 2. den 6. juli 1876 med kommentarer eller brev til Oscar 2. den 20. september 1877) – og han la mye energi i å få den økonomiske fremgangen til å bli ledsaget av kongelige tegn på sosial anerkjennelse av hans dikterstatus. Men det synes også som den rent økonomiske fremgangen og kommersialiseringen av forfatterrollen virket frigjørende på ham. I det hele tatt finnes det ikke hos Ibsen noe spor av åndsaristokratiske reservasjoner mot å også oppfatte sitt forfatterskap som forretning. Ikke en gang overfor Hegel holdt han seg tilbake for å problematisere sine økonomiske vilkår, hvilket førte til det nærmeste vi kommer et tilfelle av misstemning mellom dem (jf. brev til F. Hegel 31. oktober 1876 med kommentarer). Når Ibsen skrev til J. Sverdrup, var det kanskje ikke så mye fordi han trodde henvendelsen ville føre frem, som for å understreke at nå var det ikke lenger snakk om underhold og forsørgelse, men om en ren kompensasjon for tapte inntekter. I alle fall er det ikke lenger en allerunderdanigst søknad til kongen, men en fremførelse av et rettmessig krav overfor en borgerlig likemann.

Når det ofte fremheves, også av Ibsen selv, at det var nødvendig for ham å reise fra Norge for å få distanse til hjemlige forhold, bør det derfor samtidig understrekes at hans tilknytning til Norge og Skandinavia gav ham distanse til Tyskland, både økonomisk, kulturelt, sosialt og politisk. Det var denne doble distansen som karakteriserte hans forfattersituasjon i 1870-årene. Også på en annen måte ble hans utvikling preget av en dobbeltsidig prosess. Mens Ibsens eksistens dette tiåret ble borgerliggjort både økonomisk og sosialt, oppstod det på samme tid et eget litterært felt som ble strukturert av motsetningen borgerlig/fri. Dette utgjør i sosiologisk forstand forutsetningen for det moderne gjennombrudd i litteraturen: Det er effekten av dynamikken i et selvstendiggjort litterært felt. To hendelser høsten 1877 viser avstandene i det feltet som nå var i ferd med å oppstå. 6. september ble Ibsen kreert til æresdoktor ved Uppsala Universitet ved at professor i estetikk, C.R. Nyblom, plasserte en laurbærkrans på hans hode. Samme måned forlot G. Brandes Danmark etter at flere forsøk på å skaffe ham stilling ved universitetet hadde mislyktes. I den forbindelse intervenerte også Bjørnson til fordel for Brandes (jf. brev til B. Bjørnson 28. oktober 1877 med kommentar), noe som innledet hyppig brevforbindelse mellom Brandes og Bjørnson de følgende år, mens kontakten mellom Brandes og Ibsen opphørte og ikke tok seg opp igjen før med striden om Gengangere 1881/82 (nærmere nedenfor, Ibsen og det moderne gjennombrudd).

TEATERFORHOLD

En hovedpilar i det tyske teatervesenet var hoffteatrene. På 1800-tallet fantes det dobbelt så mange av dem i Tyskland som i det øvrige Europa til sammen, noe som reflekterer Tysklands politiske oppsplitting og mangel på et hovedstadssentrum. Fra slutten av 1700-tallet var hoffteatrene åpnet for publikum mot inngangspenger. Noen av dem ble en periode gjort til mønsterscener for det borgerlige opplysningsprosjekt og til kunstanstalter for «estetisk oppdragelse» av borgerne. I reaksjonstiden etter napoleonskrigene endret dette seg. I 1817 ble for eksempel Goethe trengt ut av ledelsen for hoffteateret i Weimar. Hoffscenene ble overalt reintegrert i hofflivet, underlagt fyrstenes eller hoffenes finansforvaltning og stilt under aristokratisk ledelse. Men på 1800-tallet mistet samtidig hoffene sin kulturelt ledende rolle, og teatrene ble etter hvert en del av den borgerlige offentlighet.

I forhold til privatteatre og kommunale byteatre var hoffteatrene gunstigere stilt økonomisk og hadde ressurser til å yte topprestasjoner. Men de var også truet av sterilitet, særlig så lenge konkurransen var liten, og under ledelse av adelsmenn uten spesiell teaterkompetanse gikk mange av dem inn i en kunstnerisk stagnasjonsperiode (Brauneck 1993–2003, b. 3, 12–16, 21, 32). Systemet med langsiktig utleie av losjer og plasser med fortrinnsrett fremmet også konservatisme. I det gamle Burgtheater i Wien ble nye plasser vanligvis tilgjengelige bare ved dødsfall. Selv adelige kandidater måtte stå i kø, mens rike bankierer nesten aldri nådde opp (H.A. Frenzel 1984, 523).

I 1848 ble det fremsatt krav om omfattende teaterreformer. Den adelige, kunstnerisk ukyndige teaterledelsen ble angrepet. Reformatorene ønsket å gjøre teatrene til nasjonale samfunnsinstitusjoner, på linje med skole og kirke, understøttet av staten og beskyttet mot kommersielle krefter. En rekke fremtredende teaterfolk publiserte reformskrifter: Heinrich Laube skrev Briefe über das deutsche Theater (1846), Eduard Devrient Das Nationaltheater des Neuen Deutschlands (1849) og Richard Wagner, i egenskap av hoffkapellmester i Dresden, Entwurf zur Organisation eines deutschen Nationaltheaters für das Königreich Sachsen (1848). Wagner tok til orde for en forening av dramatiske forfattere og komponister. Han mente at direktøren burde velges av det aktive personalet og denne foreningen, og at ledelsen burde konsentreres på én hånd. Etter å ha måttet flykte til Zürich skrev Wagner Die Kunst und die Revolution (1849) og Das Kunstwerk der Zukunft (1849), der han kritiserte kommersialiseringen av teatervesenet og hevdet at ekte kunst var revolusjonær fordi den måtte stå i motsetning til de alment rådende forhold. Her lanserte han også ideen om fremtidens «Gesamtkunstwerk» (H.A. Frenzel 1984, 488–89). Også en av de store ytelsene til tysk teater på 1800-tallet, utviklingen av ensemblespillet, fikk en politisert begrunnelse på bakgrunn av den revolusjonære bevegelsen. I 1848 skrev Eduard Devrient (1801–87), bror av skuespilleren Emil Devrient i Dresden, at skuespillkunsten krevde republikanske dyder:

Skuespillkunstens vesen er den fullkomne sosialisering av alle, samtidig som den enkeltes egenart blir bevart. Den krever en fullstendig hengivenhet til totalvirkningens samlede fortrinn, den krever selvfornektelse i en gjerning som mer enn noen sporer til ærgjerrighet og forfengelighet. Den krever at den enkelte finner sine egne fortrinns tilfredsstillelse i tilfredsstillelsen av det almene, skuespillkunsten forlanger altså republikansk dyd i høyeste potens (sitert etter Brauneck 1993–2003, b. 3, 150; til norsk ved HIS).

Reformkravene led, sammen med revolusjonen, stort sett nederlag. Først med Weimarrepublikken 1919 ble tyske teatre underlagt det statlige kulturdepartement. I perioden etter 1848 ble teatrene også underkastet sterkere restriksjoner, blant annet strengere sensur (jf. nedenfor), og i allianse med det næringsdrivende borgerskap ble de gjort til «kunsttempler» der det borgerlige samfunnets grunnverdier ble dyrket. Flere av dem engasjerte likevel borgerlige fagfolk. Heinrich Laube var 1850–67 direktør for Burgtheater i Wien, Franz Dingelstedt 1851–57 intendant i München, senere i Wien, og Eduard Devrient 1852–70 leder av Hoftheater i Karlsruhe.

Et eksempel på hvordan teatrene ble ledet og finansiert, er hoffscenene i München (Hof- und Nationaltheater og Residenztheater). Forvaltningsrammene ble fastlagt i 1804 og ble stående gjennom hele hundreåret. Scenene ble innlemmet i hofforvaltningen og underlagt den finansansvarlige rett under kongen. Finansieringsstrukturen var slik ordnet at statskassen bevilget en fastlagt sum, og at billettsalget skulle innbringe en tilsvarende sum (understøttelsen fra hoffet utgjorde ellers vanligvis over 60 %). Det var intendantens ansvar at dette skjedde, og det forutsatte at repertoaret var så attraktivt at det hele tiden var fullt hus. Intendanten (i 1872–93 K. Perfall) fikk på denne måten en meget sterk stilling overfor de kunstneriske lederne av de enkelte avdelingene. Denne modellen dannet grunnlaget også for drift av senere statsteatre og kommunale teatre. I München ble den en periode undergravet da Ludvig 2.1872–85 fikk arrangert i alt 209 separatforestillinger, hovedsakelig av Wagner-verker, med seg selv som eneste tilskuer (Brauneck 1993–2003, b. 3, 31–32, 44). Et annet spesielt tilfelle er Meininger Hoftheater, der den regjerende hertug, Georg 2., selv overtok den kunstneriske ledelsen av teateret og gjorde det til en tysk mønsterscene.

Med denne finansieringsstrukturen var også hoffteatrene underlagt kommersielle hensyn og måtte tilpasse seg de herskende smaksretninger og underholdningsbehov. I 1869 ble teaternæringen i Det nordtyske forbundet liberalisert. Tidligere hadde man måttet ha et privilegium fra det lokale politiet. Nå kunne alle som kunne fremvise attest for pålitelighet i moralsk, kunstnerisk og økonomisk henseende, få konsesjon til å drive privatteater. Fra 1871 gjaldt det samme i bortimot hele det tyske riket (Brauneck 1993–2003, b. 3, 20), og resultatet var at tallet på kommersielle teatre ble tredoblet mellom 1870 og 1896, fra ca. 200 til ca. 600 (Mommsen 1994, 43–44). I første omgang førte liberaliseringen til at det kommunale engasjementet ble ytterligere svekket. Kommunene forpaktet heller bort sine teaterbygg til private næringsdrivende, og de var sjelden villige til å subsidiere teatrene med billig oppvarming, strøm, skattefritak e.l. Depresjonen i 1870-årene skapte vanskelige tider, og en rekke teatre måtte legge ned. Etter hvert førte dette til at de kommunale myndigheter endret holdning og engasjerte seg sterkere i teatervesenet. De mange blandingsformene, med forpaktning av privatteatre til hoff, av kommunale teatre til private osv., gjør ellers at man ikke kan operere med for skarpe grenser mellom hoffteatre, byteatre og privatteatre (Brauneck 1993–2003, b. 3, 44–45; H.A. Frenzel 1984, 492).

Også 1800-tallets nye teaterbygninger vitner om teatrenes løsrivelse fra hoffet, men på samme tid om hvordan byggene fremdeles skulle tilfredsstille rent representative behov. Bygget til Königliches Hof- und Nationaltheater i München ble åpnet i 1818 og brant ned allerede i 1823, men ble gjenoppbygget i en enda mer imponerende utgave. Det ble anlagt i umiddelbar nærhet av kongens residens, for dermed å understreke at teateret tilhørte hoffet – det skulle kaste glans over huset Wittelsbach og samtidig manifestere hoffets innflytelse over nasjonen. Men gradvis ble teatrene arkitektonisk løsrevet fra sin forbindelse med residensen og tildelt en annen fremtredende plass i bysentrene. Tre arkitektoniske motiver ble gjennomgående: antikkpreget, særlig i tempelaktige fasader, bruken av elementer fra sakral arkitektur, særlig basilikaen, og gjenopptagelsen av amfiteateret som enhets- og fellesskapsstiftende romkonsept. Teaterbyggene fremstod med dette som musenes templer, som med sine amfirom skapte et moralsk-estetisk fellesskap. For Wagner uttrykte amfiet et demokratisk ideal om et publikum av likestilte uten standsinndeling. Det var et av midlene til å realisere hans mål om å skape en estetisk, kollektiv totalopplevelse: folket som mystisk kultfellesskap (Brauneck 1993–2003, b. 3, 48–56, 61, 155–58).

Den betydeligste teaterarkitekten fra midten av århundret var Gottfried Semper (1803–79), som ble kjent allerede med sitt første bygg for hoffteateret i Dresden 1838–41. Blant hans mest betydningsfulle arbeider ellers er det andre hoffteateret i Dresden, Burgtheater i Wien (1873–88), teaterprosjekter i Brüssel (1855) og Rio de Janeiro (1858) og utkastene til et Richard Wagner-festspillhus i München (1864). Sempers arkitektur hadde utgangspunkt i antikkens byggekunst, men var kjennetegnet av en historistisk stilpluralisme som siktet mot en praktisk syntese av det moderne og det historiske, av vitenskap, industri og kunst. Semper bidro til at teaterinstitusjonene endelig ble løsrevet fra adelige representasjonsoppgaver og omdannet til borgerlige Bildungsinstitusjoner, og da samtidig til institusjoner for borgerlig selvfremstilling. Det som særlig gjorde inntrykk med det første hoffteaterbygget i Dresden, var hvordan teaterets funksjonelle elementer kom klart og konsekvent til uttrykk i byggets ytre, særlig ved at det halvrunde tilskuerrommet var projisert som en sylindrisk halvsirkel i fasaden. Semper hadde tidligere arbeidet med å rekonstruere det gamle engelske teateret sammen med blant andre Shakespeare-oversetteren Wolf Graf Baudissin (Ibsen skal ha hatt omgang med Baudissin i Dresden, jf. ovenfor), og ønsket nå å arrangere forholdet mellom scene og sal på en ny måte (H.A. Frenzel 1984, 509). Den dramatiske handlingen skulle foregå på et fremskutt proscenium i umiddelbar nærhet til publikum, mens selve scenen bare skulle angi tid og sted. Dette strandet imidlertid på motstand fra teaterpraktikerne som ville utnytte også scenen til iscenesettelse av handlingen.

Semper deltok i revolusjonen 1848 og måtte i likhet med Wagner flykte fra Dresden året etter. I 1863 ble han benådet, og da hoffteaterbygget brant 21. september 1869 – et års tid etter at Ibsen hadde kommet til Dresden, men mens han var i Stockholm – ble Semper kalt til å lede arbeidet med gjenoppbyggingen. I den saksiske stenderforsamling var det heftige diskusjoner som snart ble bragt på formelen «hoffteater eller borgerens teater». Motstanderne av hele det kostbare prosjektet fremhevet at det var skolen, ikke teateret, som var grunnpilaren i folkedannelsen. Da bygget endelig ble godkjent, var hovedargumentet teaterets kulturelle rolle for dannelse og foredling av smaken. Med statlig støtte og med direkte bidrag fra kongen skulle det, uavhengig av publikums preferanser og inntjeningstvang, drives som en ren kulturinstitusjon, altså i tråd med reformideene fra 1848. Det nye bygget, som ble åpnet 2. februar 1878, fulgte langt på vei prinsippene fra det gamle, men var enda mer monumentalt. Fasaden ble preget av en segmentbuelinje og fikk dessuten en stor exedra, et ikke-lukket, halvsirkelformet rom (Brauneck 1993–2003, b. 3, 56–59; H.A. Frenzel 1984, 517–18).

I 1860-årene var Semper engasjert med å tegne bygg for Wagner-forestillinger. I Wagners egne ideer om teaterbygg skulle salongen innrettes som et amfiteater uten standsinndeling, tilskuernes reelle og scenens ideelle sfære skarpt adskilles, orkesteret senkes ned i en grav og gjøres usynlig, som et nøytralt element mellom de to sfærer, og alle rent dekorative elementer skulle bannlyses. Ludvig 2. var lydhør, men ønsket i motsetning til Wagner et monumentalt festspillbygg. Semper ble engasjert og laget utkast til et monumentalbygg (som fikk betydning for det andre hoffteateret i Dresden), men arbeidet parallelt med utkast til et provisorisk teater innebygget i et glasspalass som var reist i forbindelse med industriutstillingen i 1854. Motstanden i München var imidlertid så stor at ingen av prosjektene ble realisert. I 1865 forlot Wagner München og valgte etter hvert Bayreuth som sete for sine festspill. Semper ble involvert også i disse. Her ble Wagners ideer for det indre teaterrom realisert, blant annet etter årelange diskusjoner om den akustisk-optisk mest gunstige måten å innrette tilskuerrommet på. Her opplevde også publikum for første gang at tilskuerrommet ble mørklagt under forestillingen (BBBD 1, 95). Utvendig fremstod bygget, også i samsvar med Wagners ideer, nærmest som et provisorium med bindingsverk, teglsten og treverk og bare delvis murverk (Brauneck 1993–2003, b. 3, 60–64; H.A. Frenzel 1984, 522). De første festspillene i Bayreuth ble avholdt i 1876 med oppførelse av Der Ring des Nibelungen. I forordet til den tyske utgaven av Nordische Heerfahrt samme år gjorde Ibsen oppmerksom på at hans eget stykke ikke bygget på det samme stoffet, men på den beslektede Volsunga saga og de islandske ættesagaer (HU 15, 360–61). Edvard Grieg besøkte festspillene i Bayreuth og var etterpå på besøk hos Ibsen som da oppholdt seg i Gossensass (jf. kommentar til brev til E. Grieg 30. mars 1876).

Dramaet i denne perioden ble preget av revolusjonens nederlag. Den nye realistiske dramatikken tok avskjed med den ungtyske litteraturens kritiske pretensjoner og formeksperimenter og vendte tilbake til de antatt klassiske kravene om måtehold og harmoni, eviggyldighet og tidløshet. For H. Hettner, forfatteren av Das moderne Drama (1851; jf. ovenfor, under Dresden 1868–75), måtte den realistiske tragedie «føre oss ned i det menneskelige vesens dypeste dyp og likevel, midt i den tragiske lidenskapens heftigste hvirvelstrøm, hele tiden sikre den rene kunstskjønnhetens stille storhet» (Hettner 1852, 135; til norsk ved HIS). Det historiske drama måtte være historisk sannferdig, men dets hovedoppgave var å skildre tidløse psykologiske konflikter på en måte som også i samtiden ble oppfattet som troverdige. Idealet for Hettner, som for tysk teater generelt, var Shakespeare. G. Freytag gav i Die Technik des Dramas (1848/1863) en manualaktig fremstilling av de reglene for det dramatiske håndverk som sikret dets «kunstvirkning». Alle dramaer måtte ha fem deler – innledning, stigning, høydepunkt, omslag, katastrofe – men det klassiske meningsbærende begrepsapparatet var borte. Freytag skrev at den borgerlige dramatiker skulle vise «at verden avgjort tilsvarer de ideale fordringer som tilhørernes sinnelag og dømmekraft stiller overfor virkelighetens hendelser» (til norsk ved HIS). Den borgerlige tilskuer ønsket ikke å bli rystet av tragedien, mente han, men å bruke den som middel til å hente næring til sin positive livskraft (Brauneck 1993–2003, b. 3, 135–36).

Det seriøse dramatiske repertoaret i 1870–80-årene var i Tyskland representert av forfattere som Paul Heyse, Martin Greif (1839–1911), Ferdinand von Saar (1833–1906) og Ernst von Wildenbruch (1845–1909). Felles for dem var deres programmatiske tilslutning til den klassiske tradisjonen. Schiller-jubileet i 1859 og Shakespeare-jubileet i 1864 stimulerte til gjenopplivning, pleie og videreføring av den klassiske dramaturgi (Brauneck 1993–2003, b. 3, 142; H.A. Frenzel 1984, 376). Bildungssiden av teateret var likevel ikke den mest fremtredende. Det var det kommersielle tilbudet av farser og lystspill, franske operetter og boulevardstykker som dominerte. En rekke stykker av Victorien Sardou (1831–1908), Alexandre Dumas d.y. (1824–95) og Émile Augier (1829–89) ble tilpasset tyske scener. Denne realistiske franske dramatikken ( «borgerlige komedier», «salongstykker», «konversasjonslystspill») hadde brutt med det romantiske, idealistiske drama og hadde gjerne en moraliserende tendens. Et hovedtema var pengenes skadevirkninger, og den tok opp emner som den urettferdige fordømmelsen av falne kvinner (det mest kjente eksemplet er Dumas’ Kameliadamen fra 1852), børssvindel, korrupsjon i pressen og det politiske liv, sedelig forfall osv. (Bourdieu 2000, 121–25; Salmonsen, under de nevnte forfattere). Paul Lindau var en forkjemper for den franske dramatikken og skrev og bearbeidet i 1870-årene en rekke stykker av dette slaget der han tok opp blant annet antisemittisme, korrupte journalister og skilsmisse. Ved overføringen mistet stykkene noe av sin sosiale kraft, og ingen av dem har stått seg:

Stykkene hans, som ble spilt med suksess overalt, gav et genremaleri over sin tid: akkurat så anstøtelige at de virket spennende, men ikke provoserende. Med sikkert instinkt utnyttet han ikke bare personlige affærer, men også sine venners, sammen med aktuelle skandaler i samfunnet, men uten å trenge til bunns i problemene. […] han rørte ikke ved det borgerlige samfunnets normer (NDB; til norsk ved HIS).

Til de oftest spilte stykkene hørte ellers den ukompliserte underholdningsdramatikken til forfattere som Charlotte Birch-Pfeiffer (1800–68), Roderich Benedix (1811–73) og den noe yngre Gustav von Moser (1825–1903), den siste skrev også sammen med blant andre Adolf L’Arronge (H.A. Frenzel 1984, 498–99).

Det var ikke store forskjeller på repertoaret til de ulike typene teatre. By- og privatteatre hadde bare ca. ti prosent færre klassiske stykker enn hoffteatrene (Brauneck 1993–2003, b. 3, 142). Ved Hof- und Nationaltheater og Residenztheater i München ble det for eksempel i 1872, samme år som Ibsen første gang kom på det tyske bokmarkedet, satt opp franske operetter og dramaer 72 ganger, Moser 26 ganger, Wagner 24, Benedix 20, Wilbrandt 17, Wichert 14, Schiller 13, Shakespeare 12 og Bauernfeld 11. Molière, Goethe, Lessing og Hebbel ble oppført mellom fem og ti ganger hver. I 1878, da Stützen der Gesellschaft stod på plakaten, var de mest spilte stykkene Julius Rosens Grössenwahn, Lindaus Ein Erfolg, Fr.W. Hackländers Diplomatische Fäden og F. Zell (Camillo Walzel) og Richard Genées (jf. H.A. Frenzel 1984, 502) Die letzten Mohikaner (Georg 1968, 22). I sin sjefstid i Karlsruhe (1852–70) satte Eduard Devrient opp Birch-Pfeiffer og Benedix langt flere ganger enn Goethe og Shakespeare (Brauneck 1993–2003, b. 3, 151).

En særlig plass inntar historiedramaet med emner fra antikken eller fra tysk historie, for eksempel Heyses Die Sabinerinnen (1859), Ludwig der Bayer (1862) og Graf Königsmarck (1877), Adolf von Wilbrandts Gracchus, der Volkstribun (1873), Arria und Messalina (1874), Giordano Bruno (1874), Nero (1876) og Kriemhild (1877) og Martin Greifs Corfiz Ulfeldt (1873; motiv også for E. Peterssens første historiemaleri i München 1873–74) og Marino Falieri (1879). Historiedramaet ble gjerne sett på som et redskap for nasjonalpolitisk integrasjon, men for publikum tilfredsstilte det like gjerne behovet for eksotisme. De tallrike Nero-stykkene, med sin dyrking av det abnorme, sensasjonelle og skrekkelige, vitner først og fremst om et behov for kompensatorisk distanse til den borgerlige hverdag (Brauneck 1993–2003, b. 3. 143–44).

Ibsen nevner en del av samtidsdramatikken i sine brev, men oftest uten å uttrykke spesielle synspunkter på den. John Paulsen forteller at Ibsen likte Otto Ludwig og Friedrich Hebbel (1813–63), og at han gav et detaljert handlingsreferat av Hebbels mest kjente verk, Maria Magdalene (Paulsen 1900, 162; jf. også kommentar til brev til G. Brandes 24. september 1871). Til grunn for Hebbels dramatikk lå en tragisk verdensanskuelse. Han så enkeltindividets tilværelse som et frafall fra en opprinnelig sammenheng, et «ur-jeg», og derfor som en form for eksistensiell synd, uavhengig av og forut for enhver individuell skyld eller konkrete sosiale omstendigheter. Karakteristisk for hans dramatikk er de store kvinnerollene, utviklingen av tragedien gjennom avdekking av katastrofens forhistorie, i tilslutning til Sofokles’ Ødipus, og tilknytningen til det borgerlige sørgespill. Hebbel, som selv kom fra svært beskjedne kår (hans far var murer), ville vise at tragedier kunne utspille seg også i slike omgivelser. I Maria Magdalene driver faren hensynet til borgerlig moral og ære ut i det absurde og får datteren Klara til å se selvmord som eneste mulighet til å oppnå uavhengighet (Brauneck 1993–2003, b. 3, 136–42).

Blant de som først bragte Ibsen på tyske scener, finner vi noen av tidens betydeligste teaterledere, Franz Dingelstedt og hertugen av Sachsen-Meiningen, Georg 2. Dingelstedt fikk sitt gjennombrudd i München, der hans første suksess var oppsetningen av Hebbels Judith (1851). Det utmerket seg både med sine dekorasjoner og kostymer og med kvaliteten på samspillet. Han fornyet repertoaret med flere klassikeroppsetninger og arrangerte i 1854 en rekke såkalte mønsteroppsetninger der det hadde lyktes ham å samle nesten hele den tyske skuespillereliten – muligens forbildet også for de mønsterforestillingene som ble diskutert i Det norske Selskab i Kristiania i 1859 (jf. kommentar til brev til O.K. Lysholm 18. april 1860). I Weimar gjorde Dingelstedt seg særlig bemerket med en oppsetning av hele syklusen av Shakespeares kongedramaer i jubileumsåret 1864, i nybearbeidelser med modernisert språkdrakt. Målet for Dingelstedt var å oppnå kunstnerisk helhet gjennom samvirke av alle sceneelementer. Dette søkte han å oppnå gjennom naturlighet i spill og tale og gjennom maleriske arrangementer og livaktighet, særlig i de historiske massescenene.

Her gikk Dingelstedts bestrebelser i samme retning som Georg 2.s, som la til grunn retningslinjer som disse:

Den almene regelen er: På scenen må om mulig alt parallelt unngås. Regelen finner en særlig anvendelse også for kostymestykker. Spyd, hellebarder, lanser og stenger osv. må aldri bæres i samme retning slik som skyte- og stikkvåpen i moderne infanteri og kavaleri. De gamle våpen må holdes på en passelig vilkårlig måte … de må rykkes nærmere her, lenger fra hverandre der, ikke loddrett, men på skrå, og de må krysse hverandre. Enhver ikke-antikk hjelm som skuespilleren tar på seg, må trekkes så langt ned i pannen at man av pannen bare ser muskelen over øyenbrynet. Den yndede maner å sette hjelmen på bakhodet mot nakken, er tenoraktig, og passer ikke i et skuespill. De herrer kostymerte elskende er antagelig redde for at lokkene deres skal bli bragt i uorden om de setter hjelmen ordentlig på. Men for oss er det uviktig (Grube 1926, 55; til norsk ved HIS).

For Georg 2. var scenen et lerret som han behandlet omtrent som samtidens historiemalere (Grube 1926, 34). Ambisjonen om historisk autentisitet ledet til intensivt arbeid ikke bare med de dramatiske tekstene, men også med kostymer, dekorasjoner, sceneoppbygning og ikke minst instruksjon. Karakteristisk for arbeidet ved Meininger-scenen var at selv stjernene i ensemblet måtte forplikte seg til å delta i statistroller. På den måten sikret man seg at massescenene ble like gjennomarbeidede som de mer sentrale dramatiske scenene. Fra 1874 turnerte ensemblet over hele Europa og fikk stor betydning for utviklingen av teaterkunsten, særlig på grunn av det nivået det nådde i ensemblespill (Brauneck 1993–2003, b. 3, 151–54; Erbe 1976, 73–101).

Bestrebelsene for å oppnå scenisk realisme og samtidig etter å skape overveldende sanseinntrykk både forutsatte og fremmet det som er kalt «en prosess hvor materialiseringen av scenen tiltar» (H.A. Frenzel 1984, 377; til norsk ved HIS). Den nye lysteknikken med gassbelysning var av avgjørende betydning, fra 1890-årene overtok elektrisk lys. Dingelstedt samarbeidet dessuten med tidens fremste historiemalere, Wilhelm von Kaulbach og Karl von Piloty i München, både om kostymer og dekorasjoner og for å oppnå malerisk virkningsfulle scenearrangementer. Spesielle firmaer ble etablert for å etterkomme det enorme utstyrsbehovet disse oppsetningene skapte. Meininger-scenen ble også utbygget med et system av avsatser, trapper, broer og skråplan, særlig med tanke på masseopptrinnene (Brauneck 1993–2003, b. 3, 146, 148–49, 153–54).

På én måte skilte Dingelstedt og Georg 2. seg programmatisk fra den tredje av tidens store regissører, Heinrich Laube. Der Dingelstedt satte synsinntrykket i sentrum, så Laube i teorien, om ikke alltid i praksis, utstyrsrikdom som teaterets hovedfiende. For ham var øret viktigere enn øyet. Av skuespillerne krevde han strenge språkøvelser, og han la hovedvekten på den språklige tolkningen av en rolle. Men Laubes andre hovedprinsipp, at iscenesettelse i seg selv krever dramatisk skaperkraft, hadde de felles:

Laube, Dingelstedt og hertugen av Sachsen-Meiningen, Georg 2., var ikke lenger medspillende instruktører av det øvrige personalet. Ved rollefordelingen tok de mindre hensyn til faglighet enn til den personligheten som stemte overens med deres forestillinger om iscenesettelsen. Prøvene ble flere, så snart som råd lagt til scenen og lignet trinn i en oppdragelse henimot et ideal hvor virtuosen hadde liten betydning, ensemblet stor betydning og totalinntrykket var alt (H.A. Frenzel 1984, 508; til norsk ved HIS).

I Skandinavia var ingen av hovedscenene rene hoffteatre på denne tid. Det kongelige Theater i København var fra 1849 underlagt Kultusministeriet. I 1874 flyttet det inn i ny teaterbygning, der det har vært siden. I Sverige stod de kongelige teatre, Stora Theatern (for opera og større skuespill) og Kongl. Dramatiska Theatern, i en dobbeltstilling. Da det kongelige teateret i 1863 kjøpte Mindre Theatern for å skaffe Kongl. Dramatiska Theatern egen scene, og for å eliminere konkurransen fra E. Stjernström (jf. ovenfor, under Skandinavisk teater), var det kongen som stod som kjøper og eier. En fremstående hoffembetsmann, Erik af Edholm, ble teaterdirektør og hadde ved sin side en direksjon av kansellipersonell. Men teateret mottok samtidig statsstøtte bevilget av Riksdagen. I 1871 overtok staten bygget, og i 1881 ble det kongelige teateret overført fra hofforvaltningen til finansdepartementet (H.A. Frenzel 1984, 444; Nordensvan 1917–18, b. 2, 239–42, 269–70, 328). I Kristiania derimot var hovedscenen et rent privatteater. Ikke var det underlagt Kirke- og undervisningsdepartementet, og ikke var det lyktes, tross gjentatte fremstøt, å oppnå noen form for statsstøtte. Et nytt fremstøt i 1876 førte heller ikke til noe (jf. kommentar til brev til L. Josephson 5. mars 1876).

Bygningsmessige forhold hadde avgjørende betydning for selve skuespillkunsten. I Danmark var det fra starten tydelig at det nye bygget til Det kongelige Theater egnet seg bedre for opera og ballett enn for den nye tidens skuespillrepertoar. Scenens bredde og dybde gjorde det vanskelig for skuespillerne å bli hørt, og den dype orkestergraven mellom scenen og salen forsterket problemet (Kvam, Risum & Wiingaard 1992–93, b. 1, 27–30). I Sverige ble utviklingen av konversasjonsstilen hemmet så lenge skuespill foregikk på operascenen. Først med ervervelsen av bygget til Mindre Theatern kunne overgangen til en naturligere talemåte og til ensemblespill begynne (H.A. Frenzel 1984, 447–48; Hennel 2005, 39–40). Særlig betydning for instruksjonen fikk August Bournonvilles (1861–64) og Ludvig Josephsons (1864–68) perioder ved teateret. Josephson stod også for århundrets mest spektakulære operaoppførelse med Afrikanskan (1867), der hele scenegulvet ble saget opp, slik at skipsdekket, som fylte scenen, både kunne krenge og til slutt synke og bli borte. Ingen andre europeiske scener hadde gjort noe lignende (Nordensvan 1917–18, b. 2, 247–48). Da Josephson 1873–77 var ved Christiania Theater, ble urpremieren på Peer Gynt 1876 ett av høydepunktene. Josephson hadde sans for spektakulære effekter og store oppsetninger og innførte også opera ved Christiania Theater. Operaen møtte motstand både fra skuespillerne og direksjonen, ikke minst på grunn av kostnadene, og denne striden var en av grunnene til at han gikk av. Ibsen var svært tilfreds med Josephsons innsats for hans stykker, og boikottet teateret under den neste kunstneriske lederen, litteraten Johan Vibe.

Georg Brandes besøkte Christiania Theater da han holdt foredrag i Norge i slutten av 1876, og ble imponert over nivået under Josephson:

En Forestilling som Bjørnsons En Fallit var dengang en Mønsterforestilling. Der var Aftener, hvor der paa det lille, uanselige og grimme teater ikke spiltes ringere Komedie end paa Théâtre Français. Johannes Bruun [Brun], Ægteparret Gundersen, Reimers, Fru Juel – det var en Lyst at se dem.

Han forteller riktignok også at hans dom ble latterliggjort av Josephsons motstandere som en burlesk overdrivelse (Brandes 1905–08, b. 2, 214). Josephson mente selv at Christiania Theater i alle fall kunne måle seg med teateret i Dresden. Da han besøkte Ibsen i 1873, så han Paul Lindaus Maria Magdalene på det nye teateret i Neustadt (jf. ovenfor, under Dresden 1868–75), «i en så dålig föreställning som möjligt; det hela stod så lågt under framställningen i Kristiania […] det var under en epok då det såg ut att vara slut med den tyska skådespelarekonsten» . Han forteller at han og Ibsen både i Dresden og München flere ganger var uenige i bedømmelsen av tysk teater (Josephson 1898, 89–92). Også teatermannen Thomas Thoresen, bror av Susanna Ibsen, som besøkte Dresden i 1872, gir et annet bilde enn Josephson. I «Breve fra Dresden» til Aftenbladet kom han inn på teaterforhold. Han fortalte om striden for og mot Wagners ideer, og uttrykte håp om at Grieg kunne bli satt i stand til å delta på de første festspill, og fortalte om en oppsetning av Othello i Dresden. Thoresen hadde nylig sett samme stykke i Kristiania, og mente at bortsett fra i sluttscenen var Laura Gundersens Desdemona fullt på høyde med frøken Ulrichs. Forskjellen var at i Dresden fikk han øye også på en hel rekke andre skikkelser, og han fremhevet både den naturlige spillemåten og ensembelspillet. Om Iago skrev han:

hans Tale er ligefrem og simpel, som en Mands uden al Dannelse, der er ingen Spor af Deklamation eller oratoriske Sving. Hans Mimik er som hans Gestus, ganske simpel: ingen Øjenfordreielser, ingen djævelske Grin, ingen Tagen sig i Skjægget med en listig Mine for at antyde Publikum: »se nu paa mig, nu er jeg listig, nu narrede jeg ham» etc., ingen diabolisk Hvisken, – alt gaar jevnt og naturligt! […] Men det var ikke blot disse Hovedfigurer, der fyldte mig med Beundring, – vi har enkeltvis udmærkede Kunstnere hos os og – men det var det hele Ensemble af medvirkende Kræfter, af Enheden i Sceneri og Dragter og det Indtryk af Gjennemarbejdelse og Studium, som strax sprang i Øjnene, der frembragte den harmoniske Kunstnydelse. Her voxede ikke den ene op paa alle de andres Bekostning, alle følte sig som Dele af det hele Store, som Lemmer paa det dramatiske Legeme, og hver behandlede sin Opgave med Kjærlighed (T. Thoresen 1872).

Det var først i 1880-årene Norge fikk regissører i samme forstand og av lignende format som det Tyskland hadde, med Gunnar Heiberg i Bergen og Bjørn Bjørnson i Kristiania. Bjørnson var fra 1877 teaterelev i Wien, der han, som sønn av dikteren, snart fikk kontakt med Laube og Dingelstedt og fikk følge prøver og forestillinger ved Stadttheater og Burgtheater. Høsten 1880 ble han engasjert som skuespiller ved Hoftheater i Meiningen.

FORFATTERRETT

I løpet av 1870-årene kom det flere lover og bilaterale avtaler om skrifteiendomsrett som fikk vesentlig betydning for Ibsens forfatterstilling. De første skritt i retning av forfatterrettslig beskyttelse ble tatt i England i 1710, og i løpet av dette århundret skjedde det en utvikling som ikke bare regulerte eksisterende interessekonflikter, men som på avgjørende måte var med på å skape de forestillingene om forfatter, forfatterskap og verk som var blitt relativt veletablerte på Ibsens tid.

Shakespeare var ikke forfatter i sin samtid i samme forstand som Ibsen var det i sin. Shakespeare deltok snarere i en kollektiv form for kulturell produksjon der han, eller det forfatterkollektivet han tilhørte, tok opp stoff som sirkulerte i samtiden og formet dette om til dramatikk. I Luthers ord «Jeg har fått det gratis, gitt det bort gratis og forlanger heller ingenting for det» er det ingen forestilling om intellektuell eiendom. I oppslagsverker fra midten av 1700-tallet blir bøker fremdeles beskrevet som redskaper til å formidle sannheten, og som noe som blir laget i fellesskap av skribenten, papirmakeren, typestøperen, setteren, trykkeren, korrekturleseren, forleggeren og bokbinderen, uten at noen av dem blir fremhevet særskilt fremfor de andre (Woodmansee 1994, 48–49, 159).

Bokproduksjon var regulert av trykkeprivilegier, men disse hadde ingenting med forfattere eller forfattereiendom å gjøre. De var del av et reguleringsregime snarere enn et eiendomsregime: For å hindre trykking av uønskede bøker ble antallet trykkerier begrenset ved utdeling av lisenser (Rose 1993, 15). Disse lisensene ble omstridt fra slutten av 1600-tallet, og det var striden om disse som resulterte i Statute of Anne av 1710 ( An Act for the Encouragement of Learning, by vesting the Copies of printed Books in the Authors and Purchasers of such Copies ). Med den ble lisens erstattet av copyright, og med copyright ble det på den ene side innført en begrenset beskyttelsestid, på den annen side ble forfatteren anerkjent som rettighetshaver (Rose 1993, 31–45). Tidsbegrensningen indikerer likevel at «litterær eiendom» fremdeles ikke ble betraktet som eiendom, men snarere som et privilegium. På 1700-tallet var det bokhandlerne som, for å forsvare sine interesser, kom til å fremme det synspunktet at litterær eiendomsrett var av nøyaktig samme natur som eiendomsretten til fysiske ting som jord og grunn. Forfatterne spilte her en marginal rolle; deres økonomiske relasjoner gikk mer til mesener enn til bokhandlere, og når de overlot sine manuskripter til trykking, var det uten begrensninger (Rose 1993, 58–59).

Striden om litterær eiendom reiste spørsmål ved hvorvidt forfatternes rett var et tidsbegrenset privilegium eller en ubegrenset eiendomsrett, ved hvordan noen kunne hevde eiendomsrett til ideer som var offentliggjort, om det var i almenhetens interesse å anerkjenne en slik rett, samt ved hva som var spesielt med litterære frembringelser sammenlignet med for eksempel tekniske oppfinnelser (Rose 1993, 67). Her kom både den liberalistiske ideologien om eiendomsindividualisme, som sa at alle hadde en naturlig rett til fruktene av sitt eget arbeid, og filosofisk-estetiske teorier om det originale kunstverk til å få avgjørende betydning. Tradisjonelt var en forfatter to svært forskjellige ting: i første rekke en håndverker, og i de tilfeller der dette ikke passet, en som var inspirert av en guddommelig eller annen kilde utenfor seg selv. Med geniestetikken ble inspirasjonskilden flyttet til forfatterens indre. Dessuten ble begrepet om litterær eiendom abstrahert ikke bare fra den fysiske boken, men også fra oppfatningen av en bok som en samling av ideer, til tanken om at det er den formen ideer blir fremstilt i, som er forfatterens helt individuelle og originale frembringelse, en objektivering av hans personlighet og hans eksklusive eiendom. På denne basis ble det etablert et begrep om verk som senere ble utvidet til også å omfatte oversettelser, og et begrep om forfatterskap som ble utvidet til andre «åndsverker» enn litterære (Rose 1993, 114–33; Woodmansee 1994, 36–38, 50–55).

Med overgangen til 1800-tallet skjedde det flere forskyvninger. For det første gikk ideen om absolutt og evig copyright over fra å være en bokhandlersak til å bli en forfattersak, og lovgivningen endret gradvis karakter fra å være en beskyttelse av bokhandlere og boktrykkere til å bli en beskyttelse av forfattere og kunst. For det andre gikk copyright over fra å bli oppfattet som et spørsmål om absolutter (ha / ikke ha) til å bli oppfattet som et slags kompromiss der stridsspørsmålet ble lengden på beskyttelsestiden. I England, fra 1814, gjaldt copyright i 28 år etter publisering, alternativt hele forfatterens levetid. William Wordsworth, som prinsipielt ville ha forfatterrett anerkjent som eiendomsrett, deltok i kampen for utvidet beskyttelsestid med den begrunnelse at virkelig originale arbeider alltid ville ligge forut for publikums smak og først bli anerkjent av kommende generasjoner. Copyrightforordningen av 1842, som ble stående til 1911, innførte beskyttelse for forfatterens levetid pluss syv år, alternativt 42 år etter utgivelsen. Loven var uttrykkelig en lov om kunstverk som blant annet erstattet en rekke tidligere forordninger «for the Encouragement of Learning» (Rose 1993, 110–12; Woodmansee 1994, 145–47). For det tredje endret begrepet copyright innhold fra betydningen ‘rett til å kopiere (avskrive, avtrykke)’ til copyright i betydningen ‘et særlig rettsområde med abstrakte regler’, som kunne anvendes på andre og nye områder, med en konstant selvrefleksjon over hva som falt innenfor og hva som falt utenfor loven (jf. NLB: « Copyright – i engelsktalende Lande en almindelig Betegnelse for Kunstner- og Forfatterret. Bruges i andre Lande hyppig i Betydningen af Forlagsret» ). Innenfor området kalt åndsrett ble det vanlig å skille mellom forfatter- og kunstnerrett, patentrett og design (Sherman 1997, 239, 245).

Lenger ut på 1800-tallet endret igjen problemstillingene seg. For generasjonen etter Wordsworth, med Charles Dickens som fremste representant, var spørsmålet om lengden på beskyttelsestiden mindre interessant. Dickens oppnådde tidlig kommersiell suksess på det britiske markedet, og hans interesser der var beskyttet allerede med 1814-forordningen. Hans problem var i første rekke utgivelsene av hans bøker i USA, som han ikke fikk noe for. Fra slutten av 1700-tallet fikk en rekke land forordninger om forfatterrett, men de beskyttet bare de respektive lands egne forfattere (Feather 1994, 149–51). Ulike europeiske land inngikk derfor etter hvert en serie bilaterale avtaler som garanterte det fremmede lands forfattere den samme beskyttelse som statens egne. I 1886 ble det endelig oppnådd en internasjonal konvensjon, Bernkonvensjonen, som gav gjensidig beskyttelse av forfatterrett i alle avtaleland, men som det tok lang tid før Danmark og Norge sluttet seg til (jf. nedenfor, Diktergasjer, forfatterrett og Bernkonvensjonen og Skandinavia og Bernkonvensjonen).

I Frankrike ble forfatterrett anerkjent som en eiendomsrett i 1793 (NLB). På samme tid, i 1794, vedtok Preussen forordninger som skulle regulere forlagsrett og kontrakter. Forordningen gav bokhandleren rett til å utgi en bok bare dersom han hadde inngått skriftlig kontrakt med forfatteren (Woodmansee 1994, 52–53). Det første gjennombrudd for moderne forfatterrett kom med den prøyssiske lov av 11. juni 1837, som for første gang vektla å beskytte forfatterens individuelle eiendomsrett, ikke lenger primært forlagseiendom og bokhandlerbransjen. Loven dekket flere områder og gav lengre beskyttelsestid enn den engelske: Den eksisterende tiårige beskyttelsestid etter forfatterens død ble utvidet til 30 år, og loven skulle dekke også dramatiske og musikalske verker samt bildende kunst. I 1845 ble loven gjort gjeldende for føderasjonen av tyske stater. I 1856 ble beskyttelsestiden samordnet mellom de enkelte statene og tilbakedatert til 9. november 1837; det var utgangspunktet for det såkalte klassikeråret 1867 (jf. ovenfor, under Bokproduksjon og distribusjon). Etter en rekke fremstøt fra bokhandlerbransjen og statlige kommisjoner ble en egentlig lov om opphavsrett innført av Det nordtyske forbundet med «Lov om opphavsrett til skriftlige verker, bilder, musikalske komposisjoner og dramatiske verker» av 11. juni 1870 – den ble fra 16. april 1871 uforandret gjort til rikslov (Wittmann 1982, 181–82; til norsk ved HIS).

I Danmark-Norge kom det en Forordning om Bøgers Eftertrykning i 1741. Her het det:

Ingen maa oplægge, eftertrykke eller eftertrykt indføre eller falholde nogen Bog eller Skrift, som en Anden herinde justo titulo sig haver forhvervet, saasom enten ved frivillig Gave, Donation eller ved at lade tilhandle sig samme eller ved at lade først oversætte eller saaledes forbedre, at derved nogen kjendelig Bekostning er gjort. Men et saadant Skrift, som Nogen engang saaledes eller paa nogen anden lovlig Maade er blevet Eier af, skal bestandig tilhøre den som sit Eget, hvilket Ingen maa tilegne sig eller ved Eftertrykning benytte sig af, under alle Exemplarers Konfiskation og anden vilkaarlig Mulkt, medmindre det haves med Autors eller første Forlæggers gode Minde og fuldkomne Tilstaaelse. Dog undtages herfra de forordnede Kirke-Salmebøger, Luthers Katechismus, Abcbøger samt andre forhen trykte Bøger, som enten de rette Eiere ere døde fra og hvorpaa deres Arvinger intet specielt Privilegium have, eller og som Autor eller første Forlægger, om han end var i Live, dog lod henligge og ikke inden en vis Tid, saasom i det Høieste inden et helt, halvt eller fjerdedels Aars Forløb, ligesom Skriften var stort eller kostbart til, efterat samme var aldeles bortsolgt, begyndte igjen at oplægge det; thi i saa Fald maa en Anden frit oplægge samme Skrift, efterdi det er at formode, at den retmæssige Eier ved længere Forhaling sin Ret dertil har overgivet (sitert etter Bachke 1875, 49–50).

Forordningen slår altså fast at bare den som har eiendomsretten til et skriftstykke, har rett til å trykke det opp. Men hvem som har eiendomsretten, forfatteren eller for eksempel den første forleggeren, sier forordningen lite om. Videre legger den vekt på om en bok er tilgjengelig eller ikke, hvilket berodde på bokhandlerne inntil bibliotekene ble alminnelige. Dersom en bok hadde vært ute av handelen en tid, et helt, halvt eller fjerdedels år, alt etter størrelse og pris, var den fri, og da kunne hvem som helst trykke den opp igjen (jf. Tveterås 1950–96, b. 3, 345). Denne forordningen var fremdeles gjeldende i Norge da striden mellom Ibsen og boktrykker H.J. Jensen startet i 1871 (jf. nedenfor, Saken mot boktrykker H.J. Jensen).

Danmark fikk en lov om litterær eiendomsrett i 1857 som gav en beskyttelsestid på 30, senere 50 år etter forfatterens død. Loven ble vedtatt etter at saken var tatt opp på det første skandinaviske bokhandlermøtet i København i 1856. I Norge ble ikke spørsmålet oppfattet som aktuelt på den tid. Danmark hadde en stor litteratur, det hadde ikke Norge, og ingen kunne forutse at den norsk-danske litteraturen om få år skulle bli den ledende i Norden (Tveterås 1950–96, b. 3, 416). I Sverige var forfatterrett blitt sidestilt med annen eiendomsrett i trykkefrihetsforordningene av 1810–12; den hadde derfor i utgangspunktet ingen tidsbegrensning. I 1841 ble forordningene modifisert og en beskyttelsestid på 20 år etter forfatterens død innført. I 1870-årene ble spørsmålet om litterær opphavsrett skilt helt ut fra trykkefrihetsforordningene (Rinman 1951, 310). I Norge arbeidet Ole Andreas Bachke, en av Ibsens venner fra hollenderkretsen, med spørsmålet om litterær eiendomsrett gjennom hele 1870-tallet, og hans arbeid danner grunnlag for den norske Lov om Beskyttelse af den saakaldte Skrifteiendomsret av 8. juni 1876. Lovens § 1 slo fast: «Den udelukkende Ret til i det Hele eller delvis at lade trykke eller paa anden Maade ad mekanisk Vei at mangfoldiggjøre et Skrift tilhører dets Forfatter.» Beskyttelsestiden ble satt til forfatterens levetid pluss 50 år etter hans død, og beskyttelsen omfattet også komposisjoner og dessuten oversettelser fra andre språk enn svensk og dansk. Stortingsbehandlingen viser at dette nå var blitt et spesialisert teknisk-juridisk område som politikerne hadde problemer med å være på høyde med. Det ble i seg selv brukt som et argument for loven at den var en «Afspeiling af det europæiske System», særlig fulgte man den danske og tyske lovgivning, ble det sagt, og «Naar man staar paa en saa sikker Grund som denne, tror jeg man bør tilsidesætte alle Betænkeligheder, der maatte opstaa derved, at man maa sige sig selv, at den og den enkelte Bestemmelse forekommer vanskelig at forstaa» . Det ble likevel klaget over at det fra den litterære verden, som loven burde interessere, ikke hadde kommet et ord, «saa man skal ikke af den offentlige Diskussion have faaet klarnet Begreberne» ( Stortingstidende : forhandlinger i Odelstinget 1876, 662).

Sverige fikk en tilsvarende lov samme år. Den hadde etter mønster av den norske en paragraf om at forfatterretten til et skrift gjaldt både det språket skriftet var forfattet på, så vel som «dets Mundarter», og at i «denne Henseende skal Norsk, Svensk og Dansk betragtes som tilhørende samme Sprog» (§ 15 i Den norske lov). Den danske lov gav bare en viss frist for forfatteren til selv å besørge oversettelser; deretter ble skriftet fritt. Det var punktet om å betrakte svensk, norsk og dansk som «munnarter» av samme språk som førte til størst debatt i det norske Stortinget, og det møtte i første omgang også motforestillinger i Sverige. I Sverige ble det til slutt vedtatt enstemmig, men både den norske og den svenske debatten viser at på dette tidspunktet var det langt fra selvsagt at retten til et skrift også omfattet retten til oversettelser av dette skriftet (Rinman 1951, 311–15). Dette skulle også bli tydelig da debatten om internasjonale avtaler kom opp det følgende tiåret.

Siden både den norske og den svenske loven dermed beskyttet forfattere mot uautoriserte oversettelser mellom de to språk, lå veien åpen for full gjensidighet, og Norge og Sverige inngikk en bilateral avtale allerede 16. november 1877 (gyldig fra 1. januar 1878). Denne var trolig medvirkende til at Ibsen ble lest på originalspråket i Sverige. I hans levetid utkom bare Brand (1870) og Kämparne på Helgeland (1876) som svenskspråklige bokutgivelser i Sverige (jf. Pettersen 1922, 8, 29). Oversettelsene ble i all hovedsak gjort bare for teatrene. Sverige-Norge inngikk deretter en bilateral avtale med Danmark 5. desember 1879, som ble gyldig fra 1. januar 1880 (Svedjedal 1993, b. 1, 46).

SAKEN MOT BOKTRYKKER H.J. JENSEN

Ståle Dingstad

Den saken som i Norge særlig aktualiserte spørsmålet om forfatterrett, var Ibsens konflikt med boktrykker Hans Jacob Jensen. Flere brev fra 1870-årene dreier seg om eller omtaler saken, og fordi den også har generell bokhistorisk og rettshistorisk interesse, gis det her en samlet fremstilling av den med presentasjon av sakens viktigste dokumenter og henvisninger til de aktuelle Ibsen-brevene (jf. også Haugholt 1956).

Saken startet med at Jensen planla å trykke opp og gjenutgi Ibsens to skuespill Fru Inger til Østeraad 1857 og Hærmændene paa Helgeland 1858. Som tidligere eier og utgiver av Illustreret Nyhedsblad, der stykkene var trykt første gang, påberopte Jensen seg retten til å trykke nye opplag. I et tapt brev av 13. september 1871 har Jensen henvendt seg til Ibsen og meddelt ham dette. I samme brev har Jensen spurt om Ibsen ønsket å foreta rettelser eller forandringer, og derfor vedlagt en pakke som inneholdt «Revisionsaftryk af de første Ark af Bøgerne» ( Norsk Retstidende 1876, 433). På dette gir Ibsen et krast, avvisende svar 17. september 1871.

I et utkast til en redegjørelse fremgår det at Ibsen først har oppfattet brevet som en trussel og et krav om løsepenger. Til grunn for en slik antagelse ligger Jensens tidligere økonomiske vanskeligheter. Først gjennom kjennskap til brev fra Jensens juridiske rådgiver til Gyldendal 23. september 1871 har Ibsen forstått at Jensen ville gjøre alvor av opptrykkene (NBO Ms.8° 1950; jf. HU 19, 446).

23. september 1871 heter det i en bekjentgjørelse fra Jensen i flere aviser at stykkene er under pressen, og at de om kort tid vil utkomme. 14. oktober annonserte så Jensen i Norsk Folkeblad: «Paa Undertegnedes Forlag er udkommen og faaes i Boghandelen Hærmændene paa Helgeland. Skuespil i fire Akter af Henrik Ibsen. Andet Oplag. Pris heftet 48 Skill. H. J. Jensen» (sitert etter Haugholt 1956, 220).

Etter Jensens bekjentgjørelse skrev Ibsen 28. september et åpent brev «Til samtlige danske boghandlere» der han gjorde rede for saken. Brevet ble sendt via Hegel, som sendte det videre til redaksjonen i det danske Dagbladet. Ibsens språkbruk var så sterk at redaksjonen i avisen ved C.St.A. Bille eller V. Topsøe sensurerte flere av uttrykkene (jf. HU 19, 441). Det var først i en formildet form Ibsens brev kom på trykk i det danske Dagbladet 3. oktober (jf. endringsnoter i brevet), noe også Hegel bemerker i brev til Ibsen 4. oktober (KBH HC).

En ukes tid senere kom det svar fra Jensen i det danske Dagbladet, datert 6. oktober. Her hevder Jensen at han har kjøpt forlagsretten til de nevnte verkene fra Ibsen, og at han dermed har rett til å foranstalte nye opplag. Da Ibsen har til hensikt å utgi nye utgaver av de nevnte skriftene på Gyldendal, ser Jensen seg nødt til å sørge for «Standsning af dette Indgrep i min Eiendomsret» gjennom en advokat, samtidig som han appellerer til de danske bokhandlerne:

Det er saaledes mig, der som Eier af Forlagsretten til nævnte Skrifter til Forsvar for min gode Ret, maa paakalde de danske Boghandleres venlige Bistand til Opretholdelse af den literaire Eiendomsret ligeoverfor Digterens excentriske Indfald (sitert etter Haugholt 1956, 222).

Påstand stod dermed mot påstand. Ibsen redegjorde for saken i et åpent brev datert 15. oktober under overskriften «Til Oplysning om Attentatet paa min literaire Eiendom». Det ble trykt i det danske Dagbladet 20. oktober, og på samme måte som med de foregående brevene ble også det trykt opp i Nordisk Boghandlertidende.

Debatten verserte samtidig i de norske avisene, men her deltok ikke Ibsen. Han skrev en artikkel beregnet på Morgenbladet, men denne skal Michael Birkeland ha holdt tilbake av hensyn til Ibsen selv. I brev til M. Birkeland 10. oktober 1871 takker Ibsen ham for det. I den norske offentligheten fikk Ibsen bistand av sine venner hollenderne. Ludvig Ludvigsen Daae publiserte en artikkel «Om H.J. Jensen som Henrik Ibsens Forlægger», signert «En Udenforstående» i Morgenbladet 27. september. Ole Andreas Bachke redegjorde for saken i to artikler i Morgenbladet, først 12. oktober under tittelen «Bogtrykker H.J. Jensens Forlæggervirksomhed» signert «O.A.B.», dernest anonymt 19. oktober under tittelen «Hr. Bogtrykker Jensen». I den første artikkelen viste Bachke til det generelle rettsprinsipp om at den som påstår å ha fått en større rett enn overdrageren medgir, plikter å føre beviset. Han anførte en rekke europeiske rettskilder til fordel for det synspunktet at nye opplag bare kunne utgis med forfatterens uttrykkelige samtykke.

Jensen på sin side fastholdt påstanden om eiendomsrett til stykkene i innlegg i Morgenbladet 26. september, 29. september og 14. oktober 1871. Men det ser ikke ut til at Jensen har fått særlig støtte i avisene. I hvert fall bemerker den sindige O.A. Bachke om sitt eget innlegg i saken i brev til Ibsen 15. oktober: «Jeg har undertvunget min indignation og anslaat de mildere strenger, som bedre passer til min natur. – Efter forskjellige uttalelser fra flere hold tør det ogsaa være at publikum nu synes at Jensen har faat nok» (Ording 1927, 237).

Senere, under selve prosessen, annonserte Jensen igjen for sitt opptrykk av Hærmændene paa Helgeland. Det ledet til ytterligere brevveksling mellom Hegel, Ibsen og J.H. Thoresen. Før saken var avsluttet, hadde Ibsen utgitt sine reviderte utgaver av de to stykkene på Gyldendal, der Hærmændene på Helgeland utkom 4. desember 1873 og Fru Inger til Østråt 17. desember 1874.

En viktig grunn til at saken kunne skape så mye uklarhet, var det eksisterende lovverket, der forordningen av 1741 fremdeles var gjeldende i Norge, og der beskyttelse av forlegger- og boktrykkerinteressene var det mest fremtredende (Bachke 1875, 55; jf. ovenfor, under Forfatterrett).

Den 17. desember 1871 tok Johan Herman Thoresen på Ibsens vegne ut forliksklage til Christiana Forligelseskommission:

I «Illustreret Nyhedsblad» aftryktes i sin Tid efter Overenskomst mellem dette Blads Redaktør, P. Botten Hansen, og Digteren Henrik Ibsen den sidstes Skuespil «Fru Inger til Østeraat». Efter Aftale toges derhos nogle Separataftryk for Boghandelen. Efter senere Overenskomst mellem Botten Hansen og Ibsen omdeltes den sidstes Skuespil «Hærmændene paa Helgeland» som Tillægshefte til samme Blad, hvorhos ogsaa af dette Arbeide efter Aftale et fastsat Antal Exemplarer bragtes i Boghandlen. Heraf erfares Hr. Bogtrykker H. J. Jensen, som dengang var Eier af «Illustreret Nyhedsblad», at tage Anledning til at paastaa at have erhvervet fuldstændig Forlagsret til disse Arbeider, medens Ibsen aldrig har transigeret om mere end Retten til specielt nævnte Benyttelse i «Illustreret Nyhedsblad» med hvad dermed stod i Forbindelse. Da Hr. H. J. Jensen, forsaavidt angaar «Hærmændene paa Helgeland», virkelig har handlet efter sin Paastand og uberettiget udgivet en ny Udgave, hvilken Boghandlerne Jacob Dybwad og Alb. Cammermeyer falholde, kan Ibsen ikke lade dette hengaa upaatalt (Anonym 1875b).

Da saken endte uten forlik, engasjerte Ibsen, etter råd fra J.H. Thoresen, Emil Stang, sønn av statsminister Frederik Stang, som advokat. Ibsen tok deretter ut stevning mot Jensen 5. januar 1872 (Anonym 1875b).

Saken ble først behandlet i byretten. Byrettsdommen 28. september 1875 inkluderer en saksfremstilling og konkluderer med å idømme Jensen bot, inndragelse, erstatning og saksomkostninger:

kjendt for Ret:

Indstevnte, Bogtrykker H. J. Jensen kjendes uberettiget til Forlag eller Oplag af Citantens, Digteren Henrik Ibsens, Skrifter: «Hærmændene paa Helgeland» og «Fru Inger til Østeraat», og bør de af Indstevnte eftertrykte Exemplarer af førstnævnte Skrift, der hos ham befindes eller tilhøre ham, til Citanten være forbrudte.

Indstevnte bør derhos for Overtrædelse af Straffelovens Kapitel 22 § 20 bøde til Statskassen 10 – ti – Speciedaler, samt til Citanten betale Erstatning efter uvillige Mænds paa Indstevntes Bekostning optaget Skjøn, for den Skade, som kan antages Citanten forvoldt ved den af Indstevnte foranstaltede nye Udgave af «Hærmændene paa Helgeland» med 5 – fem – Procent aarlig Rente af Erstatningssummen fra 16de Decbr. 1871, til Betaling sker og 25 – femogtyve – Speciedaler i Sagsomkostninger.

At efterkommes inden 15 Dage efter Dommens Forkyndelse under Adfærd efter Loven (Anonym 1875b).

Stang skrev til Ibsen samme dag og gratulerte ham med utfallet, men la til at det var sannsynlig at Jensen kom til å anke dommen. I brev til Ibsen 12. oktober 1875 informerte han om at det hadde skjedd, og at saken ville komme opp til ny behandling våren 1876.

Forut for Høyesteretts behandling skrev så Stang igjen til Ibsen 1. april 1876 og opplyste at saken ikke lenger stilte seg så gunstig for Ibsens vedkommende:

Jeg har at meddele Dem, at Deres Sag med Bogtrykker Jensen er indtraadt i et nyt og for Dem mindre fordelagtigt Stadium ved et af Jensen under 21de Marts d. A. Optagne Thingsvitne. Under dette er det nemlig endelig bevidnet af et Par herværende Boghandlere, hvilket ogsaa er forklaret i Ærklæringen fra forskjellige andre Boghandlere, at begge de ompræcederede Skrifter i længere Tid havde været udsolgte før den nye Udgave paabegyndtes.

Vi løbe efter dette den Fare at Høiesteret vil antage Forlagsretten til den ældre Form af Hærmændene og fru Inger falden i det Frie. Derimod vil Deres Eiendomsret til de reviderede Udgaver være Dem forbeholdne, selv om Sagen skulde tage den nærmeste mindre gunstige Vending.

Forøvrigt skal jeg gjøre hvad jeg kan for at afværge dette Resultat og er derav ikke uden Haab, deels af formelle, deels af reelle Grunde.

At Jensen ikke skal blive tilkjendt nogen Forlagsret til Skriftene, anseer jeg for ganske givet (RAO PA 142).

Da saken ble behandlet i Høyesterett, var det vesentlig to spørsmål retten tok stilling til: «Det første Spørgsmaal under Sagen er, hvorvidt Ibsen i sin Tid har overdraget til Jensen Forlagsretten til de nævnte Skrifter, eller han kun har overdraget ham en begrænset Ret til at trykke dem. I denne henseende staa begge Parters Paastande naturligvis mod hindanden» ( Norsk Retstidende 1876, 434). Her stod retten overfor det problem at opplysninger om saken utover det partene selv hadde oppgitt, ikke var tilgjengelig. Noen form for skriftlig avtale eller kontrakt mellom forfatter og forlegger fantes ikke, og den mannen som hadde stått for forhandlingene, redaktøren av Illustreret Nyhedsblad Paul Botten-Hansen, var død. Retten tok imidlertid stilling til spørsmålet på prinsipielt grunnlag, og det skulle bli avgjørende for utfallet. Førstvoterende dommer Christopher Hansteen formulerte seg slik:

Min Mening er, at naar det ikke er oplyst, hvorvidt det er udtrykkelig aftalt, at Forlagsretten, den fulde og uindskrænkede Forlagsret, er afstaaet, eller om der kun er afstaaet en Ret til at trykke et Oplag, saa maa i Almindelighed Formodningen være for, at kun Retten til første Oplag er afhændet. Men hva man nu end i Almindelighed herom vil antage, tror jeg det maa være klart, at naar som her et Skrift er solgt til Trykning i et Blad, maa Formodningen være mod, at det har været Forfatterens Mening at Afstaa den fulde Forlagsret, saaledes at Bladets Forlægger senere skulde kunne trykke nye Oplag ( Norsk Retstidende 1876, 434).

I Ibsens tilfelle var skriftene solgt til trykking i et blad. Det lå da i forholdenes natur at hverken forfatteren selv eller bladutgiveren kunne forutsettes å ha tenkt på trykking av senere opplag når ingenting var nevnt om dette. At det i dette tilfellet også var gått noen eksemplarer til bokhandelen, kunne ikke forandre saken, da det ikke var grunn til å tvile på at trykkingen for bladets abonnenter fra begge parters side hadde vært ansett som hovedsaken, det annet som en biting.

I mangel av nærmere opplysninger er det altså rettens mening at saken går Jensen imot allerede på grunn av bevisbyrdens stilling. Som et tilleggsmoment ble det anført at Jensen under konkursbehandlingen i 1864 ikke hadde oppgitt forlagsretten til disse to stykkene som sin eiendom. Jensen hevdet selv at det var fordi forlagsretten den gang ble ansett for å være ganske verdiløs. Men samtidig hadde han oppgitt forlagsretten til en rekke andre skrifter, til tross for at flere av dem innbragte én spesidaler eller mindre på auksjon. Denne brist i logikken var også Ibsen tidlig klar over (jf. brev til M. Birkeland 10. oktober 1871).

Det Høyesterett deretter tok stilling til, var spørsmålet om det kunne antas at retten til å utgi skriftene på nytt i henhold til gjeldende forordning av 7. januar 1741 var «faldt i det Frie i 1871 som Følge af, at Skrifterne da vare udsolgte» ( Norsk Retstidende 1876, 435). For det tilfellet at saken i hovedspørsmålet skulle gå Jensen imot, hadde Jensens advokat T.E.B. Heiberg anført dette prinsipielle standpunkt «som Grund til Frifindelse for enhver Straf efter Kriminalloven, – – –, Konfiskation, Erstatning og Sagsomkostninger» ( Norsk Retstidende 1876, 435). I første omgang var det Hærmændene paa Helgeland det gjaldt, og Jensen kunne her henvise til Norsk Bog-Fortegnelse 1848–1865, utgitt i 1870 av P. Botten-Hansen og Siegwart Petersen, som anførte stykket som utsolgt, samt uttalelser fra Feilberg & Landmark om at boken forgjeves hadde vært etterspurt i flere år, og lignende erklæringer fra bokhandlerne Richie, Petersen og Stensballe.

Her stod retten i en vanskelig situasjon. Forordningen av 1741 var foreldet og ikke lenger i samsvar med rettsoppfatningen i slike spørsmål. Rettens flertall gikk derfor inn for en svært streng tolkning av uttrykket «aldeles bortsolgt». Førstvoterende la her liten vekt på bokfortegnelser og innkomne erklæringer, men fremholdt at det måtte stilles de strengeste krav til bevisførsel om man ønsket å tilegne seg retten til å utgi en bok med den begrunnelse at boken var utsolgt. Løse erklæringer som de foreliggende var ikke nok. En av dommerne, Christian Julius Blich, måtte erklære seg uenig i den rigorøse tolkningen. Skulle man følge førstvoterende, mente han, var det ikke nok å foreta undersøkelser her i landet eller i de skandinaviske landene, det måtte kreves at man henvendte seg til samtlige bokhandlere i Europa, kanskje hele verden rundt, for å høre om verket var utsolgt eller ikke. De andre dommerne sluttet seg imidlertid til førstvoterende, og dommen i Høyesterett ble dermed i samsvar med byrettsdommen. Høyesterett anså at boktrykker Jensen var uberettiget til å trykke opp Hærmændene paa Helgeland, og at han dermed ikke kunne unngå å dømmes til bot, inndragelse og erstatning samt saksomkostninger. Konklusjonen ble dermed: «Byrettens Dom bør ved Magt at stande. Processens Omkostninger for Høiesteret betaler Bogtrykker H.J. Jensen til Henrik Ibsen med 70 – sytti – Speciedaler» ( Norsk Retstidende 1876, 437).

Jensen ble her som i byretten dømt til erstatning etter upartiske menns skjønn. Erstatningen ble i etterkant satt til 500 kroner. Ifølge Ibsens advokat Stang var det et meget lavt beløp, og i brev til Ibsen 27. desember 1876 og 21. mars 1877 ber han Ibsen vurdere om man bør kreve overskjønn. Ibsen svarer imidlertid i brev til E. Stang 26. mars 1877 at han er tilfreds med utfallet. Av regnskapsbøkene og korrespondansen fremgår det ikke klart hvilket honorar Stang beregnet seg, og hvilket beløp Ibsen ble tilgodesett med, men Stang skriver i brev til Ibsen 26. april 1877 at han har holdt tilbake det som tilkommer ham av de 500 kroner Ibsen ble tilkjent i skadeerstatning. Stang spør samme sted om det ubetydelige restbeløpet skal innbetales til Ibsens kommisjonær Lund i Kristiania. I Ibsens regnskapsbok er det under 8. juli 1878 blant utgiftspostene oppført et beløp på 475 kroner, som omfatter gasje for andre kvartal (400 kroner) «samt et indestående restbeløb modtaget gjennem boghandler Lund», altså 75 kroner (NBO RB 1870).

Saken skal være den første norske høyesterettsdom der det opphavsrettslige spesialitetsprinsipp er anvendt, det vil si at det almene spesialitetsprinsipp som tilsier en restriktiv fortolkning av uklare eller mangelfulle avtaler, er lagt til grunn. I dag er dette utviklet til det alminnelige tolkningsprinsipp, og det betyr for eksempel at avtaler blir oppfattet å gjelde bare de utnyttelsesmuligheter som var naturlige på det tidspunkt avtalen ble inngått (Graasvold, Djønne & Bing 2006). Det er åpenbart at konflikten mellom Ibsen og Jensen har sin bakgrunn i den utviklingen som foregikk i bokmarkedet fra 1850- til 1870-årene. Da Hegel i 1869 meddelte Ibsen at han hadde kjøpt forlagsretten til Kongs-Emnerne fra J. Dahl, hadde Ibsen først sagt seg glad for at forlagsretten nå var gått over til Hegel. Det var først da Hegel selv tok opp spørsmålet om avtalen mellom Ibsen og Dahl gjaldt mer enn ett opplag, at Ibsen svarte at Dahl hadde solgt noe han aldri hadde eid. Men i 1850-årene var det ingen som tenkte på muligheten for flere opplag; derfor var det vanlig å anta at eiendomsretten var uinnskrenket (jf. brev til F. Hegel 25. januar og 12. februar 1870 med kommentarer; Tveterås 1950–96, b. 3, 226).

IBSEN UTENFOR NORDEN

Ståle Dingstad

Det første Ibsen-stykke i tysk språkdrakt var John Griegs oversettelse av Kongs-Emnerne i 1866, «Die Thronprätendenten» (jf. brev til M. Birkeland 4. og 5. mai 1866). Oversettelsen ble ikke publisert før i 1928 av Just Bing i Edda, og da bare delvis. Ifølge Ibsens brev til Birkeland ble de tre første aktene «forelæste for en literær Kreds i Dresden», muligens den ovenfor omtalte Literarischer Verein zu Dresden, men andre kilder til dette er ikke kjent.

Den første publiserte oversettelsen av Ibsen til tysk var diktene «Med en Vandlilje» og «Lysræd». De ble publisert i en antologi med nordisk poesi, Album Nordgermanischer Dichtung, oversatt av Edmund Lobedanz og utgitt i Leipzig i 1868. Her ble Ibsen viet liten plass med sine to små dikt, mens for eksempel Bjørnson var representert med 23 dikt.

I 1870 ble den første Ibsen-biografien på tysk publisert etter et initiativ fra ham selv. Den ble skrevet av Lorentz Dietrichson, oversatt og bearbeidet av P.F. Siebold og trykt i Illustrirte Zeitung i Leipzig 19. mars 1870. Høsten 1871 ble Ibsen omtalt i tidsskriftet Im neuen Reich og beskyldt for anti-tyske holdninger (jf. åpent brev 23. november i samme tidsskrift og brev til F. Hegel 27. desember 1871 med kommentarer).

I februar 1872 utkom Siebolds oversettelse av Brand til tysk i Kassel, som den første bok av Ibsen på tysk. Allerede i april samme år kom to nye oversettelser ved Adolf Strodtmann, Die Kronprätendenten og Der Bund der Jugend. I løpet av året skrev Strodtmann flere artikler om Ibsen ved siden av å oversette en rekke dikt. Den første publisering av artiklene er ikke kjent, men i 1873 kom de ut i bokform sammen med diktene under tittelen Das geistige Leben in Dänemark. G. Brandes ytte vesentlige bidrag til utarbeidelse av boken (jf. kommentar til brev til A. Strodtmann 20. mars 1873). Noe av den samme kritikken som møtte Ibsen i tidsskriftet Im neuen Reich, blir også fremført her, men Ibsen får ellers meget god omtale, og han er viet over femti sider, mens Bjørnson bare omtales over et par sider. Det påpekte også en anmelder av boken: «mens han behandler lyrikeren Ibsen svært inngående og meddeler tallrike prøver, blir Bjørnsons dikt ikke engang nevnt» (Anonym 1873; til norsk ved HIS). Strodtmanns bok om åndslivet i Norden skal også ha vært grunnlaget for den første boken om Ibsen som ble utgitt av den svensk-polske forfatteren Wawrzyniec grev Engeström i Warszawa desember 1875: Henryk Ibsen, poeta norwegski (Anker 2, 60).

I 1874 kom Julie Ruhkopfs oversettelse av Brand ut i Bremen. I 1876 fulgte enda en tysk utgave av Brand, utgitt i Wismar og oversatt av Alfred von Wolzogen. Ruhkopf oversatte trolig også hele Kejser og Galilæer til tysk, men fant ingen utgiver, og Ibsen var misfornøyd med oversettelsen (jf. kommentar til brev til J. Ruhkopf [17. mars 1876]).

I München inngikk Ibsen et samarbeid med Emma Klingenfeld. I mars 1876 utkom Nordische Heerfahrt, i 1877 Die Herrin von Oestrot og i 1878 Stützen der Gesellschaft, alle i Klingenfelds oversettelse og i kommisjon hos T. Ackermann (jf. nedenfor, De tyske originalutgavene).

Om flere av de tidlige Ibsen-oversetterne, som Klingenfeld, Ruhkopf og Catherine Ray, er relativt lite kjent. Oversettere var dårlig betalt og deres sosiale prestisje lav. Det var derfor mange kvinner blant dem, eller som det en gang ble sagt: «tidligere lærerinner og guvernanter» (BBBD 1, 34–35). Dette gjelder for Ruhkopf, som hadde vært guvernante, men også forfatter i eget navn. Ibsen skrev til F. Hegel 3. mai 1887 at Klingenfeld var formuende og ikke økonomisk avhengig av oversetterarbeidet.

Den 30. januar 1876 ble det første Ibsen-stykke spilt på en tysk scene da Meininger Hoftheater satte opp Die Kronprätendenten. Oppførelsen i Meiningen blir vanligvis regnet som en prøveoppførelse, og den resulterte i at Meininger-ensemblet satte opp stykket i Berlin i juni samme år. I mellomtiden hadde Nordische Heerfahrt hatt premiere ved Hof- und Nationaltheater i München 10. april 1876, og det er denne som gjerne blir regnet som Ibsens egentlige scenedebut på tysk teater. Oppførelsene ble anmeldt uten at de kan sies å representere noe gjennombrudd for Ibsen. Langt større suksess hadde Stützen der Gesellschaft i 1878. Hele tre oversettelser av stykket utkom med korte mellomrom, først Emma Klingenfelds, deretter Wilhelm Langes, begge i 1877 (1878 på tittelbladet), og i 1878 Emil Jonas’ «bearbeidelse» (jf. HFL 3, 57). Skuespillet ble oppført på en rekke scener i Tyskland, blant annet på fem forskjellige scener i Berlin i februar 1878 (jf. HFL 3, 59–60).

Det gikk altså ti år fra den første tyske oversettelsen av et Ibsen-stykke i 1866 til han ble spilt første gang på en tysk scene. Da han først ble introdusert på tyske teatre, var det med de historiske skuespillene han hadde skrevet i Norge på 1850- og 1860-tallet. Gjennom 1870-årene investerte Ibsen derfor mye tid i gjenbruk og oversettelser av dikt og dramaer han hadde skrevet langt tidligere.

I England var situasjonen ikke helt ulik: Det tok lang tid fra den første introduksjonen til Ibsen ble et kjent navn. Ibsens navn kom sannsynligvis på trykk i England første gang 3. mars 1872, i tidsskriftet The Spectator, i anledning utgivelsen av Digte i 1871. Anmeldelsen var skrevet av den unge Edmund Gosse. Samme år (20. juli) publiserte han en anmeldelse av Peer Gynt i The Spectator. Han anmeldte også Kongs-emnerne i The Academy 1. august. Gosses artikkel «Norwegian Poetry since 1814» ble trykt i Fraser’s Magazine i oktober, og en lang artikkel, «Ibsen, the Norwegian Satirist», kom i Fortnightly Review i januar 1873. Disse artiklene skulle få ringvirkninger. Anmeldelsen av Peer Gynt ble også publisert i tidsskriftet The Living Age, New York, i august 1872 og er den første introduksjonen av Ibsen for amerikanske lesere. Gosses artikkel om den norske satirikeren Ibsen ble grunnlaget for den første introduksjonen av Ibsen for franske lesere gjennom Leo Quesnels to artikler fra 1873 og 1874 i tidsskriftet La Revue politique et littéraire : Revue bleue. I løpet av de nærmeste årene skrev Gosse en rekke artikler om og anmeldelser av Ibsens diktning (jf. kommentarer til brevene til E. Gosse). Gosse forsøkte også å besørge oversettelser av Ibsen til engelsk, men her hadde han mindre hell med seg. Han fikk selv ferdig en oversettelse av Kjærlighedens Komedie til blankvers våren 1873, men klarte ikke å skaffe noen forlegger (M. Meyer 1971, 361). To oversettelser av Ibsens dikt, «De forlovedes vise» fra Kjærlighedens Komedie og «Agnes» fra Brand, tok han med i sin egen diktsamling On Viol and Flute (1873). Samme år ble Ibsen også omtalt av Robert Buchanan, senere en av hans argeste fiender, i boken Master-Spirits. Buchanans bok var basert på artikler fra en rekke tidsskrifter, så han kan neppe ha vært noe særlig senere ute enn Gosse (Rem 2006, 46).

I 1872 ble diktet «Terje Vigen» utgitt på engelsk i en oversettelse ved Johan A. Dahl. Diktet utkom i Bergen, i antologien Norwegian and Swedish Poems, trolig på ettersommeren 1872. Samlingen ble anmeldt en rekke steder, foruten i Norge også i engelske aviser og tidsskrifter (HFL 2, 104). I Translations from the Norse ved Andrew Johnston, utgitt 1877, inngikk også en oversettelse av «Terje Vigen», dessuten første akt av Catilina, tre korte dikt og et resymé av Brand. Skriftet ble trykt privat for foreningen The British-Scandinavian Society, en forening som hadde kontakt med Ibsen i 1875, da den gjorde ham til æresmedlem. Johnston skrev at «Jeg kjenner mennesker som har lært seg norsk, uten noen som helst intensjon om å dra til Norge, kun for å kunne lese Brand. Det har de gjort rett i» (Rem 2006, 51–52, 325).

Den første oversettelsen av et helt Ibsen-stykke til engelsk var Catherine Rays The Emperor and the Galilean, utgitt på Samuel Tinsleys forlag i London 1876. Langt viktigere ble imidlertid William Archers entusiasme for Ibsen. Archer oversatte Samfundets støtter, først under tittelen The Supports of Society, og anmeldte stykket i The Mirror of Literature 2. mars 1878. Senere oversatte han stykket en gang til under tittelen Quicksands or The Pillars of Society, og det var med dette Ibsen første gang ble satt opp på en engelsk scene, på Gaiety Theatre i London 15. desember 1880 (HFL 3, 60).

I England kom altså ikke de historiske skuespillene til å få noen betydning, og det var en av grunnene til at gjennombruddet her kom senere enn i Tyskland.

DE TYSKE ORIGINALUTGAVENE

De tyske utgivelsene Ibsen selv tok initiativet til, det vil si Emma Klingenfelds oversettelser Nordische Heerfahrt (1876), Die Herrin von Oestrot (1877) og Stützen der Gesellschaft (1878), kom alle ut i München med «Theodor Ackermann» på tittelbladet. Dessverre gir regnskapsbøkene ingen informasjon om Ibsens utgifter til disse utgivelsene (jf. ovenfor, under Ibsens økonomi 1870–79), og vi har heller ingen informasjon om opplagstall, salg, kommisjonsavtale, teatereksemplarer o.l. Den eneste antydning om utgiftene får vi i brev til F. Hegel 9. november 1876, der Ibsen opplyser at trykningsomkostningene til Nordische Heerfahrt kom på 325 mark (290 kroner). I kommentar til brev til T. Ackermann 25. mars 1876 kan vi se hvordan frieksemplarene av samme bok ble distribuert.

Ackermann startet forlagsvirksomhet i 1865, da han gav ut en liten bok forfatteren selv hadde bekostet, og som Ackermann heller ikke betalte ham honorar for. Ackermann gav senere ut flere skrifter på samme måte. I hovedsak publiserte han vitenskapelig litteratur, med vekt på historie og kulturhistorie, men han gav for eksempel også ut tre skuespill av Hermann Lingg. Ibsen var heller ikke den første norske dramatiker hos Ackermann; i 1875 kom Bjørnsons Ein Fallissement ut hos ham i en «vom Verfasser veranstaltete allein rechtmässige deutsche Ausgabe» (Meiner 1965, 17–20). Noen rettskraft hadde disse formuleringene ikke, selv om de var ment slik. Da Reclam utgav sin egen oversettelse av Ein Fallissement (ved W. Lange, 1876), ville Ackermann gå til sak. Han viste til at boken først var utkommet i Tyskland, og at tittelbladet advarte mot senere «Rückübersetzung» – oversettelse tilbake til originalen, men sannsynligvis uten resultat (BBBD 1, 101–02). I Ibsens tilfelle var alle bøkene først utkommet på dansk-norsk i København. Overfor publikum og forleggere viste disse formuleringene likevel at oversettelsene var kommet i stand med forfatterens tillatelse, og at de hadde fått hans kvalitetsstempel.

At Ackermann bare var kommisjonær for utgivelsene, fremgår ikke av tittelbladene i bøkene, men det blir klart av et brev Ibsen skrev til stortingsmann H.E. Berner 18. februar 1882:

«Hærmændene på Helgeland» er på min bekostning oversat af Emma Klingenfeld og trykt og udgivet, ligeledes på min bekostning og uden at jeg har erholdt noget forfatterhonorar, hos Theodor Ackermann i München, der desuden som kommissionær beregner sig 50 % af indtægten af de solgte exemplarer. Virkeligt forlag af de norske dramatikeres arbejder tør nemlig de tyske boghandlere ikke indlade sig på, da de formedelst den manglende konvention aldrig kan være sikkrede mod konkurrerende udgaver.

«Fru Inger til Østråt» er oversat og udgivet på samme vilkår som «Hærmændene».

«Samfundets støtter» ligeså.

Ved å autorisere oversettelser kunne Ibsen få et forsprang på andre oversettere ved at korrekturarkene fortløpende ble sendt den utvalgte oversetteren fra Gyldendal, mens eventuelle konkurrenter måtte vente til originalutgaven forelå. Det viste seg likevel at Langes utgave av Samfundets støtter på Reclam konkurrerte så effektivt i pris – den kostet 20 pfennig – at «Min egen, der er anstændigt udstyret, koster 2 RmՖ [riksmark] og finder derfor kun ringe afsætning» (brev til H.E. Berner 18. februar 1882). Lange tjente dessuten penger på sin egen utgave ved teatrene. Da Et dukkehjem skulle oversettes, så Ibsen derfor ingen annen mulighet enn å innlede et samarbeid med Lange (jf. kommentar til brev til A. Larsen 10. oktober 1879).

DEUTSCHE GENOSSENSCHAFT DRAMATISCHER AUTOREN UND COMPONISTEN

Narve Fulsås og Ståle Dingstad

Sammen med juristen og forfatteren Ernst Wichert var Paul Heyse initiativtager til en forening av dramatiske forfattere og komponister som ble stiftet 17. mai 1871 i Nürnberg og fikk sete i Leipzig. Inntil 1857 var det ikke vanlig at teatre betalte for stykker som allerede var trykt, noe som førte til at mange stykker heller ikke ble publisert i bokform. Det var bare de store hoffteatrene i Berlin, München og Wien og Thalia-Theater i Hamburg som betalte tantiemer; for helaftenstykker vanligvis 10 % av bruttoinntekten, for kortere stykker forholdvis mindre, uavhengig av om stykket var trykt eller ikke. 12. mars 1857 ble det innført en lov som beskyttet dramatiske verker. Etter dette tidspunktet betalte de fleste teatre imidlertid bare et fast honorar, ikke tantiemer, og ved mindre teatre utgjorde det sjelden mer enn 50 thaler (133 kroner). Ved tantiemehonorering ble prosentsatsen avtalt i hvert enkelt tilfelle: For kassestykker kunne kjente dramatikere forlange 10–15 % eller mer, mens mindre kjente forfattere måtte nøye seg med 5–6 %. Det oppstod også en rekke teateragenturer som tok seg av oppgjøret mellom forfatterne og teatrene, og som ble anklaget for å utnytte forfatterne. De var særlig interessert i langvarige kontrakter med forfattere av lystspill og farser, og etter at teaternæringen ble fri 1869/71, fikk de stor innflytelse på repertoarpolitikken (BBBD 1, 81, 106; Wittmann 1982, 175–76; Moisy 1981, 188).

Deutsche Genossenschaft dramatischer Autoren und Componisten ble registrert som juridisk person i Leipzig. Det skulle ivareta medlemmenes interesser når det gjaldt oppførelser og honorarer, og opptrådte selv som agentur mot en fast provisjon på 10 %. Foreningen strebet etter å få kontroll med alle offentlige oppførelser av medlemmenes verker og skulle også virke til å bedre den generelle lovgivning og forfatternes stilling overfor teatrene. Den var åpen for alle med opphavsrett til et dramatisk eller musikalsk verk som var bestemt til oppførelse. Inngangskontingenten var 15 mark (vel 13 kroner), deretter en årskontingent på ni mark (åtte kroner). Foreningens offisielle organ var Neue Zeit, først med undertittelen Wochenschrift für Theater, Kunst und Literatur, senere Wochenschrift für Deutsches Theater und Urheberrecht, utgitt i Leipzig 1871–99 (jf. Meyers Konversationslexikon 7, 103).

Rent juridisk var tyske forfattere allerede beskyttet av loven om opphavsrett av 1870/71 (jf. ovenfor, under Forfatterrett). Medlemstallet i foreningen kom også til å bli relativt beskjedent. Det var i starten 63 medlemmer, deriblant Robert Benedix, Friedrich von Bodenstedt, Gustav Freytag (som Heyse brukte en del tid til å overtale), Emanuel Geibel, Rudolf Gottschall, Franz Grillparzer, Karl Gutzkow, Hans Hopfen og Paul Lindau. I den første medlemslisten trykt i Neue Zeit 12. oktober 1871 var medlemstallet økt til 101, i april 1876 til 283, i juli 1878 til 323, men i 1884/85 var det sunket igjen til 229. Foreningen greide ikke å rekruttere de kommersielt mest suksessrike forfatterne, muligens var forretningskompetansen hos ledelsen også for svak, og den fikk dermed ikke noen stor betydning og en relativt kort levetid (oppløst 1899). Den var likevel i disse årene den eneste forfatterforening som fungerte over lengre tid ( Meyers Konversationslexikon 7, 103; Moisy 1981, 188, 193; Wittmann 1982, 182; Neue Zeit).

Ibsens tilknytning til foreningen har ikke vært undersøkt tidligere. Her som flere ganger før gikk han i Bjørnsons fotspor. Bjørnson ble medlem 24. desember 1874, mens Ibsen ble tatt opp som medlem 10. mars 1876 ( Neue Zeit 24. desember 1874 og 17. mars 1876). Foreningen forenklet Ibsens forhold til tyske teatre ved at den tok seg av utsendelse av de tyske originalutgavene og innkassering av honorarer, dermed har vi heller ikke noen omfattende korrespondanse mellom Ibsen og tyske teatre. I og med samarbeidet med W. Lange om oversettelse av Et dukkehjem (jf. ovenfor, under De tyske originalutgavene) kom imidlertid Lange til å fungere som teateragent for dette arbeidet (jf. kommentar til brev til A. Larsen 10. oktober 1879). De følgende år bokfører Ibsen teaterinntekter for Et dukkehjem som er kommet inn både gjennom Lange og gjennom Genossenschaft dramatischer Autoren (NBO RB 1870). I løpet av 1870-årene var imidlertid de tyske teaterinntektene beskjedne (jf. ovenfor, under Ibsens økonomi 1870–79).

Foreningen og ukeavisen Neue Zeit bidro til å gjøre Ibsens navn kjent blant tyske teatre og dramatikere. Allerede i den første notisen omtales Ibsen som den berømte norske dikteren ( Neue Zeit 28. april 1876). I årene etter omtales han med jevne mellomrom, og 30. mars 1878 skriver han et åpent brev i avisen om Samfundets støtter. Etter en lengre anmeldelse av Nora oder Ein Puppenheim i Neue Zeit 16. april 1880 er det imidlertid ingen omtaler av stykkene hans. Ibsen meldte seg ut av foreningen 26. mai 1884, etter at Bjørnson alt hadde meldt seg ut 4. januar samme år ( Neue Zeit 4. januar og 30. mai 1884).

IBSEN OG DET MODERNE GJENNOMBRUDD

Ibsens skandinaviske og internasjonale historie forløper ennå i 1880-årene uten felles kronologi, rytme eller periodisering. I Europa ellers er første del av 1880-årene en stille Ibsen-periode. I Tyskland blir oppførelsen av Et dukkehjem i 1880 nærmest et tilbakeslag. Stykket gjør et svakt inntrykk med den forandrede slutten som brukes i nord, og møter motstand fra teaterpublikummet som ser den originale slutten i München. Ibsen flytter tilbake til Italia i 1880, og mellom 1881 og 1886 blir ingen av hans stykker satt opp i Berlin. Edmund Gosses Ibsen-kampanje i England opphører mer eller mindre i 1880-årene, og når kampen for Ibsens forfatterskap kommer i gang igjen, er det med andre frontfigurer. Mot slutten av tiåret innledes likevel det definitive internasjonale gjennombruddet. Med hensyn til Ibsens teaterhistorie kan tidsskiftet dateres til januar 1887. Da kommer Gespenster ( Gengangere) opp i Berlin, og Ibsen blir på kort tid det store litterære navn i Tyskland. Det britiske teatergjennombruddet følger i 1889, og samme år blir oppmerksomheten vakt i Paris.

I Skandinavia blir Ibsen fra begynnelsen av tiåret en hovedfigur i det som kalles det moderne gjennombrudd, etter Georg Brandes’ boktittel fra 1883: Det moderne Gjennembruds Mænd. Situasjonen i Norge og Danmark preges ved overgangen fra 1870- til 1880-årene av at politiske og kulturelle motsetninger blir koblet sammen på en slik måte at det dannes to antagonistiske leirer. Det blir inngått en mer eller mindre formalisert allianse mellom det politiske og det litterære venstre som får stor betydning for litteraturens utvikling og posisjon, og som gjør at Ibsens forfatteridentitet på visse måter blir radikalt forandret. Tidlig i 1870-årene hadde Ibsen hamret løs på de liberale og bekymret seg over proletariatets fremmarsj. Midt i 1880-årene uttaler han sin tro på at karakterens, sinnets og viljens adel først og fremst vil hente næring fra kvinnene og arbeiderne (jf. kommentar til brev til Kristiania Arbeidersamfund 28. september 1885). Han uttrykker også sympati med sosialismen, i alle fall så lenge sosialistene ikke vil avskaffe privateiendommen (jf. bl.a. kommentar til brev til F. Limnell 26. september 1887).

I sin monumentale Georg Brandes-biografi skriver Jørgen Knudsen at «det moderne gennembrud i Skandinavien i høj grad var inspireret af [Brandes] alene, og at dette gennembrud var enestående i datidens Europa» (J. Knudsen 1994, b. 1, 85). Vi skal også fremheve Ibsens tilknytning til Skandinavia som det mest avgjørende for å forstå endringene og nyorienteringene i forfatterskapet. Men samtidig må forståelsesrammen utvides til å gjelde litteraturens vilkår i mer almen forstand. Da trengs det først et kort tilbakeblikk på fasene i Ibsens litterære utvikling.

FRA NASJONEN TIL DANNELSEN

Da Ibsen debuterte midt på 1800-tallet, var det i Norge to dominerende diskurser om kultur. Den ene var den nasjonale, organisert av motsetningen norsk/fremmed, den andre var den sosiale, organisert av motsetningen høy/lav, dannelse/allmue. I flere sammenhenger kom disse to diskursene i akutt motsetning. Bonden figurerte i den nasjonale diskursen som bærer av den nasjonale kontinuitet tilbake til sagatiden, i den sosiale diskursen som udannet allmue. I spørsmålet om å etablere et eget norsk skriftspråk ble motsetningen prekær. Et eget skriftspråk, som måtte baseres på bondedialekter, ble regnet som adelsmerket på nasjonalitet. Samtidig ble tilhørigheten til dansk skriftspråk sett som nødvendig for å vedlikeholde forbindelsen med dannelse og kultur.

Ibsens virksomhet fra han ble knyttet til Det norske Theater i Bergen i 1851 og til han forlot Norge i 1864, var hovedsakelig dominert av den nasjonale kulturdiskursen. Han var engasjert i prosjektet med å skape et norsk teater, med norsk dramatikk, norsk tale og norske skuespillere, til erstatning for den danske teatertradisjonen som fremdeles hersket mange tiår etter at den politiske foreningen var oppløst. Dette var bestemmende for Ibsens forfattervirksomhet: valg av emne, form, genre, medium. De to største arbeidene han frembragte innenfor disse rammene, er vel dramaet Kongs-Emnerne (1863) og diktet «Terje Vigen» (1862), mens det viktigste forsøket på å sprenge rammene er versdramaet Kjærlighedens Komedie (1862). Samtidig må det understrekes at som teatermann ble det Ibsens oppgave også å sette opp en mengde farser, vaudeviller, komedier og lystspill, og at det han lærte av dette, ble av avgjørende betydning da han senere skapte det moderne borgerlige drama.

Ibsen synes langt på vei å ha identifisert seg med det nasjonale teaterprosjektet og med den oppfatningen at litteraturen først og fremst skulle bidra til å uttrykke og bevisstgjøre nasjonens ånd og den nasjonale egenart. Senere laget han bearbeidelser, og han foranstaltet oversettelser av verkene fra denne perioden. De ble hans første inngangsbillett til tyske scener, og de danner utgangspunkt for én av de mange resepsjonslinjene som utgår fra Ibsens verker på 1800-tallet. Flere land, som Irland og Finland, hadde lignende nasjonalteaterbevegelser, og de var inspirert av den nasjonale Ibsen (jf. Rem 2007). Hos teaterselskapene som turnerte på den svenske landsbygden på 1800-tallet, var det blant Ibsen-stykkene Fru Inger till Östråt og Kämparne på Helgeland som stod oftest på spilleplanen (Rosenqvist 2007a, 289).

Tross sine estetiske begrensninger ble det norske nasjonale teaterprosjektet rekruttskole for to av de fremste fornyerne av europeisk dramatikk: Bjørnson og Ibsen. Det var likevel underlagt vilkår som ble opplevd som mer og mer tyngende. Først og fremst fikk det ikke økonomisk støtte av den norske staten, og både i Bergen og Kristiania utgjorde det litterært skolerte publikummet et uhyre tynt sjikt. Teatrene ble derfor henvist til smaken hos et sosialt sammensatt publikum, og kunstneriske ambisjoner måtte hele tiden balanseres mot økonomisk nødvendighet (jf. brev til Stortinget 25. oktober 1859).

I 1864 tok Ibsen farvel med dette prosjektet. Med statsstipend og innsamlede midler forlot han Norge. Samtidig forlot han det nasjonale historiedramaet. Han gikk over til dansk forlag og til å skrive stykker med emner fra samtiden. Det danske nederlaget, det «norsk-svenske sviket» og skandinavismens sammenbrudd i 1864 gav moralsk patos til nyorienteringen: Det gikk ikke lenger an å dyrke den stolte fortiden når det ble oppvist en slik ynkelighet i samtiden. Skandinavismen hadde gjort det mulig til en viss grad å forene arbeidet for å fremme det nasjonalt særegne med opprettholdelse av forbindelsen til Danmark. Dette er sannsynligvis noe av bakgrunnen for at 1864 ble så traumatisk ikke bare for Ibsen, men også for mange andre i den norske akademiske eliten.

Ibsens forfattervirksomhet rettet seg nå først og fremst mot det bokkjøpende publikummet og dermed mer eksklusivt mot dannelsen. Det var hos dette publikummet han fikk sitt definitive skandinaviske gjennombrudd med Brand (1866) og Peer Gynt (1867). Når Ibsen i 1869 igjen skriver et teaterstykke, De unges Forbund, er det bokutgaven som får prioritet fremfor teaterinteressene. Men med dette stykket skapte han samtidig sitt store suksesstykke hos det konservative teaterpublikummet. Med De unges Forbund slapp han endelig til på Det kongelige Theater i København. På Christiania Theater gikk stykket nesten hver sesong, og det ble, sammen med Johanne Luise Heibergs En Søndag paa Amager, teaterets aller mest spilte med i alt 122 forestillinger. Det neste Ibsen-stykket på listen, som det fjerde mest spilte totalt, er Hærmændene paa Helgeland. Rosmersholm gikk til sammenligning i alt 16 ganger over to sesonger (Blanc 1906, 30, 53).

Det var Bjørnson som skaffet Ibsen dansk forlegger, men ellers skiller Bjørnsons og Ibsens baner lag fra denne tid. Bjørnson holder fast på et folkelig-grundtvigiansk prosjekt. Han prøver å nå et folkelig publikum med bøkene sine og utgir Norsk Folkeblad i konkurranse med Paul Botten-Hansens mer elitistiske Illustreret Nyhedsblad. Samtidig gjør han det til organ for opposisjonen mot embetsmannsregjeringen, og han angriper den akademiske dannelse og «kjøbenhavneriet». Karakteristisk for forskjellen mellom Bjørnson og Ibsen er deres ulike holdning til ordensvesenet (jf. brev til B. Bjørnson 28. februar 1867). Det hele ender med brudd etter Ibsens brev 28. desember 1867. Ibsen har senere bare forakt til overs for Bjørnsons folkelighet. For Ibsen kommer trusselen mot kunsten nedenfra. Han skriver til Georg Brandes: «massen står udenfor al forståelse af det højere både ude og hjemme» (24. september 1871). Etter å ha møtt Ibsen i 1872 skriver Brandes til foreldrene at Ibsen oppfatter Bjørnson som helt passé, og at «Med sin grændseløs[e] Tro paa Kongemagtens Nødvendighed til at holde en aristokratisk Aand vedlige og knække de Liberale er der Intet, han raser over som B.s Republikanisme» (G. Brandes 1994, b. 1, 17; jf. kommentar til brev til J.H. Thoresen 27. september 1872). På et vis fører Ibsen i disse årene en siste desperat kamp for mesenatøkonomien, der fyrsten er den endelige verdsettelsesinstans. Ibsen arbeidet hardt for å skaffe seg ordener, og han begrunnet det blant annet med at slik heder ville styrke hans posisjon i Norge og gjøre det vanskeligere for folkelige politikere å ta fra ham diktergasjen (jf. brev til A. Klubien 9. september 1870 og C.C. Hall 27. februar 1871).

Ibsens grunnleggende problem de første tiårene av forfatterskapet var at han ikke var økonomisk uavhengig. Et gjennomgående tema i brevene er nødvendigheten av og ønsket om å være «hensynsløs», og til det trengs ensomhet, distanse og muligheten av å kunne skrive «uafhængig af hensyn til den pekuniære vinding» (brev til H.E. Berner 18. februar 1882). Men uten selvstendig formue hadde Ibsen ingen annen mulighet enn å oppnå uavhengighet fra staten og publikum ved hjelp av staten og publikum. Av dette fulgte en fundamental og gjennomgående ambivalens (jf. ovenfor, Den autonome forfatter). Ibsen erkjente og anerkjente sin avhengighet av de verdslige makter. Samtidig måtte han retorisk etablere en forfatterposisjon som gav ham distanse til de objektive produksjons- og resepsjonsvilkår han var underlagt. Vi ser derfor at Ibsen søker og får statlige stipend og diktergasje. Han krever at staten skal anerkjenne og verne hans forfatterrett, samtidig som han sier at staten må bort, og at det ikke er nødvendig å være statsborger. Han søker anerkjennelse, størst mulig boksalg, suksess på teateret, og han oppnår det. På samme tid dyrker han miskjennelsen og fremhever all motstanden han er blitt møtt med. Han er den kompromissløse refser av fraser, løgn og hykleri, men kan ikke dedisere en bok til Bjørnson fordi Bjørnson er så kontroversiell hos «de bogkjøbende klasser» at det kan skade boksalget (brev til F. Hegel 5. mai 1870). Ambivalensen har fått et vakkert uttrykk i diktet «Brændte skibe» (1871). Andre ganger må publikum ha vært nokså forvirret. I 1872 var Ibsens posisjon i Skandinavia grunnfestet. Men til det norske tusenårsjubileet for rikssamlingen det året sendte han diktet «Ved tusendårs-festen», der han først takker for all den sorg, angst og smerte fedrelandet har gitt ham, før han inntar posituren som refser av sine landsmenn i skandinavistisk ånd. To år senere, ansikt til ansikt med sine lesere i Kristiania, understreker han igjen det grunnleggende fellesskapet mellom dikteren og hans landsmenn og sier at hans diktning først og fremst har vært selvoppgjør (jf. kommentar til brev til M. Birkeland [30. juli 1874]).

Denne ambivalensen har et objektivt grunnlag som gjør at den ikke kan reduseres til ren inkonsekvens eller opportunisme. Vi ser imidlertid spor av at Ibsen til en viss grad driver overlagt manipulering med sin selvfremstilling. I forordet til annen utgave av Kjærlighedens Komedie fra 1867 og i brevet til P. Hansen 28. oktober 1870, beregnet til bruk i Hansens litteraturhistorie, er det motstanden og nederlagene som blir fremhevet. Da han skal introduseres i Tyskland og i brev 28. mai 1869 ber Dietrichson skrive en artikkel i den anledning, heter det derimot: «nogen Digtermisère gjør ikke Lykke længere, fortæll heller at Regjering og Storthing har sat mig paa Gage» . Ibsens selvfremstilling som miskjent ble problematisert allerede i samtiden, blant andre av Bredo Morgenstierne i hans store artikkel i Aftenposten i anledning Ibsens 60-årsdag 20. mars 1888 (jf. kommentar til brev til A. Schibsted 27. mars 1888).

Ved siden av å være «omhyggelig med å pleie sin krangel med hjemlandet» (Kittang 2006, 92) fremholder Ibsen stadig eksilet som en nødvendig produksjonsbetingelse. Avstanden gir ham klarsyn, mot og konsentrasjon, hevder han. Den er i det hele et vilkår for dikter-jegets integritet og identitet: «Deroppe kunde jeg aldrig føre noget sammenhængende indre Liv,» skriver han 3. desember 1865 til Magdalene Thoresen; «derfor var jeg et i min Produktion og et andet udenom; – men derfor blev Produktionen heller ikke hel.» Dikterens lodd er isolasjon og ensomhet. «[Ibsens] Styrke beroer paa Nat-Stilheden omkring ham,» heter det i Brandes’ anmeldelse av Digte, «paa det rolige Mørke, i hvilket han alene aander let. Ikke Dagens tolv blonde Horaer, men Nattens mørke Timer stode Faddere til hans Poesi» (jf. kommentar til brev til G. Brandes 31. mai 1872).

LITTERATUREN SELVSTENDIGGJØR SEG

Utover i 1870-årene endrer betingelsene for litterær virksomhet seg. For det første forskyver det politiske tyngdepunktet seg fra regjeringen og høyre mot stortingsflertallet og venstre. Ibsen ser at hans forfatterinteresser må ta hensyn til de endrede styrkeforhold, og han følger etter. Når han skriver til Johan Sverdrup 4. februar 1877 for å be om høyere diktergasje, er det i erkjennelse av at «regeringsvejen fortiden [ikke] vilde være den vej, ad hvilken vi sikrest og tryggest kunde vente at få forslaget afgjort i vor favør» .

For det andre får forfatterne ved hjelp av diktergasjer, et voksende marked, beskyttelse mot ettertrykk og gjensidig skandinavisk beskyttelse av forfatterrett større muligheter til å kunne leve av forfatterskapet. Med dette begynner litteraturen å insistere på sin selvstendighet og definere seg i opposisjon til det borgerlige samfunn. Den karakteristiske omvendte økonomien begynner å gjøre seg gjeldende: Litteraturen etablerer sine egne kriterier og målestokker som gjør at økonomisk suksess og borgerlig anerkjennelse nå blir indikasjoner på tvilsom kunstnerisk verdi, mens økonomisk og sosial motgang kan bli kilde til kunstnerisk prestisje (Bourdieu 2000, 180–85, 315–17, 320).

Opposisjonen mot den sosialt og politisk dominerende borgerlighet gjør at det både i Danmark og Norge i slutten av 1870-årene oppstår en allianse mellom det politiske, bondedominerte venstre og det som fra 1879 blir kalt «det litterære venstre». I Norge er denne alliansen personifisert i Bjørnson. I Danmark blir den formalisert med samarbeidet mellom bondelederen Christen Berg og byradikalerne Viggo Hørup og Edvard Brandes, blant annet om avisen Morgenbladet. Med dette ble litterære frontlinjer og konstellasjoner med ett omkalfatret. I begynnelsen av 1870-årene hadde Ibsen altså avskrevet Bjørnson som representant for et tilbakelagt stadium. Men i 1875 er det Bjørnson som viser vei mot en ny samtidsdramatikk med Redaktøren og En Fallit. Med Bjørnsons religiøse nyorientering og intervensjon til fordel for Georg Brandes i 1877 er det plutselig Brandes og Bjørnson som er de nye parhestene. Ibsen har ikke kontakt med Brandes mellom 1877 og 1882. I det øyeblikk Brandes må forlate Danmark høsten 1877, blir Ibsen æresdoktor i Uppsala. Ibsens første scenestykke etter De unges Forbund, Samfundets støtter i 1877, blir nokså kjølig mottatt. Georg Brandes liker det, mens Edvard avskriver stykket som tannløs samfunnskritikk (jf. kommentar til brev til Oscar 2. den 20. september 1877). Den forsonende slutten blir av de fleste oppfattet som inkonsekvent og svak. Ibsen prøver seg på en tilnærming overfor Bjørnson, men blir avvist (brev til B. Bjørnson 28. oktober 1877 med kommentarer). Bjørnson skriver til Georg Brandes i juni 1878 at Ibsen prøver å holde seg inne med begge leirer. Brandes svarer: «[Ibsen] er forsigtig, øm over sit møisomt tilkjæmpede Ry og vil nødig sætte det paa Spil ved at understøtte Bestræbelser, der ikke ere populære blandt de ‹Dannede›» (GEBB 4:1, 65).

GJENNOMBRUDDET

I 1879 oppstår ikke bare alliansen mellom det politiske og det litterære venstre, dette året får dessuten August Strindberg sitt gjennombrudd med Röda rummet og Alexander Kielland umiddelbar suksess med Noveletter. Dermed introduseres nok en spenningsdimensjon: motsetningen mellom de etablerte og de unge. Edvard Brandes skriver til Strindberg i august 1880 at han snart vil være på høyde med Bjørnson og Ibsen: «De er den Mand, som skal vække Sveriges Literatur, som skal være Fører for den nye Tid. Deres Kraft og Vilje er ikke ringere end en Bjørnsons eller Ibsens, Deres Uddannelse langt større» (GEBB 6, 8–9). Kielland søkte råd hos Georg Brandes, som i juni 1879 oppmuntret ham: «De to Gamle arbeide sig nu møisomt løs; vis, at De har et Forspring» (GEBB 4:2, 256). I august fortsatte han: «Faren for Dem vilde være at blive accepteret af den herskende Spidsborgerlighed […] der sagde dem drøie og skarpe Smaating, men indenfor den foreskrevne Ramme» . Kielland måtte unngå å ende som Ibsen: «Det utrolige i hin retning er jo i Norge skeet med Ibsen, der saa bidende han er og var, er bleven tagen til Indtægt og har ladet sig tage til Indtægt. Vær De helt Kunstner!» (GEBB 4:2, 263).

Et dukkehjem kom derfor som en overraskelse. Det er flere grunner til at et stykke om kvinnespørsmålet ble det store vendepunktet. For det første har sikkert Laura Kielers historie i seg selv virket opprørende (jf. brev til L. Kieler 26. mars 1878 og til F. Hegel 2. august og 8. oktober 1878 med kommentarer). For det andre kunne en borgerlig forfatter identifisere seg med situasjonen til borgerlige kvinner; de tilhørte begge gruppen av dominerte blant de dominerende (Bourdieu 2000, 104, 235). Og endelig hvilte hele den idealistiske estetikken tungt på en bestemt måte å konstruere forholdet mellom kvinnelig og mannlig på (Moi 2006, 317–49). Hensynet til hva som kunne leses av og vises for unge kvinner, var alltid et sentralt sensurargument.

Med Gengangere gjenvant Ibsen definitivt hegemoniet. Den litterære prestisje stykket skaffet ham, var nesten proporsjonal med den motstanden, sensuren og salgssvikten det møtte. Brandes likte egentlig ikke stykket, men jublet fordi han trodde Ibsen nå var innrullert på hans side. Han skrev til Sophus Schandorph at han ikke skulle bekymre seg over angrepene på Ibsen: «det er jo det rene Vand paa vor Mølle […] Nu efter at H.I. saa tydeligt har tonet Flag, er der ei i de to Lande én Skribent med saa meget Talent, som der kan ligge paa en Negl, der ei hører os til. Det er meget vundet» (GEBB 3, 209). Kielland skrev at denne «Ophobning af Rædsler» i Gengangere interesserte ham «mindre for sin egen Skyld end for det Indblik det giver mig i denne fine, forsigtige, dekorerede, lidt snobbede Person, der ligesom Nora altid har gaaet med en hemmelig Lyst til at sige ‹Pinedød› midt opi al Finheden» . Han undret seg over hvor Ibsen hadde hentet motet til «pludseligt at skaffe sig Luft i et vildt Anfald» (GEBB 4:2, 337).

Noe av svaret finner vi trolig hos Kielland selv. I april 1881 vakte hans Arbeidsfolk en voldsom debatt. Det norske Morgenbladet kalte boken «den syfilitiske Roman». Også venstrepressen mente Kielland hadde gått for langt, og til Kiellands store skuffelse mente til og med Brandes det (Rem 2002, 192–94). Det er klart at Ibsen hadde syslet med det stoffet som ble til Gengangere allerede sommeren 1880 i Berchtesgaden; det har vi flere belegg for (jf. kommentar til brev til Sigurd Ibsen 3. september 1880). Men det er også klart at Ibsen arbeidet med andre ting vinteren 1880–81, og at det først var i begynnelsen av juni 1881 at han begynte å forme Gengangere. Det er rimelig å anta at striden rundt Arbeidsfolk er noe av bakgrunnen for at stoffet «nu trængte så stærkt ind på mig at jeg umuligt længere kunde lade det ligge», som han skriver til Hegel 18. juni 1881.

Uansett bevisste og mindre bevisste beveggrunner fikk Gengangere enorm betydning både for norsk-dansk litteratur og for Ibsens videre litterære karriere. Kielland så med en gang hvordan den gav større armslag for de yngre forfatterne (GEBB 4:2, 337). De unge svenske forfatterne manglet en tilsvarende etablert støttespiller; det er en viktig grunn til at svensk litteratur ikke oppnådde den samme grad av autonomi i 1880-årene (Gedin 2004). En indikasjon på forskjellen er at den forsiktige, konservative, kristne Frederik Hegel, som så sent som høsten 1877 avbrøt samarbeidet med Brandes-brødrene om Det nittende Aarhundrede på grunn av en dristig novelle, i 1880-årene ble forlegger for en stor del av gjennombruddslitteraturen. Hegel hadde riktignok ennå sine grenser og avviste med forferdelse Amalie Skrams skildring av kvinnelig seksualitet i Constance Ring, da han først hadde fått lest den. At hun var kvinne, var et avgjørende argument mot Skram (Tveterås 1950–96, b. 2, 305–10). I Sverige hadde allerede de mannlige forfatterne snevre grenser. Bonniers virksomhet som Strindberg-forlegger førte til sprengning av den svenske forleggerforeningen og problemer for de yngre forfatterne med å finne svenske utgivere jf. nedenfor, under Sensur).

DOBBELT BRUDD

Den omvendte økonomien reiste noen utfordringer for Ibsen. Han var slett ikke interessert i noe varig økonomisk tilbakeslag. Brandes berømmet ham for å ha satt hele sin «møjsomt og langsomt indvundne Autoritet, sin Yndest hos Publikum, næsten sin borgerlige Anseelse paa Spil» (jf. kommentar til brev til G. Brandes 3. januar 1882). Men Ibsen ville ikke uten videre gi slipp på sitt gamle publikum. Utover i 1880-årene greier han å manøvrere slik i dette minefylte farvannet at han oppnår å forrente både sin litterære, sin økonomiske og sin sosiale kapital på en og samme gang.

Til de radikales indignasjon skriver Ibsen allerede 24. desember 1881 til Erik Bøgh for å takke for anmeldelsen av Gengangere (jf. GEBB 6, 26), til tross for at Bøgh samtidig var den som avviste stykket som sensor ved Det kongelige Theater i København. I brevet til Bøgh blir motstanden mot Gengangere fremstilt som bare en ny runde av den velkjente kritikken han alltid er blitt møtt med. Ibsen fremhever særlig opprøret mot De unges Forbund, uten å hefte seg ved at motstanden mot De unges Forbund hadde kommet fra motsatt hold av det som førte angrepet på Gengangere.

På denne tiden får ensomhetstoposet konnotasjoner til moralsk-politisk avantgarde. I temporale termer er det forfatterens lodd å gå foran flertallet inn i fremtiden (brev til G. Brandes 3. januar 1882), i romlige termer er det hans oppgave å flytte «grænsepæle» (brev til O. Borchsenius 28. januar 1882). Jonas Lie var imidlertid overbevist om at Ibsen hadde feilkalkulert virkningene av Gengangere: «man har vildledet ham om hvad Opinionen virkelig taaler» (Lie til F. Gjertsen 3. januar 1882; jf. også Lie til Ibsen 2. januar 1882, J. Lie 2009). I brev til Sophie Adlersparre 26. juni 1882 har da også avantgardeforfatteren besinnet seg: «jeg fornemmer […] ingen tilskyndelse til at gå videre».

Georg Brandes verdsatte Gengangere fordi det styrket hans posisjon, men han delte Lies vurdering. I januar 1882 skrev Brandes til Victorinus Pingel, som var bekymret over reaksjonene mot Gengangere. Av grunner Brandes ikke helt forstod, «maaske for ei at tabe sin avancerede Stilling», hadde Ibsen forlatt sin «relative Forsiktighedsposition». Ibsen levde på avstand, skrev Brandes, og hadde «af Kiellands og andres nye Bøger urigtig sluttet, at Stemningen i Norden var modtageligere for et Værk som hans sidste end den har vist sig at være» . Han var sikker på at Ibsen ville være forsiktigere neste gang og ikke true samholdet i den lille avantgarde på seks–syv personer ved å gå for langt. Han viste til at Ibsen begjærlig hadde grepet til hans milde fortolkning av stykket (GEBB 3, 344).

Brandes ville ha en litteratur som stod i sakens tjeneste: «vi trænge til Arbeider, der overbevise og vinde,» skrev han til Bjørnson, «ei til saadanne, der tirre og skræmme» (jf. kommentar til brev til G. Brandes 3. januar 1882). Å bli innrullert i Brandes’ parti var derfor også en tvangstrøye for den kunstneriske frihet, og de fremste forfatterne skrev seg i tur og orden ut av den. J.P. Jacobsen gjorde det på sin måte allerede med desillusjonsromanen Niels Lyhne. «En løierlig, uvirkelig Bog. Helt indvendig,» skrev Georg til Edvard Brandes da den kom ut i desember 1880 (GEBB 2, 81). Niels Lyhne er en av de få samtidsromaner vi vet at Ibsen var meget begeistret for (jf. kommentar til brev til F. Hegel 16. januar 1881). Holger Drachmann gjorde opprør på sin måte ved å gå over til fienden i desember 1883. Ibsen gjorde det på sin måte med En folkefiende i 1882.

En folkefiende kan leses som en meget subtil reforhandling av forholdet til publikum. På ett nivå synes stykket å insistere på en konsekvent avantgardeposisjon, men samtidig blir denne posisjonen relativisert på en rekke måter, blant annet ved at konflikten i stykket blir gitt en kjønnsdimensjon (det mannlig-offentlige sannhetsprinsipp mot det kvinnelig-private forsørgelsesprinsipp), en sosial dimensjon (Stockmanns embetsstandsbakgrunn mot Hovstads allmuebakgrunn) og en generasjonsdimensjon (de unge mot de eldre). Den blir også relativisert ved at En folkefiende er det av Ibsens samtidsstykker som tettest følger de konvensjonelle reglene for dramatisk komposisjon (jf. nedenfor, under Epiker eller dramatiker), og ikke minst blir avantgardeetoset relativisert ved å bli hevdet i et stykke som har som uttrykt formål å gjenopprette forholdet til teatrene og teaterpublikummet etter avvisningen av Gengangere (jf. brev til F. Hegel 16. mars 1882). Ibsen oppnådde at begge ytterfløyer kjente seg truffet, idet de oppfattet Stockmann som Ibsens talerør. Den konservative Carl David af Wirsén trodde «Brandes-vännerna […] här skulle föresväfva Ibsen som mönster för en sund, fördomsfri minoritet» (Wirsén 1901, 58). Edvard Brandes på sin side måtte avvise stykket på politiske premisser (jf. kommentar til brev til F. Hegel 18. desember 1882).

I desember 1883 gikk det litterære venstre i Danmark i oppløsning. For Georg Brandes var det en katastrofe, Ibsen hilste det velkommen (jf. brev til F. Hegel 27. desember 1883 med kommentarer). Med Vildanden gikk Ibsen ett skritt videre, idet han fullendte bruddet ikke bare med den borgerlige, men også med den sosiale kunsten (jf. Bourdieu 2000, 131–37). Fra og med Vildanden utvider ikke Ibsen lenger moralske grenser eller går foran flertallet inn i fremtiden, han begynner å utforske universet av muligheter i en selvstendiggjort verden: Hans stykker skal vise nye veier, gå i andre retninger, utprøve nye metoder (jf. brev til F. Hegel 2. september 1884 og 26. september 1888). I arbeidet med Vildanden ser det ut til at fantasier om Kielland, den sosiale tendensdikter fremfor noen, spilte direkte inn. I noen udaterte opptegnelser som trolig også gjelder Vildanden (jf. diskusjon hos Koht 1928–29, b. 2, 229 og Koht 1954, b. 2, 144), heter det: «Sybariten A. K. nyder fattigdommen og elendigheden æstetisk indigneret […] A. K–d: Ligge godt mæt og tilpakket i en blød seng, høre regnen plaske og tænke på besværlige rejser i uvejr og kulde – det er en stor nydelse» (NBO Ms.4° 1674). I en personliste finnes det en gammel rik skipsreder-grosserer og hans sønn, «den rige sociale skribent» (NBO Ms.8° 1944a, bl. [1]r). Disse fantasiene endte opp som sannhetsfanatikeren Gregers Werle. Samtidig blir forestillingen om fotografisk realisme underminert, en forestilling som gjerne ble forbundet med naturalismen (Brauneck 1993–2007, b. 3, 661; Gedin 2004, 255–59). Fotografen Hjalmar Ekdal har hverken selvinnsikt eller innsikt i sine medmennesker, og det opplyste fotoatelieret der handlingen foregår, er supplert med et mørkeloft som vi så vidt får et gløtt inn i. Vi forstår at det som foregår der, og personenes forhold til det, er like viktig som det vi ser.

I 1885 ble Ibsen igjen direkte konfrontert med de politiske, sosiale og kulturelle motsetningene i hjemlandet, og han kunne ikke unngå å tråkke i minefeltet. En viktig grunn til at han ikke greide å holde den distansen han sikkert hadde ønsket, er at besøket startet med at han overvar første slag i en av tidens store kulturpolitiske kamper: striden om diktergasje til Kielland. Besøket ble avsluttet med og kulminerte i bruddet med Lorentz Dietrichson. Under besøket bekjente Ibsen seg til det ytterste venstre, og han uttrykte sitt håp til kvinnene og arbeiderne. Vi skal neppe tolke dette som politiske ytringer i vanlig forstand. Ibsen var tilhenger av sosiale reformer, som bedre skolevesen og kvinnelig likestilling. Han var også tilhenger av utvidet stemmerett (jf. brev til B. Bjørnson 23. mars 1884). Men det han var enda mer opptatt av, var at det politiske likhetsprinsippet som moderne stater hviler på, ikke måtte få infisere og undergrave kulturelle verdsettelses- og hierarkiseringsprosesser. Han skriver til Georg Brandes 25. juni 1884: «åndelig rangordning forliges ikke godt med de demokratiske principer.» Tidligere hadde Ibsen sett kongemakten som den fremste garantist for at åndelig rangordning ble holdt i hevd. I mellomtiden hadde han sett at litteraturen også kunne trues ovenfra, og i 1885 hadde han kommet til at arbeiderne og kvinnene kanskje var fremtidens kilder til «Karakterens», «Sindets» og «Viljens Adel» (Ibsen 1885b) – altså adel, ikke likhet.

Rosmersholm er preget av besøket i Norge i 1885. Men til tross for de mange referansene til samtidens strid – til «folkemøder», «borgerkrig» og «vort parti» (HIS 8, s. 332 l. 23, s. 333 l. 20, s. 401 l. 2) – har slike referanser likevel fått en annen og mer indirekte karakter enn i tidligere stykker. I den grad også dette stykket skal leses som en refleksjon over litteraturens vilkår, så synes det å si: Kunstens drøm om å foredle menneskene er uforenlig med den partimessig organiserte politikk. De to områdene er vesensforskjellige, og forsøk på å forene dem kan bare lede til undergang. Kunstneren og den politisk interesserte borgeren kan aldri integreres (Rønning 2006, 210). Edvard Brandes gav likevel denne gang helt avkall på politisk lesning: «Hvad skal man rose, naar man ikke vil prise dette! […] Desuden er han altid ti Gange saa god som de andre» (GEBB 2, 141).

Til tross for at kunst og politikk ble fremstilt som uforenlige i Rosmersholm, er det likevel nettopp utopien om en slik forening Ibsen fremsetter neste gang han igjen møter sine lesere, i sin tale om «det tredje riget» i Stockholm i 1887 (jf. kommentar til brev til F. Limnell 26. september 1887). I København like etterpå takker han til Georg Brandes’ indignasjon ja til å besøke den konservative Studenterforeningen (jf. kommentar til brev til Studenterforeningens Seniorat 1. oktober 1887). Og i 1888 tar Ibsen villig mot den utstrakte hånd Aftenposten rekker ham i anledning 60-årsdagen. Avisens jubileumsnummer har kanoniseringspreg, med leksikalske artikler om Ibsens biografi og om utgivelser, teateroppførelser, oversettelser og kommentarlitteratur (jf. kommentarer til brev til A. Schibsted 27. mars 1888). Den andre konservative avisen, Morgenbladet, forholdt seg ennå helt taus.

Den konservative siden stod med andre ord fremdeles splittet overfor Ibsen etter nyorienteringen av hans litteratur fra rundt 1880. Johan Vibe hevdet i 1887 at Ibsens fremste diktverk var Peer Gynt, Brand og Kjærlighedens Komedie, og at det beste nåtidsskuespillet var De unges Forbund. De senere skuespillene hadde vakt umiddelbar oppsikt, skrev han, men stykker som Gengangere og Vildanden ville bli fort glemt, og ettertiden ville derfor neppe komme til å stille Ibsen opp blant de store dramatiske forfattere (Vibe 1887b, 501–02). Samme synspunkt preger Vibes bidrag om norsk litteratur i «Norge»-artikkelen i bind 11 av Nordisk familjebok fra samme år.

Dette synes likevel å ha vært et nokså ekstremt standpunkt. På begge fløyer var Ibsen ved utgangen av 1880-årene for det meste anerkjent som noe bortimot sin egen lovgiver. På venstresiden kunne ingen, tross alt, unngå å anerkjenne Ibsens kunstneriske kompromissløshet. I 1889 skrev Georg Brandes at Ibsen «aldrig er kommet den tankeløse Mængde i Møde og aldrig for Popularitetens Skyld har slaaet af paa sine Fordringer til sig selv og til Kunsten» (G. Brandes 1889). I 1893 trykte Morgenbladet en artikkel om norsk litteratur i 1880-årene, muligens skrevet av Ludvig Ludvigsen Daae, der litteraturen dette tiåret ble kritisert for å være politisert avislitteratur. Dette gjaldt likevel ikke Ibsen, mente skribenten, han tok for seg problemer på et litt annet plan (jf. Haffner 1948, 172–74). Carl David af Wirsén gav aldri opp sin uforsonlige moralske kamp mot Ibsen etter syndefallet med Gengangere. Men også for ham stod det klart at Ibsens tekniske mesterskap savnet sidestykke, og at han var en forfatter som alle litterært interesserte måtte lese og forholde seg til (Rydén 2005).

EN NY IBSEN-BOK ANKOMMER KRISTIANIA

Det mest slående bildet av Ibsens litterære posisjon i 1880-årene får man ved å lese skildringer av tilstanden i Kristiania når en ny bok av Ibsen var i vente (Haffner 1948, 126–29; Tanum & Schetelig 1926, 54–57). Gyldendal hadde ikke noen hovedkommisjonær eller noe utleveringslager i Kristiania på denne tid. Når en Ibsen-bok skulle leveres, hadde derfor alle bokhandlerne sine sjauerlag på bryggen. Ibsen-utgivelsene kom gjerne i desember, da det ofte var is, uvær eller skodde, og utsendingene kunne stå i timevis og vente på det danske dampskipet «Baldur», som alltid var det som fraktet Gyldendal-varene. Det var også gjerne møtt frem enkelte redaktører og litteraturanmeldere. Man holdt seg orientert om hvor langt opp i fjorden skipet var kommet, og når det hadde passert Drøbak, ble forretningen ringt opp slik at utålmodige kunder kunne få beskjed.

Når skipet var ankommet, var det store spenningsmomentet om kassene lå høyt eller dypt, samlet eller spredt. Et enkelt firma kunne gjerne ha bestilt 1000 eksemplarer av Ibsen- eller Bjørnson-bøker, og man fikk ikke komme gjennom tollen før alle bestilte kasser og pakker var samlet. Siden det ikke var tollpliktig gods, gikk behandlingen hurtig. Hovedsaken var å være først gjennom tollen og komme seg så raskt som mulig opp i forretningen. Der hadde man gjort klar lister over kunder som skulle få boken til gjennomsyn, strimler var utfylt og ordnet etter budenes turer, men tittel manglet vanligvis, og pris manglet alltid. Man kunne ikke begynne utsendelsen før fakturaen var funnet og antallet kontrollert. Dette kunne ha gått raskere om fakturaen var blitt sendt på forhånd med posten. Men fordi tittelen skulle holdes hemmelig, kom fakturaen først sammen med varene. Når prisene var innført og eksemplarene telt, begynte endelig kappkjøringen ut til kundene. Det var ikke uvanlig at en enkelt familie kunne få flere eksemplarer til gjennomsyn. Mange kunder hadde forhåndsbestilt, og de var meget utålmodige. Litterært interesserte kvinner hadde invitert venninner til høytlesning samme dag.

I 1884 bad Albert Cammermeyer og et par andre bokhandlere om å få fem eksemplarer av Ibsens nye bok Vildanden direkte per post, men Jacob Hegel var ubøyelig. Han visste, skrev han, at dette bare «foranlediger Forvirring i forskjellige Retninger», og derfor var han overbevist om at det var i alles interesse at ingen eksemplarer ble sendt ut på forhånd: «Ibsens Bog er afleveret til Thaarup igaar og afgaar i morgen med Dampskibet. Jeg har bedet Hr. Thaarup om ikke at sende Ex. forud!» (sitert etter Haffner 1948, 128–29).

Skildringene ovenfor blir bekreftet av samtidige kilder. Ved utgivelsen av Vildanden rapporterte det danske Nationaltidende fra Kristiania at boken var ankommet byen i tolv–ett-tiden. Den ble straks pakket ut og var i bokhandelen litt etter klokken to. Allerede samme dag bragte både Morgenbladet, Aftenposten og Christiania Intelligentssedler utførlige resymeer av handlingen. Johan Irgens Hansen i Dagbladet angrep dette overilte «literære Reportervæsen» som han mente gav leserne en helt falsk forestilling av å ha fått med seg «hvad der foregaar» i boken (J.I. Hansen 1884a). Hans kritikk ble imøtegått i Christiania Intelligentssedler av Ludvig Eriksen og Ibsens senere biograf Henrik Jæger og etterfulgt av en avisfeide over flere numre (HFL 3, 76).

Om ankomsten av Fruen fra havet til Kristiania i 1888 heter det i Verdens Gang 30. november at Ibsens bok hadde vært ventet på formiddagen to dager tidligere, men at boken først var kommet dagen før ved middagstid: «Hos alle Boghandlere var Efterspørselen stor, og nede paa Toldbodbryggen formelig sloges igaar Morges Byens Boghandlere om, hvem der først skulde faa sine Kasser op.» Avisen kunne stolt melde at det var «det eneste Blad i Byen, som igaarmorges gjennem sit Kjøbenhavnertelegram saa sig istand til at bringe Publikum nogen Besked om det med saa meget Spænding ventede Værk» (Anonym 1888i).

Disse tilstandene gjør det mer forståelig at både Ibsen og forlaget omgav utgivelsene med større og større hemmelighetskremmeri. Ved utgivelsen av Rosmersholm nevner ikke Ibsen boktittelen til Hegel før boken er utkommet. Den blir heller ikke sendt til teatrene før utgivelsesdatoen (brev til F. Hegel 2. oktober og 29. november 1886).

Det er slående hvordan Ibsens publiseringsstrategi nå skiller seg fra den både Bjørnson, Lie og Kielland valgte. De siste drev både av økonomiske og reklamemessige grunner med forhåndspublisering av romankapitler fra sine nye bøker, blant annet i Nyt Tidsskrift (1882–87) (jf. Rem 2002, 172–78). Ibsen avstod helt fra det (jf. brev til O. Skavlan 24. januar 1882). Én grunn er at hans økonomi var bedre, en annen er nok at hans markedsposisjon var så grunnfestet at hemmelighetskremmeri gjerne kunne være den beste reklamestrategi. At det gikk løse rykter, hadde Ibsen ikke noe imot, og han dementerte dem ikke så lenge de ikke truet salget. Men da det i 1888 ble skrevet i avisene at hans nye bok ( Fruen fra havet) ville være vanskelig å forstå utenfor Norge, rykket han ut (brev til ukjent mottager november 1888).

EMBETSMANNSSTATENS FALL OG DEN FØRSTE VENSTREREGJERING

Den norske politiske utvikling fikk altså stor betydning for 1880-årenes litteratur, og den blir stadig referert til i Ibsens brev.

Fra 1870-årene pågikk det i Norge en stillingskrig mellom det venstredominerte Stortinget og den uavhengige, selvsupplerende embetsmannsregjering. I utgangspunktet gjaldt striden en grunnlovsendring som skulle gi statsrådene adgang til Stortingets forhandlinger. Reformen var i sin tid lansert av dem som nå satt med regjeringsmakten for å styrke regjeringens lederskap. Siden var den blitt overtatt av stortingsopposisjonen som et ledd i å binde regjeringen sterkere til Stortinget og bane veien for parlamentarisme. Reformen reiste i neste omgang spørsmålet om kongelig grunnlovsveto, noe som ikke var uttrykkelig regulert i Grunnloven selv. Regjeringen insisterte på at det kongelige grunnlovsvetoet var absolutt, opposisjonen på at det i høyden var suspensivt.

I 1880 hadde Stortinget fulgt lovlinjen til ende ved at tre påfølgende storting hadde vedtatt grunnlovsendringen i likelydende form. Regjeringen nektet fremdeles sanksjon. Stortingsflertallet besluttet 9. juni 1880 at vedtaket i statsrådssaken skulle gjelde som grunnlov uten kongelig sanksjon. Da regjeringen fremdeles ikke gav seg, hadde Stortinget bare riksrett igjen. Frederik Stang ble tvunget til å gå av som statsminister, og kong Oscar 2. erstattet ham med den uforsonlige, men mindre betydelige Christian A. Selmer.

Venstre ventet med riksrett til etter stortingsvalget i håp om å mobilisere velgerne bak aksjonen og sikre seg full kontroll over riksrettens sammensetning. Stortingsvalget 1882 fikk dermed karakter av en landsomfattende folkeavstemning, og det var det første klare partivalg i norsk historie. Høyresidens forkjempere måtte tilpasse seg agitasjonsformer de tidligere hadde sett ned på, og for eksempel delta på folkemøter. På venstresiden var Johan Sverdrup og Bjørnstjerne Bjørnson de fremste agitatorene. Venstre åpnet valgkampen med et stort folkemøte på Stiklestad 4. og 5. juli 1882 med Bjørnson som hovedtaler. Avisene opptrådte som partiorganer og spilte en viktig rolle i striden, dessuten ble en mengde brosjyrer og pamfletter spredt i store opplag. Av rundt 100 000 stemmeberettigede gikk over 72 000 til valgurnene. Venstre fikk vel 60 % av stemmene, med velgertyngdepunkt på bygdene, mens Høyre stod sterkest i byene og særlig i områdene rundt Kristiania-fjorden.

Riksretten ble innledet av Odelstinget 23. april 1883. Den 27. februar 1884 falt dommen mot statsminister Selmer, og deretter over en etter en av de andre regjeringsmedlemmene frem til 1. april. Oscar 2. forsøkte å føre den konservative motstandspolitikken videre ved å oppnevne et nytt ministerium under ledelse av Christian Schweigaard. Schweigaard måtte imidlertid snart gi opp, da Stortinget truet med ny riksrett. Den 26. juni 1884 ble Johan Sverdrup statsminister i den første regjering med utgangspunkt i stortingsflertallet. Først i den siste fasen av striden ble partiene formelt organisert: Norges Venstreforening ble stiftet 28. januar 1884, Høyre i august samme år (Nerbøvik 1999, 118–61).

De indre spenningene og motsetningene i venstrekoalisjonen ble snart åpenbare. De kom først til uttrykk i striden om tildeling av diktergasje til Alexander Kielland. Det ble en bitter strid mellom den religiøse og den kulturradikale fløy av Venstre. Også de konservative var mot diktergasjen, men de forholdt seg rolige og lot motsetningene i Venstre få slå rot. Aksjonene mot Hans Jæger og Christian Krohg utdypet kløften, det samme gjorde striden om innføring av menighetsråd i kirken. I den siste saken led regjeringen et knusende nederlag i Stortinget, uten at Sverdrup trakk den parlamentariske konsekvensen og gikk av. Splittelsen gikk helt inn i regjeringen, og i februar 1888 gikk flere statsråder av. Noe senere fikk statsministeren i Stockholm, Ole Richter, avskjed, og kort tid etter tok han sitt eget liv. Samme år konstituerte venstrerepresentantene seg i to parlamentariske grupper: Moderate og Rene Venstre. De moderate utgjorde regjeringens basis, mens de Rene kontrollerte partiet og stod i åpen opposisjon til Sverdrup. I 1888 fikk Høyre den største stortingsgruppen. I 1889 presset flertallet i gruppen gjennom at Emil Stang skulle reise mistillitsforslag mot regjeringen, og i juli 1889 overtok Stang som statsminister (jf. kommentarer til brev til N. Lund 1. juli 1888).

Ibsen kunne følge denne prosessen i avisene, i tillegg kjente han en rekke av de mest sentrale personene. Da han var i Gossensass sommeren 1884, møtte han Emil Stang. Stang hadde vært hans advokat under prosessen mot H.J. Jensen. Nå ferierte Stang i Mellom-Europa under det dobbelte inntrykket av sin fars død og embetsmannsstatens undergang, og han stod overfor oppgaven å lede de konservative over i partipolitikkens tidsalder (jf. brev til Susanna Ibsen 19. august 1884 med kommentar). Like etter hadde Ibsen sitt gjensyn med Bjørnson i Schwaz, deres første møte på over 20 år. Under oppholdet i Norge i 1885 kunne Ibsen observere stridighetene på nært hold, og han ble trukket direkte inn i dem. Den 10. juni, like etter å ha ankommet Kristiania, satt han på stortingsgalleriet og hørte debatten om diktergasje til Kielland (jf. kommentar til brev til B. Bjørnson 22. desember 1885). Ibsen hadde under dette besøket en helt annen omgangskrets enn under sitt opphold i Kristiania i 1874. Han oppsøkte denne gang ikke sine gamle venner fra hollenderkretsen, men han møtte Ludvig Ludvigsen Daae tilfeldig på hotellet i Trondheim (jf. kommentar til brev til F. Hegel 11. juli 1885). Daae var en av Høyres fremste folketalere i 1882, og var også denne gang ute på politisk agitasjonsreise. Daae skal ha oppfattet seg som modell for rektor Kroll i

Rosmersholm, og han forsonet seg aldri med Ibsen (L.L. Daae 2003, 440). En annen av de gamle hollenderne, Ole Andreas Bachke, var en av statsrådene som ble fradømt embetet våren 1884. Mest dramatisk ble Ibsens møte med Lorentz Dietrichson i 1885. Det endte med et åpent, offentlig brudd og en omfattende strid i Det Norske Studentersamfund (jf. brev til L. Dietrichson [6. oktober], Det Norske Studentersamfund 23. oktober og F.S. Lund 8. november 1885 og C. Snoilsky 14. februar 1886 med kommentarer). Under besøket i Stockholm i 1887 var Ibsen på visitt hos sin gamle venn Ole Richter i Ministerhotellet syv måneder før han skjøt seg. Ludvig Daae, ikke å forveksle med Ludvig Ludvigsen Daae, var forsvarsminister i Sverdrups regjering og kom snart i opposisjon til statsministeren. Han var Susannas fetter.

Også Sigurd fulgte nøye med i norsk politikk. Hans doktoravhandling fra 1882 inneholdt en kritikk av tokammersystemet. Innføring av et slikt system i Norge, med et førstekammer som garanti for konservative interesser, var en av de konservative motstandsstrategiene. Denne strategiens fremste talsmenn var Ibsens hollendervenner (jf. kommentar til brev til J. Lie 22. juni 1882). I 1884 møtte Sigurd Johan Sverdrup bare et par uker etter at Sverdrup var blitt statsminister (jf. kommentarer til brev til Sigurd Ibsen 20. juli 1884). Den 24. januar 1887 skrev Sigurd til faren fra New York at Sverdrup var en maktpolitiker som aldri hadde hatt noen idealer. Beslaget av Albertine fant Sigurd opprørende, men han var også skeptisk til Rene Venstre og «Kristiania-literat-partiet». Folket ville ikke akseptere «literater» som politiske ledere, fortsatte han 31. januar. Sverdrup var nok opportunist, men dikterne burde ikke være altfor strenge mot ham. De hadde det mye enklere enn polikerne. De kunne forme personene som de ville, mens «politikeren behøver hjælp af selve dem, han vil påvirke. […] Derfor er opportunismen hyppigere at finde blandt politikere end blandt digtere» (NBO Brevs. 200).

IBSEN SOM TEATER OG IBSEN SOM BOK – 1880-ÅRENE

Historien om Ibsens internasjonale gjennombrudd har hatt en slagside mot teateret. For den engelske resepsjonens del minner Tore Rem om at de fleste som opplevde Ibsen på 1800-tallet, gjorde det gjennom bøker, og at Ibsens bokhistorie ser noe annerledes ut enn hans teaterhistorie (Rem 2001). Det er en påminnelse som er gyldig også for det øvrige Europa. Samtidig er det viktig å se teater og bok i sammenheng fordi stykkenes status som litteratur var med på å omforme hele teaterfeltet, mens teateroppsetningene igjen virket tilbake på utbredelsen av stykkene som lektyre.

De fleste stedene i Europa ble 1880-årene en periode da det etablerte borgerlige teateret ble utfordret av forkjempere for et litterært kunstteater. I Paris, der utviklingen av en autonom sektor var kommet lengst, stod på den ene siden de kommersielle boulevardteatrene. De tilbød et eldre borgerlig publikum underholdningsstykker som allerede var velkjente, eller som fulgte velprøvde oppskrifter. De kunne spesialisere seg på en enkelt suksessforfatter eller etablere sin profil rundt en virtuos skuespillerpersonlighet. Overfor disse stod noen statssubsidierte teatre og noen mindre teatre på venstre bredd, som tok økonomiske og kulturelle sjanser ved å tilby ukonvensjonelle stykker til reduserte priser til et yngre publikum. Fra slutten av 1870-årene var det naturalistene som utgjorde denne sektoren, fra rundt 1890 symbolistene. I en nøytral mellomstilling stod de klassiske teatrene, som Comédie-Française, med et sammensatt publikum og med et nøytralt eller eklektisk repertoar som også åpnet seg mot den etablerte samtidsdramatikken (Bourdieu 2000, 244; Brauneck 1993–2007, b. 3, 575–94).

Med økonomiske mål stod teateret øverst av genrene: Her kunne noen få suksessforfattere tjene seg meget rike. Lavest stod lyrikken, som det nesten var umulig å leve av, og i en mellomstilling romanen. I det rent litterære hierarkiet var det omvendt. Fra romantikken av rangerte poesien øverst, og det var nærmest en forutsetning for kvalitet å ikke bli anerkjent av samtiden (Woodmansee 1994, 116–18). Nederst stod teateret som var avhengig av publikums umiddelbare respons. Naturalistene og Émile Zola ønsket blant annet å rasere genrehierarkiet i sin kamp for et litterært teater. Denne kampen førte til at teateret, som den siste av genrene, fikk en eksperimenterende, autonom avantgarde. Det skjedde ikke overalt, og selv i Frankrike var teateravantgarden svak og utsatt. Men tendensen er overalt at teaterfeltet ble mer differensiert, samtidig som det begynte å bli strukturert av de samme motsetningene som preget de andre genrene (Bourdieu 2000, 180–90). Det litterære feltet som totalitet ble dermed mer enhetlig, og det er i denne prosessen Ibsens dramatikk kom til å spille en hovedrolle. Måten Ibsen-dramatikken virket på, hadde hvert sted sitt særpreg. I tillegg inngikk Ibsens bøker, særlig i Tyskland og Storbritannia, i helt andre kretsløp enn de som hadde avantgardekonnotasjoner.

NORDEN

I Norge artet teaterstriden seg først og fremst som en strid om instruksjon og repertoar ved Christiania Theater. Med den samtidige politiske striden som bakteppe fikk konflikten en politisk tilleggsdimensjon: Et litterært interessert venstrepublikum og venstreaviser stod i opposisjon til teaterdirektør Hans Schrøder, det høyredominerte representantskapet og abonnementspublikummet, det såkalte fredagspublikummet. I begynnelsen av 1880-årene var det Gunnar Heiberg som førte an i teaterkritikken fra sin posisjon i Dagbladet, der han i 1883 ble etterfulgt av sin venn og kampfelle Johan Irgens Hansen. Gjennomgangstemaene i kritikken var den altfor korte prøvetiden og mangelen på instruksjon, samspill og enhetlig regi (Erbe 1976, 155–69).

Med ansettelsen av Bjørn Bjørnson i 1884 fikk kritikerne sin mann ved Christiania Theater. Det som gjenstod, var repertoaret, som Schrøder rådet over. Schrøder avviste ikke bare Gengangere, men også flere stykker av Bjørnson og Heiberg. Det var Gengangere opposisjonen først og fremst samlet seg om. Ikke minst fikk opposisjonen næring da August Lindberg kom med stykket til Kristiania høsten 1883. Lindbergs oppsetninger avfødte flere pipekonserter ved byens hovedscene. Etter flere teaterslag var det i Norge etablert sedvanerett for demonstrasjoner med piping. Det var tillatt å pipe noen minutter, men varte pipingen for lenge, gikk inspisienten over scenen med en gonggong for at spillet skulle kunne fortsette. Publikum hadde lov til å avbryte spillet tre ganger per kveld. Om ikke gongongen ble adlydt, grep politiet inn (Lindberg 1943, 293). På denne bakgrunnen kom striden om Gengangere til å arte seg som et stadig gjentatt, ritualisert teaterslag der demonstrantene ved hver anledning ropte: Opp med Gengangere! Ned med direksjonen! Leve Ibsen! (jf. kommentarer til brev til N. Lund 13. november 1883 og O. Thommessen 27. mars 1888). Lindberg beskriver likevel stemningen i Kristiania som godlynt: «Det var en pojkaktig glad öppenhet i allt vad denna publik företog sig» (Lindberg 1943, 113).

Gunnar Heiberg var artistisk leder ved Bergens Nationale Scene fra 1884 til 1888. Der ble han selv ansvarlig for å balansere kunstneriske ambisjoner mot hensynene til inntjening, publikums smak, direksjonens forsiktighet og sponsorenes økonomiske makt. Heiberg greide i sin sjefstid å få urpremieren på både Vildanden (9. januar 1885) og Rosmersholm (17. januar 1887). I 1888 sa han opp etter å ha blitt kraftig kritisert for å ha satt opp Zolas Thérèse Raquin og blitt nektet å sette opp Bjørnsons Kongen (Wiers-Jenssen & Nordahl-Olsen 1926, 234–36).

I Danmark stod Det kongelige Theaters enerett på oppførelse av skuespill ved lag gjennom det meste av 1880-tallet. De konservative forsvarte monopolet som et nødvendig bolverk mot det franske boulevardteater, men nettopp på grunn av monopolet var privatteatrene henvist til å leve av franske farser og operetter. Departementet bestemte seg derfor for å overse protestene fra Edvard Fallesen, og ved teaterloven av 12. april 1889 ble eneretten opphevet (R. Neiiendam 1921–30, b. 5, 73, 138).

Det kongelige Theater fikk en formidabel suksess med Et dukkehjem, som fikk urpremiere i København 4. desember 1879, og som ved utgangen av 1880-årene var oppført 50 ganger (R. Neiiendam 1921–30, b. 3, 65). Ellers var Fallesens repertoar heller tradisjonelt. Han avviste ikke bare Gengangere, men også Rosmersholm. Med En folkefjende fikk William Bloch sitt gjennombrudd som instruktør ved Det kongelige Theater. Han er regnet som den som innførte naturalismen ved teateret, og særlig hans iscenesettelse av det store folkemøtet i En folkefjende vakte oppmerksomhet. Ibsen så hans oppsetning av Vildanden i 1885, og uttalte seg etterpå meget tilfreds til Arne Garborg (jf. kommentar til brev til F. Hegel 2. mars 1885). Det hersker likevel ulike oppfatninger om Ibsen-oppsetningene i denne perioden. Noen mener de hevder seg blant samtidens fremste (F.J. Marker & L.-L. Marker 1975, 172), andre at Bloch stod for en naturalisme som holdt seg godt innenfor kravene til anstendighet og dannelse, og at skuespillerne aldri greide å bryte gjennom konvensjonene og til den naturlige spillestilen Ibsen krevde (Davidsen 1980). Ibsen sa også selv, etter å ha sett stykket på nytt i 1898, at Vildanden på Det kongelige Theater var altfor farseaktig (HU 19, 219). Ved siden av Det kongelige Theater var det Dagmarteatret som satte opp Ibsen i København dette tiåret. Peer Gynt i 1886 var en stor satsning, og den ble fulgt opp med Gildet paa Solhaug samme år. Dagmarteatret viste også Rosmersholm høsten 1887 med August Lindberg som gjesteskuespiller. Siden stykket var avvist av Det kongelige Theater, kunne man utfordre privilegiet.

Svenske August Lindberg ble den kanskje mest betydelige Ibsen-formidler i skandinavisk teater i 1880-årene. Hans innsats for Gengangere ville alene vært nok til å skaffe ham en plass i teaterhistorien (jf. kommentar til brev til N. Lund 2. september 1883). Sesongen 1884/85 ble han engasjert ved Kongl. Theatrarne, der han stod for den banebrytende oppsetningen av Vildanden (jf. brev til A. Lindberg 18. februar 1885 med kommentarer). Lindberg kjente seg alltid motarbeidet i Stockholm og fikk ikke noe varig fotfeste der. Da det ble klart at statsstøtten til de kongelige scenene ville opphøre, søkte han to ganger om å få leiekontrakt, men fikk avslag (Lindberg 1943, 200–02, 233). Det var i stedet Gustaf Fredrikson i spissen for en gruppe skuespillere som fikk tilslaget. Lindberg på sin side fortsatte turnévirksomheten, nå med Göteborg som hovedbase. Repertoaret spente fra det litterært ambisiøse til de rene underholdningsstykker. Fra 1888 til 1890 spilte han for eksempel Ibsen ( Kärlekens komedi, Ett dockhem, Gengångare og Vildanden), Bjørnstjerne Bjørnson, Gunnar Heiberg, Edvard Brandes, Gustaf af Geijerstam, August Strindberg, William Shakespeare og Johann Wolfgang Goethe, men også Frans Hedbergs publikumsslager Brölloppet på Ulfåsa, franske lystspill og operetter. Sommeren 1887 sendte Strindberg sitt nye stykke

Fadren til Lindberg og foreslo at de skulle danne et svensk teater som bare skulle spille nyskrevne Strindberg-stykker: «Ibsen kan du inte köra länge med, ty han skriver troligen ej mycket mer, och hans genre är hans specialitet och är på retur – Du skulle läsa tyskarne om Rosmersholm!» Han appellerte til Lindbergs patriotisme: «Han för sig, och vi för oss!» For Lindberg var det imidlertid klart at dette nok kunne være et interessant eksperiment, men at ingen ville kunne leve av et slikt teater (Lindberg 1943, 205–08, 296–97). Hverken i Sverige eller de andre skandinaviske landene var det grunnlag for noe Théâtre Libre etter fransk mønster, det var det knapt i Frankrike (jf. nedenfor). Den nye litterære samtidsdramatikken måtte forsøke å få innpass innenfor det eksisterende teatervesenet: de statsstøttede scenene for høyverdig kunst, de private, kommersielle scenene, som Christiania Theater nærmest må regnes til, og de turnerende gruppene. Det fantes teaterledere med kunstneriske ambisjoner innenfor alle sektorene, og Ibsen ble representert i dem alle.

I Finland kom Ibsens gjennombrudd på scenen i 1880-årene. I 1878 hadde Nya Teatern, det senere Svenska Teatern, satt opp Kämparne på Helgeland og Samhällets stöd. Men fra 1880 kom Ibsen også på finsk på Suomalainen Teaatteri. Repertoaret til direktøren Kaarlo Bergbom ble i det hele kjennetegnet ved sin sterke Ibsen-profil (Brauneck 1993–2007, b. 3, 794). Det svenske teateret hadde likevel flest Ibsen-oppsetninger i Finland i løpet av 1880-årene, fra 1886 under ledelse av Harald Molander.

På bokmarkedet var situasjonen i Skandinavia avklart med de gjensidige avtalene om beskyttelse av forfatterrett fra slutten av 1870-årene: Uten Ibsens tillatelse kunne hans bøker ikke oversettes til svensk. Det var en konstant kampsak for Ibsen at Skandinavia måtte oppfattes som ett bokmarked, og dette er sannsynligvis også den viktigste materielle motivasjon for hans oppslutning om skandinavismen. En av de få stedene der irritasjon over Georg Brandes skinner gjennom, gjelder dette spørsmålet (brev 20. april 1874). Ibsen mente danskene måtte finne seg i å lese svensk litteratur på svensk, til gjengjeld ville han heller ikke ha sine egne bøker oversatt til svensk, og han insisterte på norske forfatteres rett til å skrive et norskpreget dansk (brev til L. Kieler 26. mars 1878 med kommentar). Men Finland, som tilhørte det russiske imperiet, stod utenfor disse avtalene, og ett smutthull var derfor svenskspråklige oversettelser utgitt der. Rett etter at Fruen fra havet var utkommet i 1888, begynte Helsingfors Dagblad å trykke en uautorisert svensk oversettelse som føljetong, noe nasjonalskalden Zacharias Topelius protesterte mot i bladet Finland. Et annet smutthull fantes i USA, hvor Fruen fra havet kom i ettertrykksutgave i første hefte av Samfundet : illustreret Maanedsskrift for skandinavisk Literatur, Familie- og Foreningsliv i Chicago i mai 1889 (HFL 3, 79).

TYSKLAND

Nora ble nærmest en fiasko i Berlin i 1880, delvis på grunn av den forandrede avslutningen Ibsen var blitt tvunget til å utforme (jf. G. Brandes 1885, 357–63). I 1881 er det bare registrert at tre tyske teatre satte opp stykket, til sammen syv ganger, mens ingen oppsetninger er registrert for årene 1883, 1884 og 1885. I Berlin ble ikke et eneste Ibsen-stykke satt opp mellom 1881 og 1886 (Pasche 1979, 191). På Hof- und Nationaltheater i München ble Nordische Heerfahrt oppført i 1876, Die Stützen der Gesellschaft i 1878 og Nora i 1880. Men deretter var det ingen nyoppsetninger før 1889, da Ein Volksfeind kom opp (Wagner 1958, 30–44).

Rundt 1880 dannet det seg likevel en teateropposisjon som gjorde Ibsen til en av sine kampsaker. I Berlin var brødrene Heinrich og Julius Hart sentrale. I Deutsche Monatsblätter holdt de allerede i 1878 frem den innovative betydningen av Bjørnson, Ibsen og Ivan Turgenjev. Deres kampanje for en ny dramatikk ble fortsatt i Kritische Waffengänge (1882–84) og Berliner Monatshefte für Literatur, Kritik und Theater (1885) (McFarlane 1991, 107–08). Hart-brødrene og deres kampfeller gikk til angrep på overfladisk underholdning, eklektisk dilettantisme, novellistisk fabrikkproduksjon og det de oppfattet som forflatningen av teateret. Blant skyteskivene var Paul Lindau. Det fjerde heftet av Kritische Waffengänge i 1882 var helt viet teateret i anledning forberedelsene til Adolf L’Arronges Deutsches Theater. Her etterlyste de et «gjenfødt» tysk teater som var både nasjonalt og moderne på samme tid. Hovedsakene var samtidsorientering og sannhet, og forbildene var Ibsen, Bjørnson og med visse reservasjoner Zola. Sistnevnte ble kritisert for å ofre poesien, men rost for sin sannhetskjærlighet (Brauneck 1993–2007, b. 3, 659–60).

I 1883 skrev både Ludwig Passarge og Georg Brandes utførlig om Ibsen på tysk. I 1884 publiserte Otto Brahm sine første artikler om ham. Brahms utgangspunkt var Gengangere, og han viste til den oppsikt Lindbergs turné hadde vakt i Skandinavia. Brahm var ikke uten innvendinger og reservasjoner overfor stykket, men etterlyste et tysk teater som hadde mot til å sette det opp (jf. kommentar til brev til Susanna Ibsen 28. juli 1884).

I 1885 fikk naturalismen et organisert uttrykk også i München, med Michael Georg Conrads tidsskrift Die Gesellschaft. Her ble Paul Heyse representanten for alt det den unge generasjonen ville overvinne, mens Richard Wagner, Friedrich Nietzsche, Émile Zola og Ibsen ble representantene for det kunsten burde være i den moderne verden. De nokså forskjelligartede forbildene avspeiler Conrads visjon om en sosialkritisk kunst som på samme tid skulle fremme nasjonal bevissthet og styrke staten overfor kapitalismens falske individualisme. Det mest provoserende ved Conrad var hans militante anti-kirkelige holdning (Jelavich 1985, 26–33).

Om Gengangere var umulig også på tyske scener, utkom den relativt raskt som bok. Reclam utgav Gespenster i Marie von Borchs oversettelse i januar 1884, drøyt to år etter Gyldendal-utgaven og i et opplag på 3000. I mars fulgte nye 3000. Men så kommer det et toårig opphold i tyske Ibsen-utgivelser. I april 1886 kommer Gedichte ut i Passarges oversettelse på Reclam, og i november samme år følger Reclams tredje opplag av Gespenster, igjen i 3000 eksemplarer. Fra nå av kommer opplagene og titlene i rask rekkefølge (Keel 1992, 133–35; S. Fischer, Verlag 1985, 66–67).

Dette nye oppsvinget står i nær forbindelse med Gengangeres scenehistorie. Det var München-naturalistene som her var først ute, ved å få i stand en oppsetning i Augsburg 14. april 1886. Forfatteren Felix Philippi var blitt begeistret etter å ha lest boken, og fikk Ibsens tillatelse til å prøve å finne et teater som ville sette opp stykket. Det fant han i Stadttheater i Augsburg, og Ibsen var selv til stede ved det som ble kalt en generalprøve (Fleischhacker 1985, 122–25). Deretter fulgte Hoftheater i Meiningen 21. desember 1886, også med Ibsen som invitert gjest (jf. brev til Susanna Ibsen samme dag med kommentar). Etter Meiningen var Ibsen bare så vidt hjemom før han dro nordover igjen til Berlin for å overvære det som ble regnet som årets teaterbegivenhet: oppsetningen av Gespenster på Residenz-Theater 9. januar 1887 (jf. brev til F. Hegel 5. januar 1887 med kommentar). Siden stykket var forbudt av sensuren, måtte forestillingene gå som lukkede forestillinger for inviterte gjester (jf. nedenfor, under Sensur). Forestillingen i Meiningen var offentlig siden den fant sted på et hoffteater, men etter press fra politiet ble det med bare én turnéforestilling (jf. kommentar til brev til Susanna Ibsen 21. desember 1886).

I boksalget kom det nå et sterkt oppsving. Etter tredje opplag av Reclams Gespenster i november 1886 fulgte tre nye opplag i 1887 på til sammen 15 000 eksemplarer, i 1888 nok ett på 5000 og i 1889 ytterligere tre på til sammen 20 000 (Keel 1992, 134–35). Samtidig kom nyutgivelsene tett: i 1887 Rosmersholm og Die Wildente, i 1888 Die Frau vom Meere, Kaiser und Galiläer (to utgaver) og Das Fest auf Solhaug og i 1889 Comödie der Liebe og Die Kronprätendenten. De fleste av titlene kom både hos Reclam og Fischer, og de kom sammen med stadig nye opplag også av de tidligere utgitte verkene ( S. Fischer, Verlag 1985, 65–67; jf. Tidstavle).

I 1889 fikk Ibsen endelig innpass ved Königliches Schauspielhaus i Berlin, der Die Frau vom Meere ble spilt 4. mars 1889. Det var under den såkalte Ibsen-uken, som gjorde at hovedpersonen nok en gang var i den tyske hovedstaden (jf. brev til Susanna Ibsen 5. mars [1889] med kommentarer). Stykket gikk «etter ordre fra høyeste hold» til inntekt for foreningen Berliner Presses understøttelsesfond. I Preussen var det vanlig at hoffet sanksjonerte kunstverker på denne måten, noe kongene av Bayern helt avstod fra (Lenman 1978, 91). Oppsetningen ble regnet som en test på Ibsens sceneposisjon i Tyskland. Brahm skrev at det her ikke bare dreide seg om ett stykke, men om «Ibsens betydning for den tyske samtidsscenen» (Brahm 1915, b. 1, 233; til norsk ved HIS). Både den såkalte Ibsen-menigheten og deres motstandere gjorde seg høylydt gjeldende under forestillingen, og det hele synes å ha endt uten noe definitivt gjennombrudd (jf. Anonym 1889l). Senere samme år åpnet Freie Bühne sin virksomhet i Berlin, etter modell av André Antoines Théâtre Libre, under ledelse av Otto Brahm og med Gespenster som åpningsforestilling på Lessing-Theater 29. september.

Gengangere kom på denne måten til å leve et dobbeltliv i Tyskland. Stykket var forbudt avantgardeteater for en tilhengerskare som kom sammen til lukkede «generalprøver» og «matineer», samtidig som det var en bestselger som bok. Theodor Fontane, som tok avstand fra det han oppfattet som «tesene» i Gengangere, men som beundret Ibsens litterære mesterskap, hilste det velkommen som åpningsstykke for Freie Bühne fordi det var et stykke som alt hadde bestått ildprøven (Fontane 1959–70, b. 22, 691, 705). I 1890 trykte Reclam ytterligere 20 000 eksemplarer, slik at Gespenster ved utgangen av 1890 hadde kommet i til sammen 69 000 eksemplarer. Stykket fortsatte å være Reclams mest populære Ibsen-utgivelse helt frem til første verdenskrig, så vidt foran Nora. I mellomkrigstiden, under inntrykk av ekspresjonismen, ble Gespenster passert av Peer Gynt (Keel 1992, 133–45). Gjennom Reclam eksisterte Ibsen dermed som «massebok». Masseutbredelsen av bøkene synes ikke å ha svekket Ibsens litterære prestisje. Ibsen hadde ingen økonomiske interesser i utgivelsene; slik sett var dette en ikke-kommersiell salgssuksess. Reclams universalbibliotek hadde også en klassiker- og folkedannelsesprofil som gav den kulturell legitimitet og en viss kanoniseringsfunksjon. Med disse utgavene var Ibsen alt i ferd med å bli etablert avantgarde. Da Samuel Fischer startet sin forlagsvirksomhet i Berlin med Rosmersholm i februar 1887, forelå Ibsen dessuten som «kulturbok». Fischer etterstrebet ikke i og for seg noen elitistisk profil; som Philipp Reclam ønsket han å spre det han oppfattet som høyverdig litteratur så vidt som mulig. Men Fischer hadde tette forbindelser til den moderne avantgarden i Berlin og utgav fra 1890 deres tidsskrift Freie Bühne für modernes Leben (fra 1894 Neue Deutsche Rundschau) (Wittmann 1999, 302–08). Fra 1889 etablerte han serien Nordische Bibliothek under redaksjon av Julius Hoffory, der Ibsen-oversettelsene utkom. Fischers utgave av Die Frau vom Meere kostet 1 mark 50 pfennig (1 krone 34 øre) (Keel 1992, 139). Bøkene i Reclams Universal-Bibliothek hadde en fast standardpris på 20 pfennig (18 øre). Gyldendal-utgaven, som var den Ibsen levde av, kostet til sammenligning 2 kroner 75 øre. Med en slik prisforskjell mellom de tyske utgavene var det knapt tale om direkte konkurranse mellom Fischer og Reclam, men heller om ulike typer bøker for ulike publikumssegmenter og formål. En viktig funksjon for Reclam-bøkene, som var viktig også for Ibsen, var at de ble brukt av teatrene.

Ved utgangen av 1880-årene var Ibsen en av de aller mest omtalte samtidsforfatterne i Tyskland. Da var han alment kjent både av navn og av utseende. Det er ikke helt enkelt å avtegne den nøyaktige profilen på berømmelseskurven. I 1882 var Olaf Huseby i bokhandlerlære i Leipzig. Han skrev til Albert Cammermeyer at ikke mange norske navn var kjent i Tyskland, med unntak av Sophus Bugge, Bjørnson og Ibsen. Av disse var det Bjørnson som var i sterkest fremgang, mente Huseby: «Ibsen er merkelig nok ikke meget kjendt, medens Alex. Kielland lader til at være meget ‹beliebt›» (sitert etter Haffner 1948, 143). I 1888 skrev Georg Brandes til Paul Heyse og spurte om det var sant at Ibsen nå gjorde et så dypt inntrykk på den tyske ungdom som nordiske blad fortalte: «Da jeg levede i Tyskland, var han lidet kjendt. Jeg kan ej ret forestille mig en saa stor Forandring» (CGB 3, 299). I 1885 var den senere direktøren for Burgtheater i Wien, Max Burckhard, på samme båt som Ibsen fra Trondheim til Molde. Han snakket med Ibsen og var imponert over hans tysk, men han visste ikke hvem han hadde talt med før han kom til Molde og hotellportieren fortalte ham det (Burckhard 1906). En artikkel av Brahm om Ibsen i Deutsche Rundschau i 1886 var utstyrt med bilde av Bjørnson (Pasche 1979, 192). Ibsen skriver likevel samme år til Hans Schrøder at selv uten adresse vil brev nå frem til ham i Tyskland (brev 6. desember 1886). Og allerede før midten av tiåret synes Ibsen å være en ressurs i Ludwig Gröbners bestrebelser på å bygge opp Gossensass som turiststed (jf. ovenfor, Gossensass). Ibsens navn synes altså å ha vært forholdsvis kjent gjennom hele tiåret, i alle fall blant litterært interesserte. Hans karakteristiske bilde derimot ble muligens først allemannseie mot slutten av 1880-årene.

Ibsen feiret 60-årsdagen sin i München 20. mars 1888. Han arrangerte ikke noe større selskap, men tok mot gjester som overbragte sine hilsener, blant dem Paul Heyse som troppet opp med en bukett laurbærgrener og blomster. Emma Klingenfeld overrakte sin nye oversettelse Das Fest auf Solhaug i pergamentbind. Også en rekke andre representanter for det litterære München var innom, og det kom en mengde lykkønskninger fra hele Europa; gratulantene ble ramset opp i norske aviser. Det var planlagt arrangementer i flere tyske byer, blant annet en «Æreskveld» i München, men keiser Vilhelm 1.s død 9. mars la en sterk demper på feiringene. Blant hilsenene var det særlig én dikteren satte pris på, heter det, en adresse fra gymnasiastene i Dresden (Anonym 1888a; 1888d). Også Sigurd Ibsen merket seg denne og skrev til faren 16. april 1888: «Sandelig – enten har gymnasiasterne forandret sig, siden jeg besøgte latinskolen i Tyskland, eller, hvad der er mere rimeligt, en digtning har i dette land brudt sig bane, der for første gang siden Schillers dage har formået at rive ungdommen med sig.» Det var et godt varsel, mente Sigurd, om «dit fremtidige herredømme over de tyske sind» (NBO Brevs. 200). I 1889 gav Literarischer Verein i Dresden ut en foreningshistorikk, hvor Ibsens opphold i byen og hans tilknytning til foreningen ikke er nevnt med et ord (Mahrenholtz 1889). Det er heller ikke kjent at foreningen sendte hilsen til 60-årsdagen. Ibsen var fremdeles omstridt i Tyskland; som 60-åring var han først og fremst blitt de unges mann. Han var samtidig i ferd med å få en mer etablert status. Men i stedet for å konsolidere den satte han den igjen på spill med sitt neste stykke, Hedda Gabler.

STORBRITANNIA

Ibsens britiske tilhengere utgjorde en meget heterogen skare. En av dem var den unitariske pastoren Philip H. Wicksteed. I 1889 holdt han foredrag i London om Peer Gynt. «Større Beundrer af Ibsen end Pastor Wicksteed findes der neppe blandt vore egne Landsmænd,» skrev Dagbladet. Wicksteed skal ha brukt utdrag både av Brand og Peer Gynt som prekentekster (Anonym 1889m; Rem 2006, 209). Henrietta Frances Lord utgav oversettelsene Nora i 1882 og Ghosts i 1885. Hun hadde teosofiske tendenser (jf. Rem 2006, 109–11). I januar 1886 ble Ibsen lest høyt hjemme hos Karl Marx’ datter Eleanor Marx i Great Russel Street i London. Eleanor leste Noras replikker, hennes partner Edward Aveling var Helmer, George Bernhard Shaw var Krogstad, og May Morris, datter av William Morris, var Kristine Linde (Rem 2006, 74). Denne kretsen representerte et Ibsen-miljø som skaper forbindelse til sosialisme og kvinnesakskamp. Eleanor Marx ble en viktig oversetter, Shaw en hardtslående polemiker.

Den viktigste Ibsen-formidler i 1880-årene ble William Archer. Han spilte en sentral rolle både som kritiker og oversetter og som bakmann overfor forleggere og teatre. Den første bokutgaven som spredde Ibsen til et stort engelsklesende publikum, var The Pillars of Society, and Other Plays, utgitt i Newcastle-forleggeren Walter Scotts Camelot Classics-serie i august 1888. Archer hadde her oversatt tittelstykket og revidert Frances Lords oversettelse av Gengangere. Bindet inneholdt dessuten An Enemy of Society i oversettelse av Eleanor Marx. Redaktøren Havelock Ellis hadde skrevet et langt forord med innføring i skandinavisk litteratur og Ibsens biografi. Camelot-serien hadde startet i 1886 med det mål å etablere «A Complete Prose Library for the People». Bøkene skulle være billige, 1 shilling (90 øre) per bok, men likevel med skikkelig trykk og innbinding. Serien ble innrettet mot arbeiderklassen. Salget gikk så godt at i november 1889 fikk Archer klarsignal til å gå videre med en flerbindsutgave av Ibsen-stykker. I 1893 regnet Archer med at det var solgt totalt 40 000 Ibsen-bøker i Storbritannia. Publiseringsmønsteret kom snart til å ligne det tyske, med Ibsen som massebok hos Walter Scott og fra 1891 for et mer utdannet publikum hos William Heinemann (Rem 2001, 416–20; 2006, 76–77; Turner 1997, XI–XIV).

Ibsen var sentral i å gjeninnføre dramaet som boklektyre og gjøre dramatikk til kommersielt interessant forlagsvare. Dramatiske forfattere orienterte seg i Storbritannia først og fremst mot teateret, noe som også hadde med opphavsrettslige forhold å gjøre: Britiske forfattere var ikke beskyttet i Amerika, og ved publisering risikerte man uatorisert bruk av stykkene ved teatrene. Britisk teater var i siste del av 1800-tallet helt dominert av kommersielle interesser. Blant annet var ensembler med et kunstrepertoar blitt fortrengt av kommersielle aktører etter hvert som man gikk over til et system med langtidskontrakter. De tok få kunstneriske sjanser og la seg opp mot massepublikummets smak. Repertoaret var dominert av adaptasjoner av franske stykker som hadde stått sin kommersielle prøve i Paris (Brauneck 1993–2007, b. 3, 849–51). Ibsens forkjempere så derfor ikke lyst på hans sjanser på britisk scene.

Archer spilte en viss rolle allerede ved det første teaterfremstøtet. Det var hans oversettelse som lå til grunn da Samfundets støtter ble det første Ibsen-stykke på engelsk scene 15. desember 1880, under tittelen Quicksands. Archer ble fremkalt for å ta imot applausen, men gremmet seg senere over hele affæren (Rem 2006, 21–22). I 1884 kom Et dukkehjem opp i en sterkt forvansket versjon under tittelen Breaking a Butterfly (jf. kommentar til brev til A. Larsen 13. mars 1884). Ingen av disse forestillingene ble noen suksess.

Ved slutten av tiåret diskuterte Ibsens tilhengere hvordan de skulle gripe det an videre. En sentral person i denne sammenhengen var Hans Lien Brækstad, bokhandleren i Trondheim som i 1871 hadde anbefalt Digte til Edmund Gosse, og som fra 1877 var bosatt i London. Brækstad ville gå rett på Gengangere, mens Archer anbefalte en mer forsiktig linje og ville satse på Et dukkehjem først. I Dagbladet rapporterte Harald Hansen fra strategidiskusjonene. Ifølge Archer kunne man ikke være forsiktig nok dersom formålet var å vinne det engelske publikum for Ibsen, «thi Vanskelighederne er uhyre netop i England, hvor Publikums Smag gjennemgaaende er ringere end et tysk eller endog et nordisk Publikums paa Grund af den engelske dramatiske Literaturs Forfald» (H. Hansen 1889a). Archer ønsket ikke å sette på spill det ry Ibsen hadde opparbeidet seg hos det boklesende publikum. Ibsen var allerede, skrev Archer til Hansen, «en Klassiker i Clapham og et hjemlig Navn i Hampstead. Men Theaterverdenen er Filisteriets faste Borg, og det er med Uvilje, jeg tænker mig den nære Mulighed at se ham blive en Skive for Spot og Skjældsord fra den store Mængde.» Fremdeles var Archer langt fra overbevist om Ibsens scenepotensial, og han beklaget rett ut at Ibsen hadde forlatt versdramaet for prosastykker: «Hans Digtning lider under Prosaens og Scenestykkets trange Form.» Men før Ibsen hadde gått til dette skrittet, hadde han heldigvis føyd Brand og Peer Gynt til «Verdens lille Samling af Mesterværker. […] Hvis nogen politisk Omvæltning eller Volapyks Sejr engang skulde udslette det norske Tungemaal som levende Sprog, saa vil det i Kraft af ‹Brand› og ‹Peer Gynt› tage sin Plads blandt de døde, som ikke dør» (H. Hansen 1889a).

Parallelt med Archer og Brækstad arbeidet den unge skuespillerinnen Janet Achurch med å få satt opp Et dukkehjem. De forente krefter, Archer hjalp til med oversettelsen, og A Doll’s House kom opp på The Novelty Theatre 7. juni 1889. Denne oppsetningen gjorde Ibsen med ett slag berømt i britisk offentlighet (jf. kommentar til brev til W. Archer 26. juni 1889). Stykket viste seg å være meget kontroversielt, men det var bortimot unison enighet om at forestillingen var teatermessig vellykket. Den 17. juli kom The Pillars of Society opp på The Opéra Comique, trolig på Archers initiativ. Brækstad rapporterte i Dagbladet om nok en suksess (Brækstad 1889b), men denne gang ble det med bare én forestilling. Flere kritikere syntes stykket var pratsomt og kjedelig (Rem 2006, 22, 101–05). Ghosts kom opp først i 1891. Som Archer forventet, ble det en «success of scandal» (jf. kommentar til brev til J.T. Grein 20. februar 1891)>.

FRANKRIKE

Ibsen ble først introdusert i Frankrike gjennom to artikler av den kvinnelige forfatteren Léo Quesnel i Revue bleue 31. mai 1873 og 25. juli 1874. I 1877 fulgte Mme Arvède Barine (pseudonym for Mme Vincens) opp med en analyse av Brand i samme tidsskrift. Hun baserte seg på en tysk oversettelse, var generelt kritisk og omtalte Ibsen nedsettende som «symbolist». Fem år senere, i 1882, offentliggjorde Pauline Ahlberg en analyse av Samfundets støtter i Nouvelle Reveue. Hun henledet oppmerksomheten på Ibsens samtidsdramaer og kalte ham feminist, men trodde samtidig at Ibsen vanskelig ville kunne oversettes til fransk (Nyholm 1959, 10–11; Shepherd-Barr 1997, 7–8, 17–18).

Den første brede og positive introduksjonen kom med en todelt artikkel av Jacques Saint-Cère i Revue d’art dramatique i 1887. Saint-Cère hadde som sekretær for Paul Lindau vært vitne til den voksende entusiasmen for Ibsen i Tyskland. I artikkelen presenterte han Ibsens skuespill til og med Rosmersholm, påpekte at også andre nasjoner hadde skuespillforfattere, og formante franskmennene om at tiden var inne til å finne en ny dramatisk form. Ibsen ble omtalt som den største dramatiker fra nord og som naturalist. I Frankrike var det på denne tiden, fra midt i 1880-årene til midt i 1890-årene, en bølge av interesse for fremmed litteratur, særlig russisk og skandinavisk. I litterære kretser var det en større åpenhet mot les septentrionaux (de nordlige) enn det som fantes i Storbritannia, og Tolstoj og le snobisme ibsénien ble viktige elementer i den såkalte kosmopolitiske bevegelse (Nyholm 1959, 11; Shepherd-Barr 1997, 8–9).

Ibsens viktigste oversetter til fransk ble Moritz Prozor. I oktober 1888 publiserte La revue indépendante et utdrag av hans Maison de poupée ( Et dukkehjem), og i begynnelsen av 1889 trykte samme tidsskrift hele hans oversettelse Les revenants ( Gengangere). Kort tid etterpå utkom begge stykkene i bokutgave under tittelen Henrik Ibsen : théâtre (jf. kommentar til brev til M. Prozor 25. oktober 1889). Salget skal ha gått meget smått, med bare 89 solgte eksemplarer det første året, halvparten utenfor Frankrike (Shepherd-Barr 1997, 8). (Ibsen mottok likevel 104 kroner for boksalget, jf. ovenfor, under Ibsens økonomi 1880–89.) Men oversettelsene vakte oppmerksomheten til den ledende kritikeren Jules Lemaître. Han var langt fra bare begeistret, og konstaterte tilfreds at Ibsen ikke var så original som man ville ha det til. Når alt kom til alt, skrev han, var det han hadde gledet seg mest over hos Ibsen og andre utlendinger, «det, hvori de ligner os» (sitert etter Nyholm 1959, 13). Men han gjorde stykkene til gjenstand for en rekke artikler i Journal des Débats fra 19. august til 9. september (HFL 3, 87), og høsten 1889 kunne norske aviser melde om sterkt voksende interesse for Ibsen blant franske kritikere (Anonym 1889n).

På teatersiden var det avantgardescenene som ble Ibsen-stykkenes forum. De første som tok dem opp, var naturalistene og André Antoines Théâtre Libre. Antoine hadde grunnlagt Théâtre Libre i 1887 som en utfordring mot pengenes herredømme over teateret. Forestillingene skapte epoke ved sin oppsetningsstil. Miljøene ble rekonstruert med ambisjon om å være autentiske ned i de minste detaljer, og scenerommet var nytt for hvert stykke. Det ble lagt like stort arbeid i å gjenskape lurvete hverdagsmiljøer fra samtiden som meiningerne brukte på å gjenskape historiske skueplasser. Repertoaret bestod av realistiske og naturalistiske samtidsforfattere. Det ble brukt amatører som ikke var blitt opplært i de etablerte scenekonvensjonene (Brauneck 1993–2007, b. 3, 590–91). Foretaket utfordret genrehierarkiet ved å trekke med seg et litterært, romanlesende publikum over i teateret. På kort sikt tapte naturalistene kampen mot pengene da Antoine i 1894 måtte gi opp med flere hundre tusen franc i gjeld. Forsøket var likevel med på å skape rom for en eksperimentell sektor som ble av varig betydning (Bourdieu 2000, 187–88).

Antoine ble oppmerksom på Ibsen i 1888 og leste en oversettelse av Gengangere som han fikk med introduksjonsbrev fra Émile Zola, men som han ikke var fornøyd med. Han fant også Prozors versjon utilfredsstillende, og introduksjonen i Frankrike ble fulgt av en ubehagelig strid om oversettelser (jf. kommentarer til brev til M. Prozor 25. oktober 1889). Den 29. mai 1890 kom Gengangere opp på Théâtre Libre i Rodolphe Darzens oversettelse.

Den varige betydningen naturalistene fikk, viser seg ved at de nesten umiddelbart ble utfordret av symbolistene som erklærte naturalismen for avleggs, og som introduserte en ny revolusjon. Også den nye retningen, i teateret representert ved Lugné-Poës Théâtre l’Oeuvre, gjorde Ibsen til sin sak. I Frankrike ble derfor Ibsen raskt annektert også av den nye bølgen som skulle prege 1890-årenes avantgarde (jf. nedenfor, under Det franske markedet).

USA

Den amerikanske Ibsen-resepsjonen består nærmest av en rekke isolerte episoder, til dels dårlig dokumenterte og i miljøer som ikke synes å ha kommunisert med hverandre. Den tidligste og mest sammenhengende tilegnelsen finner vi naturlig nok i det norsk-amerikanske miljøet. Ved Luther College (grunnlagt 1861) var det to lærere, Laurentius Larsen og Lyder Siewers, som hadde vært artiumskamerater med Ibsen i 1850. Ved dette colleget ble utdrag av Hærmændene paa Helgeland brukt i norskundervisningen, og biblioteket hadde ett av få eksisterende eksemplarer av førsteutgaven av Catilina. Thrond Bothne kom til Luther College i 1875 og innførte snart Brand og Peer Gynt. Ibsen ble likevel knapt omtalt i den norsk-amerikanske presse før 1870, mens Bjørnson tidlig var velkjent. Dette endret seg i løpet av 1870-årene. Bjørnson bidro også til denne endringen da han gjorde seg mektig upopulær med sin religionskritikk under oppholdet sitt i USA i 1880–81 (Paulson 1937, 9, 18, 20–21).

Den første oppsetningen av et Ibsen-stykke i USA skjedde ikke på norsk eller engelsk, men på tysk, da Samfundets støtter kom opp på Stadttheater i Milwaukee i 1879. Den 2. januar samme år publiserte P.P. Iverslie en anmeldelse av Samfundets støtter i Norden. Det skal være den første anmeldelse av et Ibsen-drama skrevet av en amerikaner. Et dukkehjem fikk oppmerksomhet nesten umiddelbart og ledet til en lengre debatt. Utover i 1880-årene fulgte deretter det norsk-amerikanske miljøet med spent forventning utgivelsene av Ibsen-stykkene etter hvert som de kom. Mest oppmerksomhet fikk Vildanden (Paulson 1937, 15–16, 26–27).

Tidlig i 1880-årene oversatte William M. Lawrence flere Ibsen-stykker til engelsk. Han søkte hjelp hos en annen sentral formidler av skandinavisk kultur i USA, Rasmus B. Anderson, som igjen kontaktet Ibsen. Oversettelsene til Lawrence ble ikke utgitt, men en av dem dannet grunnlag for en sterkt bearbeidet sceneversjon av Et dukkehjem, oppført i Milwaukee 2. og 3. juni 1882 som den første oppsetning av Ibsen på engelsk i Amerika (jf. brev til R.B. Anderson 14. september 1882 med kommentarer). En langt mer profesjonell oppsetning fikk sannsynligvis stykket da Helena Modjeska (Modrzejewska) satte det opp på engelsk i Louisville, Kentucky 7. desember 1883 under tittelen Thora.

Allerede før den første oppsetningen av Et dukkehjem var Gengangere kommet opp. Stykket fikk sin urpremiere i Chicago 20. mai 1882 ved en trupp norske og danske amatørskuespillere, som siden turnerte med det i det vestlige USA. Gengangere kom tilbake på amerikansk scene med Friedrich Mitterwurzer i 1886. Mitterwurzer var en av samtidens mest betydelige tyske karakterskuespillere og en pioner for moderne skuespillkunst ved Burgtheater i Wien. Hjalmar Ekdal og konsul Bernick hørte til hans store roller. Fra 1884 var han kunstnerisk leder ved Carl-Theater i Wien, men økonomiske vansker tvang ham ut i turné- og gjestespillvirksomhet (NDB). Våren 1886 spilte han Osvald på Columbia-teateret i Chicago i en engelskspråklig versjon under tittelen Phantoms, or The Sins of his Father. I 1887 ble stykket spilt i de fleste større amerikanske byer, annonsert som «forbudt i Tyskland» (Halvorsen 1901, 80). Fra gjestespillet i Chicago i 1886 rapporterte Dagbladet at stykket gikk fem ganger «i Nærvær af Millionbyens bedste Publikum». Det vakte den samme skarpe pressestrid som i Europa, og Mitterwurzer deltok selv med et innlegg i det Ibsen-vennlige Inter Ocean. Avisen opplyste også at Mitterwurzer hadde vært i München og snakket med Ibsen (H. Hansen 1888).

Sigurd Ibsen var i USA fra 1886 til 1888, og det er ikke mye han har å fortelle om farens stilling i den nye verden. Fra New York skriver han 11. januar 1887 til moren: «Besynderlig nok er det her ikke den engelske, men den franske og russiske literatur, som angiver tonen. Balzac, Zola, Tolstoj og Dostojewskij er mesterne, som Bostons og New Yorks literære cirkler sværger til.» Han fortalte at i disse sirklene spilte Hjalmar Boyesen, som foreleste om tysk litteratur ved Columbia-universitetet, en rolle, og han opplyste at Boyesen holdt på med et par artikler om Ibsen. Boyesen leste også Brand med noen studenter på Columbia. Om teater skriver Sigurd at det var over tyve av dem i New York. Han hadde vært i seks–syv, og repertoaret bestod av klassiske engelske stykker, lystspill og farser. Han hadde sett et tynt samfunnsdrama og mente at livet og menneskene i Amerika var for ensartede til at det kunne gjøres noe interessant ut av dem på scenen: «Europas traditioner og nuancer savnes» (NBO Brevs. 200).

I 1889 kom det første fremstøtet for Ibsen på New Yorks teatre. Det ble ingen suksess. A Doll’s House ble satt opp av en ledende produsent, Richard Mansfield, og med stjerneskuespilleren Minnie Maddern Fiske som Nora. Men stykket ble kritisert for sitt budskap, for å være for psykologisk og for at det inneholdt uanstendige scener. Stykket ble også vist i andre byer, og samme sesong turnerte Erving Winslow med opplesninger av Et dukkehjem. Fra teateroppsetningen av stykket i Boston meldte Dagbladet at det var mest damer til stede, og på denne tid var det hovedsakelig blant enkelte feminister at Ibsen fant tilhengere (Øverland 2001, 453–57; J.B.G. 1889).

Sigurd Ibsen kommenterer i et av sine brev at tollpåslag gjorde utenlandsk litteratur så dyr i USA at bare et fåtall hadde råd til å holde seg à jour med det som utkom i Europa (brev til Susanna Ibsen 6. mai 1887, NBO Brevs. 200). I det norsk-amerikanske miljøet var J.T. Rellings bokhandel den mest aktive. Relling prøvde aktivt å stimulere interessen for nye bøker, blant annet ved å få i stand anmeldelser (Paulson 1937, 17). I løpet av 1880-årene utkom flere Ibsen-bøker i amerikanske piratutgaver: Gengangere (Chicago, E. Rasmussen 1882), Terje Vigen (samme, 1888) og Fruen fra havet (Chicago, Skandinaviens Boghandel / J. Anderson 1889). Fra slutten av 1880-årene ble det også en tettere forbindelse mellom britisk og amerikansk Ibsen-publisering. Archers Ibsen’s Prose Dramas ble utgitt både i Storbritannia og USA (jf. kommentar til brev til ukjent 26. juli 1889). Det amerikanske markedet hadde lenge en direkte, negativ betydning for publisering av dramatisk litteratur i Storbritannia. Så lenge det ikke eksisterte opphavsrett i USA, var både forfattere og forleggere forsiktige med å utgi dramatiske verker som amerikanske teatre dermed kunne bruke gratis. Med vedtagelsen av en amerikansk Copyright Act i 1891 endret dette seg, og det ble blant annet et vesentlig incitament for William Heinemann som engelskspråklig Ibsen-utgiver (St John 1990, 118).

IBSEN-SKUESPILLERINNENE

Det er påfallende mange kvinner blant Ibsens tidlige formidlere. Det gjelder kritikere og oversettere, og det gjelder skuespillere. Av mannlige skuespillere utmerker August Lindberg seg, av skuespillerinner er det en hel rekke som kan trekkes frem. I Sverige er det først og fremst Elise Hwassers fortjeneste at Kongl. Dramatiska Theatern ble den første hovedscene i verden som viste Gengangere. Hun oversatte selv stykket og presset teatersjefen for å få det opp (jf. kommentarer til brev til Kongl. Theatrarne 17. oktober 1881 og 30. august 1883). I Finland ble Ida Aalberg Ibsen-skuespillerinnen fremfor noen. Helena Modrzejewska og Janet Achurch er nevnt ovenfor. Achurchs forestillinger i London i juni 1889 måtte avbrytes bare fordi hun alt hadde tegnet kontrakt om en turné i Australia. Dit tok hun med seg stykket, og slik ble Ibsen introdusert en rekke steder i Australia og på New Zealand fra september 1889 til oktober 1891 (Hoare 2006).

Den første vellykkede Nora i Østerrike synes å ha vært Friederike Goßmann. Mange år etter at hun hadde forlatt scenen, vendte hun i 1888 tilbake til Wien på eget initiativ for å spille Et dukkehjem, etter å ha lest rollen med Ibsen i München.

Med den prestisje som de kvinnelige Ibsen-rollene fikk, ble rolletildelingene også kilde til konflikter og skuffelser. Elise Hwasser var en av flere som følte seg forbigått da Lindberg satte opp Vildanden på Kongl. Dramatiska Theatern (jf. kommentar til brev til A. Lindberg 18. februar 1885). Mange mente Laura Gundersen gikk glipp av sitt livs rolle da Hans Schrøder refuserte Gengangere og hun ikke fikk spille fru Alving (jf. Lindberg 1943, 111). Ved oppsetningen av Rosmersholm på Christiania Theater deltok Ibsen selv aktivt i rollefordelingen. Her var det han som utelukket Laura Gundersen fra rollen som Rebekka, noe hun tok meget tungt (jf. brev til H. Schrøder 2. januar 1887 med kommentarer). Edvard Fallesen holdt Betty Hennings, verdens første Nora, utenfor Fruen fra havet ved Det kongelige Theater etter at hun hadde opponert mot ham i en annen sammenheng. Det var neppe til fordel for oppsetningen (jf. kommentar til brev til J. Hegel 11. desember 1888).

DEN FJERDE VEGG

I 1880-årene engasjerer Ibsen seg i det hele tatt mer aktivt i oppsetningene, særlig ved Christiania Theater. I forbindelse med oppsetningen av En folkefiende skriver han til teatersjef Hans Schrøder 31. desember 1882: «Tilskueren skal føle sig som om han var usynlig tilstede i doktor Stockmanns dagligstue». Han kommer med flere lignende råd, krav og formaninger i forbindelse med oppsetningene, og hans synspunkter faller langt på vei sammen med dem som ble hevdet av teateropposisjonen i venstreavisene, anført av Gunnar Heiberg og Johan Irgens Hansen.

Ansettelsen av Bjørn Bjørnson som assisterende instruktør i 1884 løftet instruksjonen ved Christiania Theater til et nytt nivå: Prøvetiden ble lengre, forestillingene fikk en mer enhetlig og samspilt karakter, talespråket ble hurtigere og mer hverdagslig, statistene ble aktivisert og individualisert. Den form for naturlighet som Ibsen og teaterkritikerne etterlyste, ble slett ikke oppfattet som naturlig av samtidens publikum, men som ny og fremmedartet. De som så Lindbergs Gengångare, var slått av at han spilte uten sufflør og som om han ikke visste at det satt tilskuere i salen. Til Vildanden på Kongl. Dramatiska Theatern brukte han dører med ekte håndtak, og han plasserte en kommode med vaskevannsfat på scenen. Den forsvant ut igjen så snart Lindberg hadde forlatt teateret (Lagerroth 2005, 107, 119).

Alle disse bestrebelsene siktet mot å etablere en ny kontrakt mellom scene og sal. Den direkte og kollektive interaksjonen ble avløst av en individualisert form for tilegnelse som krevde konsentrasjon og en følelse av at stykket talte hemmelighetsfullt til hver enkelt. Virtuositet, slående entreer, effektmakeri med kostymene, avlevering av slående replikker fremme ved scenekanten vendt direkte mot publikum, høylydt sufflering – alt slikt ble bekjempet. Bjørn Bjørnson innførte etter kort tid forbud mot fremkallelser, både ved aktavslutninger og sceneforandringer (Erbe 1976, 79, 181; Lagerroth 2005, 107).

Thoralf Berg har undersøkt denne prosessen for Trondheims del og viser hvordan den ikke bare dreide seg om en ny disiplinering av skuespillerne, men også av publikum. Publikums oppførsel i teateret ble gjenstand for stigende oppmerksomhet, debatt og kritikk fra slutten av 1870-årene. Kritikken rettet seg særlig mot det folkelige søndagspublikummet og galleripublikummet. Deres støy, trafikk ut og inn, stadige applaudering, blomsterkasting og av og til høylydte deltagelse i forestillingene – for eksempel da Zolas Faldgruben ble vist i 1884 – ble skarpt fordømt som sjenerende og illusjonsødeleggende for den kunstinteresserte delen av publikum. Flere tiltak ble satt inn, blant annet nummerering av plassene og installering av elektrisk teaterklokke. Mørklegging av salen ble ikke kommentert i samtiden. Muligens kom dette så gradvis at det knapt var merkbart, mest sannsynlig kom det senere. I Paris var Antoine og naturalistene de første som dempet lyset i salen, mens Lugné-Poë og symbolistene gikk et skritt videre og mørkla tilskuerrommet helt (Shepherd-Barr 1997, 14). Etter hvert ble teateret på denne måten omformet til mer av en kunstinstitusjon, og i takt med det synes også publikum å ha blitt mer sosialt homogent og borgerlig frem mot århundreskiftet (T. Berg 2002, 109–205).

Denne prosessen kan ikke reduseres til et spørsmål om gjennombruddet for en ny stilretning ved teateret: realismen eller naturalismen. Det er snarere tale om å etablere forutsetningen for å gjøre teater til en moderne kunstform med en autonom sektor på linje med de andre genrene. Naturalismen innebar gjennombruddet for prinsippet om at hver forestilling hadde sin individualitet og krevde sin stil, fra dekorasjoner til rolleutforming (T. Berg 2002, 182–83). Scenerommet ble åpnet for utforskning av de uendelige mulighetene med hensyn til bevegelse, dekorasjoner, kostymer, belysning, lyd osv. Ibsen er legendarisk for sine detaljerte sceneanvisninger. De skyldes delvis at han skrev for lesning, ja, ifølge ham selv primært for lesning (jf. brev til E. Fallesen 5. oktober 1877). Men de skyldes kanskje også at han skrev ved inngangen til det moderne teateret, før regien hadde etablert seg som et selvstendig kunstnerisk bidrag. I samtiden prøvde «naturalistiske» regissører som William Bloch å følge anvisningene i detalj. Etter hvert som regien også selvstendiggjorde seg, ble forfatterinstruksjonene opplevd som mer og mer av en tvangstrøye.

EPIKER ELLER DRAMATIKER

Forholdet mellom bok og teater vedrører også de helt grunnleggende komposisjonsspørsmål i Ibsens diktning. I en berømt studie fra 1956, Theorie des modernen Dramas, identifiserer Peter Szondi Ibsen som det første symptomet på dramaets krise i den moderne tid. Szondis problemstilling tar utgangspunkt i det klassiske forbudet mot alt episk i den dramatiske diktning. Ibsen stilte seg ikke kritisk til dette, sier Szondi, men ble tvert om hyllet for sin dramatiske teknikk. Hans retrospektive metode respekterer tilsynelatende kravet om tidens og stedets enhet. Men den ble gjennomført med en slik perfeksjon, hevder Szondi, at den skjuler at tiden, som er konstituerende for romanen, men fremmed for dramaets krav om absolutt nåtid, i realiteten er grunnlaget for hans stykker. Ibsens tematikk forblir fremmed for scenen, for selv om den blir knyttet til en nåtidig handling, blir den likevel trengt tilbake i fortiden og inn i menneskenes indre. Dette er formproblemet i Ibsens dramatikk, som han greier å skjule: «Ettersom utgangspunktet hans var episk, var det nødvendig for ham å utvikle den uforlignelige dyktigheten i å konstruere drama. Og siden han maktet det, var ikke det episke grunnlaget lenger synlig» (Szondi 1973, 30; til norsk ved HIS).

Vi skal ikke ta stilling til spørsmålet om forholdet mellom episk og dramatisk (for en kritikk av Szondi, jf. Aarseth 1999, 313–18), men bare konstatere at det Szondi hevder ble skjult av Ibsens dyktighet, slett ikke var skjult for samtiden. Forholdet mellom episk og dramatisk hos Ibsen er tvert om et standardemne i den kritiske resepsjonen helt fra 1870-årene. Karl Frenzels hovedinnvending mot Ibsen da han først ble introdusert i Tyskland, var at Ibsen var epiker, ikke dramatiker (jf. kommentarer til brev til L. Josephson 14. juni 1876 og F. Hegel 6. mars 1878). Georg Brandes’ første reaksjon på Gengangere var: «Ingen Handling. Handlingen er Afdækning af Personernes Fortid» (GEBB 2, 107; jf. kommentar til brev til F. Hegel 1. desember 1881). Brandes mente likevel at det var briljant. Det mente også Otto Brahm og Julius Hoffory, idet de eksplisitt fremhevet forholdet mellom det episke og det dramatiske – med Hofforys ord: «dette vidunderligste Forsøg paa at forvandle Fortælling til Handling, Berettet til Oplevet, som Dramaets Historie har at Opvise» (Hoffory 1888, 62; jf. Brahm 1915, b. 1, 78). Også i England var dette et tema. I 1891 skrev Austin Fryers Rosmer of Rosmerholm for å forbedre Ibsen. «Det ble generelt holdt mot hans evner som dramatiker,» skrev Fryers om Ibsen, «at de dramatiske hendelsene i Rosmersholm alle hadde funnet sted før teppet ble hevet første gang» (sitert etter Rem 2006, 143).

I Norge var det Johan Vibe, som hadde forårsaket Ibsens boikott av Christiania Theater da han var sjef der 1877–79, som formulerte den mest systematiske kritikken av Ibsen med dette som utgangspunkt:

Den overordentlige Rolle, Forhistorien spiller i de fleste af Ibsens Stykker, maa overraske Enhver. […] Hovedhandlingen er ofte passeret, før Stykket tager sin Begyndelse. […] Der fortælles ofte meget mere om Fortiden, end der sker i Nutiden […]. Saa gaa Dramatikere af første Rang sjelden eller aldrig frem. […] Den Forhistorie, som trænges, meddele de gjerne i første Akt og, om det lader sig gjøre, i første Scene, og derpaa lade de Handlingen udvikle sig af den givne Situation og af Sammenstødet mellem de handlende Personer. De lade Tilskueren opleve en Række Begivenheder, tragiske eller komiske; men hvad der skal ske, lade de saavidt mulig ske paa Scenen eller i alle Fald i det Tidsrum, da Stykket spilles. […] Saaledes gaa Shakespeare, Molière, Holberg, Sheridan og Goldsmith frem […]. Og saa er Ibsen ogsaa gaaet frem i det bedste af sine Stykker: «De Unges Forbund» samt i «En Folkefiende» (Vibe 1887b, 482).

At Vibe foregriper Szondi med 70 år, gjør ikke at Szondis analyse nødvendigvis blir mindre interessant eller relevant. Men det gjør den til et ufrivillig vitnemål om den historiske glemsel og tillukning som alltid ledsager kanoniseringsprosesser.

ET DRAMA BLIR TIL

I flere intervjuer i 1880-årene fortalte Ibsen om sin arbeidsmåte og hvordan skuespillene gradvis fant sin form. Ett av dem er et intervju med Otto Brahm for Frankfurter Zeitung i 1885, samme år oversatt og gjengitt i det danske Dagbladet (senere gjenopptrykt i Edvardsen 2001, 213–14). En annen kilde er intervjuer som Henrik Jæger gjorde i forbindelse med arbeidet med den første Ibsen-biografien i bokfom, utgitt i 1888. Jæger møtte Ibsen i Sæby i Danmark under Ibsens sommeropphold der i 1887, og notatene fra disse samtalene ble i 1960 publisert av Hans Midbøe.

Til Jæger fortalte Ibsen at han alltid tenkte gjennom stoffet lenge før han satte noe ned på papiret. Når han kom til skrivefasen, laget han oftest tre versjoner. De var svært forskjellige, ikke i handlingens gang, men i karakterskildringen. Til Brahm sa han at i utgangspunktet kjente han personene som han ville ha kjent dem etter en jernbanereise, mens ved andre utarbeidelse var det som om han hadde levd sammen med dem en måneds tid på et badested: «jeg har opfattet Grundtrækkene i deres Karakter og deres smaa Ejendommeligheder; men derfor er dog ikke Muligheden for at begaa en Fejltagelse i noget væsentligt udelukket» . Ved tredje utforming hadde han lært dem å kjenne så langt som det var mulig for ham: «de er blevne mine fortrolige Venner, der ikke mere vil kunne berede mig nogen Skuffelse, og saaledes som jeg nu opfatter dem, vil de altid vedblive at staa for mig» (sitert etter Edvardsen 2001, 214).

Ibsen fremhevet at han måtte være alene under skrivingen. Susanna kunne være til stede, men ikke Sigurd, og også Susanna trakk seg helst tilbake. Vi kan likevel merke oss fra korrespondansen med Susanna og Sigurd sommeren 1884, da Ibsen drev med renskriften av Vildanden i Gossensass, at det blir referert til personene i stykket på en måte som tyder på at Susanna og Sigurd var fortrolige med dem (bl.a. brev til Sigurd Ibsen 27. august 1884). Om dagsrytmen fortalte Ibsen til Jæger at han arbeidet mellom ni og ett. Deretter spaserte han en tur før middag klokken tre, og tok imot eventuelle besøkende en halv time før. Om ettermiddagen leste han, spiste aftens ved syvtiden, tok et glass toddy ved nitiden og gikk tidlig til sengs. Skrivearbeidet gjorde han på denne tid alltid om sommeren (Midbøe 1960, 158–59). Fra oppholdene i Gossensass forteller Marie Gröbner at Ibsen alltid skrev om nettene. Om morgenen lå det en bunke nyskrevne ark nesten uten rettelser på bordet (Georg 1932).

DIKTERGASJER, FORFATTERRETT OG BERNKONVENSJONEN

Den 27. mars 1881 skrev Ibsen til stortingsrepresentant H.E. Berner og bad ham ta opp forslag om å øke diktergasjene til ham selv og Bjørnson. Begrunnelsen var at de ikke var beskyttet mot uautoriserte oversettelser utenfor Skandinavia. Den 1. februar 1882 satte Berner frem et slikt forslag, men bad så 3. mars om at saken ble utsatt inntil tapene var nærmere dokumentert. Da hadde han sannsynligvis alt mottatt brevet fra Ibsen datert 18. februar med oversikt over antatte tap. Tross utsettelsen ble det en debatt om saken i Stortinget allerede i 1882, og den viser hvor politisk omstridt de ledende forfatterne var blitt. En stortingsrepresentant sa, med referanse til blant andre Ibsen, at han anså dem som arbeidet for å rive samfunnet løs fra kristendommen, for å være «en Samfundets Fiende». I denne debatten viste Berner til arbeidet som pågikk for å få i stand en internasjonal konvensjon om forfatterrett (jf. kommentar til brev til H.E. Berner 18. februar 1882).

Saken ble aktualisert på nytt i forbindelse med 1880-årenes store strid om diktergasjer, forslaget fremsatt av Bjørnson og Lie om å tildele gasje til Alexander Kielland (jf. kommentar til brev til B. Bjørnson 22. desember 1885). Saken kom opp for første gang i 1885, og den 10. juni overvar Ibsen debatten fra stortingsgalleriet. Under debatten satte Johannes Steen frem et kompromissforslag som viste til de nylig avsluttede internasjonale forhandlingene om en litterær konvensjon. Hans forslag gikk for det første ut på å anmode regjeringen om å overveie om Norge burde slutte seg til konvensjonen og i tilfelle fremlegge forslag for neste storting, for det andre å bevilge 2000 kroner, senere nedjustert til 1600 kroner, til Kielland for budsjetterminen 1885–86, «som Erstatning for Tab paa Grund af manglende Beskyttelse for den litterære Eiendomsret». Resultatet av avstemningen over Steens forslag 10. juni ble at første del ble vedtatt med 70 mot 39 stemmer, annen del ble nedstemt med 56 mot 53 stemmer (Vestheim 2005, 79–80).

I 1886 la regjeringen, slik Stortinget hadde bedt om, frem proposisjon med forslag til endringer i Lov om Beskyttelse af den saakaldte Skrifteiendomsret av 1876 med sikte på å gjøre det mulig for Norge å tiltre Bernkonvensjonen. Men da hadde stemningen snudd, og hverken Norge, Danmark eller Sverige sluttet seg til avtalen.

Det var tatt flere initiativer for å få i stand internasjonal lovgivning på området. Et ytterpunkt er representert av den franske lov om forfatterrett av 1852. Den gav beskyttelse til alle verker uavhengig av utgivelsessted eller forfatterens nasjonalitet. Loven var motivert delvis av ønsket om at andre land dermed skulle tilby gjensidig beskyttelse av franske verker, delvis av det prinsipielle argument at dersom forfatterrett var en naturlig eiendomsrett, så måtte retten også være universell. De fleste andre stater tolererte uautorisert oversettelse så lenge det var til deres fordel. Rundt midten av århundret ble likevel litteratur mer og mer betraktet som eksportvare og som kilde til kulturell prestisje, og et komplisert system av bilaterale avtaler oppstod (Saunders 1992, 170–74).

Under verdensutstillingen i Paris i 1878 ble det etter initiativ av Société des gens de lettres (jf. brev til Sigurd Ibsen 30. august 1880 med kommentar) avholdt en internasjonal litterær konferanse under forsete av Victor Hugo, og det var dette initiativet som til slutt førte frem til en internasjonal konvensjon. Den opphavelige «franske» linje gikk ut på å arbeide for felles opphavsrettslig lovgivning i alle land som var innstilt på å beskytte forfatternes eiendomsrett. Denne linjen viste seg raskt å være altfor ambisiøs, og den ble snart erstattet av det såkalte likebehandlingsprinsippet: Hvert land som sluttet seg til en fremtidig konvensjon, skulle beskytte utenlandske opphavsmenn på samme måten som det beskyttet sine egne. Forarbeidene startet med kongresser i Lisboa 1880, Wien 1881 og Roma 1882. Deretter overtok Sveits lederskapet, og det ble holdt årlige møter i Bern fra 1883 til 1887.

Her ble det snart klart at nettoeksportører og nettoimportører av litteratur hadde ulike hensyn å ivareta. De første hadde en tendens til å argumentere for at oversetterrett måtte likestilles med opphavsrett til det originale verket. De mindre landene, med Sverige i spissen, argumenterte for at beskyttelsen bare måtte vare en kort periode fordi små land ellers ville bli stengt ute fra deltagelse i den kulturelle utviklingen. Resultatet ble at traktatteksten som ble undertegnet 9. september 1886, inneholdt en bestemmelse om tiårig beskyttelse mot uautoriserte oversettelser (Saunders 1992, 178–79).

I 1882 avsluttet Sverige-Norge og Frankrike en handelstraktat, og denne fikk en foreløpig artikkel om gjensidig beskyttelse av forfatterrett med tanke på en forestående konvensjon. Inntil videre betydde den ingenting siden svensk og norsk lov ikke inneholdt noe om beskyttelse mot oversettelser. I 1882, med gyldighet fra 1883, ble det i svensk lov innført en bestemmelse om at forfatteren hadde retten til oversettelser av sine verk, på det vilkår at han på tittelbladet forbeholdt seg oversettelsesretten til ett eller flere angitte språk, og at han innen to år benyttet denne retten. Hvis han gjorde det, hadde han enerett til oversettelser til dette språket i ytterligere tre år. På bakgrunn av denne femårsbeskyttelsen inngikk Sverige-Norge i 1884 gjensidighetsavtaler med Frankrike og Italia, den siste med virkning fra 1. januar 1885 (Rinman 1951, 399–401; Svedjedal 1993, 46–47). For Norge hadde traktaten fremdeles ingen betydning, siden den norske lov ikke ble endret på tilsvarende måte som den svenske (jf. Stortingsforhandlinger 1893, b. 3b, St.prp. nr. 26, 13; jf. nedenfor, Traktater: Frankrike og Italia).

I 1884 så det ut til at den internasjonale konvensjonen ville få tilslutning fra minst fire land: Frankrike, Tyskland, Sveits og Sverige. I 1885 kom dessuten Storbritannia mye sterkere med i arbeidet, som sterk tilhenger av gjensidighetsprinsippet. For Sveriges del krevde tilslutning at svensk lov ble endret slik at beskyttelsestiden ble utvidet fra fem til ti år. Da den endelige diskusjonen kom i Sverige, mobiliserte imidlertid forleggerinteressene så sterkt mot endring at Sverige til slutt ble stående utenfor unionen og først sluttet seg til den i 1904 (Rinman 1951, 401–05). De ti opprinnelige signaturstatene ble Tyskland, Belgia, Frankrike, Spania, Storbritannia, Italia, Sveits, Liberia, Tunisia og Haiti. Konvensjonen trådte i kraft 5. desember 1887 (Saunders 1992, 180).

I Norge ble det under diskusjonene 1886–87 brukt en rekke argumenter mot å slutte seg til konvensjonen. For flertallet i budsjettkomiteen i Stortinget var det viktigste motargumentet at Norge ikke kunne slutte seg til konvensjonen dersom Danmark og Sverige ikke gjorde det. Det ble oppfattet som særlig avgjørende at Danmark ikke hadde planer om å bli medlem. Om Norge skulle slutte seg til alene, ville oversatt litteratur bli dyrere å gi ut i Norge enn i Danmark, til skade både for norsk forlagsbransje og norsk folkeopplysning (Vestheim 2005, 118–19). For de fremste forfatterne var det Danmarks holdning som var avgjørende, siden konvensjonen regnet et arbeids hjemland som det landet der det var offentliggjort. Bjørnson gikk dessuten mot konvensjonen fordi den ikke tilbød mer enn ti års beskyttelsestid. Standpunktene fulgte ellers ikke noe entydig mønster. De konservative litteratene Hartvig Lassen og Johan Vibe stod for eksempel på hver sin side. Lassen, som redigerte Christiania Intelligentssedler, var bekymret både over konkurransen fra dansk oversettelseslitteratur og over fordyrelsen av utenlandsk essayistikk og lignende litterært stoff til aviser og tidsskrifter. Til de store statenes rettsargument innvendte han at for de mindre statene dreide det seg her om ren åndelig selvoppholdelsesdrift, tilsvarende den som på det materielle området «tvinger de store Stater til at bemægtige sig Kolonier uden mindste Retsgrund» (H.M. Lassen 1887). Vibe, som var formann i den norske journalistforening, kjempet derimot for konvensjonen og mente at frykten for økte kostnader var overdreven. Og om Norge sluttet seg til og Danmark ikke, skrev han, kunne jo det føre til at ikke bare norske forfattere så seg tjent med å søke norsk forlag, men at også danske gjorde det (Vibe 1886; 1887a).

Den skandinaviske debatten viser at forfatterrett stadig var et uklart og omstridt begrep, og at det ikke er tilfeldig at den norske lov het lov om den «saakaldte Skrifteiendomsret». Det «franske» standpunktet, at forfattere hadde samme rett til oversettelser som til originalen, var helt fremmed (Rinman 1951, 312). I den norske debatten hevdet Søren Jaabæk i 1886 fremdeles at diktning ikke kunne betraktes som eiendom på linje med materiell eiendom, og en oversettelse som ikke var utført av forfatteren selv, kunne det i alle fall ikke. Derfor kunne det heller ikke bli tale om tapte inntekter og erstatning ( Stortingstidende 1886, 1171–72). I 1887 hevdet Emil Stang langt på vei det samme. Stang hadde vært Ibsens advokat i saken mot H.J. Jensen (jf. ovenfor), han var en av landets ledende jurister, og han var Høyres leder. Under debatten om diktergasje til Kielland i 1887 avviste han helt naturrettsargumentet om litterær eiendom. Da Odelstinget hadde drøftet tilslutning til Bernkonvensjonen, sa han, hadde det kommet til at forfattere ikke hadde noe ubetinget krav, og at offentlige hensyn da måtte komme først. Skrifteiendomsrett var i virkeligheten ikke en eiendomsrett, men «en Beskyttelse, man giver, naar man finder det hensigtsmæssigt under Hensyn til andre Forholde» . Hvis Norge i fremtiden skulle slutte seg til konvensjonen, «giver vi dem en Ret, som nu ved Odelsthingets Beslutning er erklæret ikke at tilkomme dem i Kraft af Tingenes egen umiddelbare Natur» . Derfor avviste han også at diktergasjer dreide seg om erstatninger. Han oppfattet dem heller som nasjonalbelønninger. Derfor kunne de bare gis til forfattere hvis fortjenester var uomstridte, og det gjaldt ikke Kielland ( Stortingstidende 1887, 1116–17).

Det ble diskutert hvor mange skandinaviske forfattere som egentlig ville nyte godt av en konvensjon. Karl Warburg mente det dreide seg om fire norske, to–tre svenske og to–tre danske (Warburg 1887). Vibe føyde John Paulsen og den populære leiebok-forfatteren «Marie» (Antoinette Meyn) til den norske listen (Vibe 1887a). Det var uansett få. I denne situasjonen var det vanskelig også for forfatterne å stå ensidig på rettsprinsippet. Ibsen gjorde det i hvert fall ikke. I brevet til Berner 27. mars 1881 sier han uttrykkelig at som norsk samfunnsborger kan han ikke gå inn for at Norge slutter seg til en internasjonal konvensjon, men at staten likevel burde kompensere ham og Bjørnson. Under kampen for sin forfatterrett glemte ikke Ibsen at han også var leser.

I 1890-årene snudde holdningen, og som det første skandinaviske landet sluttet Norge seg til Bernkonvensjonen i 1896. Danmark fulgte i 1903 og Sverige i 1904 (jf. nedenfor, Skandinavia og Bernkonvensjonen).

SENSUR

Ett av de verkene som sterkest kom til å aktualisere sensurspørsmålet i Europa på 1880-tallet, var Gengangere. Forhåndssensur av trykt skrift var stort sett avskaffet i Vest-Europa på denne tid. Men litteratur kunne stadig forbys, og det var stor forskjell på hva som ble tillatt på trykk, og hva som ble tillatt fra scenen. En generell tendens er at moral nå ble et viktigere tema enn politikk. Alle skandinaviske land hadde høyprofilerte litterære prosesser dette tiåret. Likevel fremstår Skandinavia alt i alt som den mest liberale delen av Europa.

Den norske grunnloven av 1814 innførte trykkefrihet. I Norge var det i vår periode to store litterære prosesser, den ene gjaldt Hans Jægers Fra Kristiania-bohêmen (1885), den andre Christian Krohgs Albertine (1886). Begge bøkene ble beslaglagt som usedelige. En hovedmotivasjon for rettsforfølgelsen var bruken av lett identifiserbare modeller. Jæger refererte uten skrupler fra private samtaler og krenket dermed grensen mellom privat og offentlig. Lie og Arne Garborg støttet ham i trykkefrihetens navn, men ikke Bjørnson, Ibsen, Kielland eller Brandes (jf. brev til G. Brandes 10. november 1886 med kommentarer; Fosli 1994, 356–84). Beslagene ble stadfestet av domstolene helt opp til Høyresterett. Jæger ble dessuten dømt til fengselsstraff, Krohg til bot.

For teater gjaldt bestemmelser fra eneveldets tid til langt ut på 1800-tallet, i alle fall antok man det, siden nye reguleringer ikke var gitt. I de forordningene man hadde, av 1738 og 1773, var det «Komediantspillere» som var uttrykkelig nevnt, og de ble behandlet sammen med «Liniedandsere, Taskenspillere og dem, der holde saakaldt Lykkepotter», fra 1773 utvidet til også å omfatte dem «der omløb med Dyr eller andet Saadant, som de udgive for rart og usædvanligt». Disse hadde ikke lov til å komme til Norge for å gi forestillinger ( Stortingsforhandlinger 1874, b. 3, Ot.prp. nr. 2, 1). Etter hvert ble forbudet oppfattet som gjeldende bare for utlendinger. Men siden hensynet til den offentlige orden krevde at øvrigheten holdt tilsyn også med undersåtters virksomhet på dette området, og siden anordningene ble tolket slik at de nevnte virksomhetene «ikke betragtedes med Gunst», ble de brukt som hjemmel for å kreve at også innfødte måtte hente tillatelse til å gi forestillinger. I 1828 ble øvrigheten gitt myndighet til å gi tillatelse etter søknad, slik Ibsen for eksempel fikk da han kom til Trondheim med skuespillerne fra Det norske Theater i Bergen i 1854 (jf. brev til Trondhjem Stiftamt 5. april 1854 med kommentarer).

Kristiania med omegn var satt i en særstilling idet det for «Kunstpræstationer af den Art, hvormed Christiania offentlige Theater befatter sig», ble overlatt til regjeringen å bestemme. Dette ble oppfattet som privilegering av Christiania Theater, og i 1868 tok J.B. Klingenberg, en av ildsjelene bak Kristiania Norske Theater, opp kampen for fri teaterdrift. Arbeidet frem mot en lov tok noe tid. Blant de kompliserende faktorene var frykt for vilkårlighet om man overlot til de enkelte kommuner å bestemme, og dessuten at saken kom opp samtidig som spørsmålet om kompensasjon til forfattere og komponister ble aktualisert (B.S. Lassen 1976). Lov angaaende Adgang til at give dramatiske og andre offentlige Forestillinger ble til slutt vedtatt i 1875.

Under diskusjonen om en slik lov var det blitt hevdet at begrensningene på teateret var særlig strenge i Norge. Etter en gjennomgang av situasjonen i en rekke europeiske land konkluderte departementet med at det overalt var restriksjoner på å oppføre dramatiske og musikalske verker, og at de norske ordningene slett ikke var de minst liberale. Når det gjaldt teater og beslektet virksomhet, mente departementet tvert imot at «de stærkeste Indskrænkninger finde Sted i Lande med de frieste Forfatninger (England, Frankrige, Danmark, Sverige), hvor endnu et Slags Censur maa siges at gjælde» ( Stortingsforhandlinger 1874, b. 3, Ot.prp. nr. 2, 5–6). I Sverige var riktignok sensur nettopp avskaffet. Den ble heller ikke innført i den norske loven. Derimot inneholdt loven en bestemmelse om at den som viste forestillinger som krenket sedeligheten eller truet den offentlige orden, kunne straffes med bøter. Loven ble stående til 1995 (Sejersted 1999, 171).

Når det gjelder Gengangere, var det teaterdirektør Hans Schrøder som på egen hånd nektet å sette opp stykket, og han mente han hadde representantskapet og majoriteten av publikum i ryggen (jf. kommentar til brev til Christiania Theater [23.] november 1881). Det ble ikke grepet inn mot August Lindbergs forestillinger i 1883. Men før han reiste til Kristiania, fikk Lindberg invitasjon til å bo hjemme hos politifullmektig Ove Mossin (som var lett gjenkjennelig modell for en korrupt politiembetsmann i Krohgs Albertine, sannsynligvis hovedårsaken til aksjonen mot boken; jf. Fosli 1994, 380–81). Lindberg takket gladelig ja til Mossins tilbud, og han fortalte offentlig at han stod under «politiets opsikt». Politiet var bekymret og i beredskap, ikke på grunn av forestillingen i seg selv, men på grunn av demonstrasjonene mot Christiania Theater. Selv var Lindberg glad for at «min värd och vän, chefen för hemliga polisen, […] skötte om både entréer och sortier» (Lindberg 1943, 111–14; jf. også Næss 2005, 160).

I Danmark slo konstitusjonen av 1849 fast at «Censur og andre forebyggende Forholdsregler kan ingen Sinde paa ny indføres». Også her åpnet imidlertid straffeloven for å rettsforfølge usedelige skrifter. Bestemmelsene var vage og gav stort fortolkningsrom til domstolene. I 1881 ble Herman Bangs Haabløse Slægter beslaglagt. Boken handlet blant annet om homoseksualitet og skildret identifiserbare modeller. Høyesterett slo fast at den var usedelig, og det åpnet for å rettsforfølge også andre bøker ( Censorship 2001, b. 1, 664).

Konstitusjonens bestemmelse ble oppfattet som uttrykkelig myntet bare på pressen og på bruk av trykkefriheten, og hindret ikke at det overfor teatrene ble praktisert forhåndskontroll. Det kongelige Theater stod i en særstilling som en statsanstalt direkte underlagt Kultusministeriet. Her ble teatersjefens stilling som statsembetsmann ansett som tilstrekkelig garanti for at virksomheten holdt seg innenfor de ønskede grenser. Teateret hadde likevel en egen sensor som skulle sørge for at «Teateret vil arbejde seg frem i sund og smagfuld Retning», slik den første sensor, Johan Ludvig Heiberg (1849–60), formulerte det. Heiberg ble etterfulgt av J.C. Hauch (1860–71), C.K.F. Molbech (1871–81) og Erik Bøgh (1881–99). For privatteatrene var det noe annerledes. De måtte ha bevilling, og til denne ble det knyttet oppnevning av sensorer som skulle påse at det ikke fremkom noe som stred mot landets lover eller mot orden og gode seder. København-teatrene – Folketeatret, Casino, Dagmarteatret – fikk alle sine egne sensorer oppnevnt av justisministeren. Fra 1893 ble de samlet på én hånd ( Salmonsen 23, 141–42). For øvrige byer gjaldt ikke dette, til gjengjeld ble bevillinger her vanligvis gitt for bare ett år av gangen ( Stortingsforhandlinger 1874, b. 3, Ot.prp. nr. 2, 2–3).

Ved Det kongelige Theater refuserte Bøgh Gengangere, ikke med estetiske argumenter, men fordi det undergravde samfunnsordenen (jf. kommentar til brev til Det kongelige Theater [23.] november 1881). Han frarådet dessuten oppførelse av Fruen fra havet, også det med moralske argumenter. Den refusjonen ble imidlertid overprøvd av Edvard Fallesen (jf. kommentar til telegram til E. Fallesen 5. desember 1888). Ellers fikk August Lindberg også i København oppføre stykket uten politiinngrep.

Sverige innførte trykkefrihet i 1810. Loven hadde mange begrensninger, men det mest avgjørende for ytringsfriheten var at slike saker ble prøvd for jury, i motsetning til for eksempel i Norge. Den store litterære rettssak i Sverige i 1880-årene gjaldt siktelsen mot Strindberg for Giftas, der tiltalen lød på blasfemi. Strindberg ble frikjent av juryen.

For teatrene var det innført sensur i 1785, og den ble ikke formelt avskaffet sammen med innføring av trykkefrihet. I 1835 ble det pålagt landshøvdingene (fylkesmennene) å overvåke sensurbestemmelsene. De fleste vegret seg for oppgaven. Det er kjent noen få tilfeller av sensurinngrep mot privatteatre i Stockholm, men knapt noen ellers. For de liberale var det likevel en viktig prinsippsak. Prestene kjempet for å bevare sensuren, men etter riksdagsbeslutning i 1869 ble sensuren endelig opphevet ved kongelig skrivelse i desember 1872 (Nordmark 2007, 127–29).

Sverige utmerker seg som det europeiske landet der Gengangere først kom på scenen. Det ble først refusert av Kongl. Dramatiska Theatern, og Ludvig Josephson ved Nya teatern var like avvisende. Etter Lindbergs suksessturné kom det likevel opp på det kongelige teateret allerede i september 1883, en måned etter Lindbergs premiere i Helsingborg. Nå endret også Josephson holdning, og han slapp Lindberg til på Nya teatern.

Det svenske eksemplet viser likevel at det ikke er noen nødvendig sammenheng mellom graden av liberal rettspraksis og graden av kunstnerisk autonomi. Frikjennelsen av Strindberg i 1887 førte til at en gruppe forleggere brøt ut og dannet en ny bokhandlerforening. Medlemmene skulle hverken publisere bøker av dømte forfattere eller av forfattere som var blitt angrepet offentlig for innholdet i bøkene sine. For radikale forfattere ble det etter dette vanskeligere å få utgitt bøker ( Censorship 2001, b. 4, 2355). De kvinnelige åttitallistene (Alfild Agrell, Victoria Benedictsson, Anne Charlotte Leffler) ble helt marginalisert med stempelet «indignationslitteratur», utmyntet av Matilda Kruse i 1886 (Gedin 2004, 192–214, 354–64). Carl David af Wirsén forble den toneangivende kritikeren. August Lindberg, det moderne gjennombruddets forkjemper innen teateret, greide aldri å få noe sterkt institusjonelt fotfeste i Stockholm. Hans søknader om å få overta Kongl. Dramatiska Theatern ble avslått, og han ble henvist til et anstrengende og økonomisk usikkert turnéliv i provinsen. Da Kongl. Theatrarne opphørte som statsteatre i 1888 og en gruppe skuespillere overtok den dramatiske scenen, ble det for øvrig innsatt en statsoppnevnt sensor. I denne funksjonen virket tidligere teatersjef Erik af Edholm fra 1888 til 1897 (NF 28, 601–02).

I Tyskland ble trykkefrihet garantert ved rikslov av 1874. Den avskaffet regjeringslisens for aviser og all forhåndssensur av trykt materiale. For teatrene var det helt annerledes. Dessuten varierte lovgivning og rettspraksis fra delstat til delstat. Sensur rettet seg i hovedsak mot majestetsfornærmelse, blasfemi, usedelighet og ærekrenkelse. Dramatiske arbeider som skildret regjerende monarker, var forbudt, og alle arbeider som skildret kongelige stamfedre, måtte innleveres til hoffet for godkjennelse. Under 20 % av slike søknader ble innvilget. Mot Ibsen, Émile Zola og senere Frank Wedekind var det usedelighet som var ankepunktet.

Ved rettsforfølgelse av trykte skrifter var det en meget viktig forskjell mellom nord- og sørtyske stater at overtredelser av straffeloven i trykte skrifter ble prøvd av kollegiale domstoler i nord (Preussen og Sachsen) og av en jury i sør (Bayern). Generelt var domstolene mer liberale enn regjeringene, og særlig vanskelig var det å få dømt forfattere i Bayern ( Censorship 2001, b. 2, 923–24; Lenman 1978, 96–97).

Teatrene var derimot underlagt forhåndssensur: Alle stykker måtte godkjennes av politiet før offentlig oppførelse. Det eksisterte ikke noe felles sensursystem eller noen sentral sensurinstans for hele riket. I de største statene krevde lokale vedtekter at teatrene måtte levere inn stykker til godkjennelse 14 dager på forhånd. De ble stort sett vurdert av polititjenestemenn. I Preussen kunne avslag appelleres til en høyere administrativ instans, mens Bayern på dette området hadde et absolutistisk system uten ankemulighet. Innenfor Bayern varierte dessuten praksis fra by til by (Lenman 1978, 99, 105).

Hoffteatre, kommunale teatre og lukkede forestillinger for medlemmer var vanligvis unntatt sensuren. I de minste statene eksisterte det heller ikke sensur ( Censorship 2001, b. 2, 924). At den første offentlige oppførelse av Gengangere i Tyskland skjedde i Meiningen, skyldes blant annet at det var et hoffteater. Da de skulle turnere med stykket, måtte de likevel gi tapt for politiet etter én forestlling i Dresden (jf. kommentar til brev til C. Snoilsky 25. november 1887). Måten å omgå sensuren på ble å arrangere ulike former for lukkede forestillinger. Etter matinéforestillingen Gespenster ved Residenz-Theater i Berlin 9. januar 1887 søkte direktør Anton Anno den følgende dag om å få avholde flere forestillinger. Allerede 11. januar kom svaret fra sensuren: «Innholdet egner seg ikke for oppførelse» (sitert etter Boettcher 1989, 66; til norsk ved HIS). Kort tid etter at Freie Bühne hadde hatt sin åpningsforestilling med Gespenster 29. september 1889, innledet Friedrich Dernburg, sjefredaktør i National-Zeitung, en kampanje for frigivelse av stykket. Han pekte blant annet på at enkelte byer alt hadde tillatt det, at det opphisset hverken til klasse- eller religionshat, og at det var tilgjengelig i ethvert bibliotek og i enhver bokhandel. Kampanjen ledet til frigivelse i 1894 (Boettcher 1989, 90–98).

Storbritannia hadde ingen grunnlovsfestet rett til ytringsfrihet. Opphøret av The Licensing Act i 1695 innebar at forhåndssensur av trykksaker tok slutt (jf. ovenfor, under Forfatterrett). De senere lover om blasfemi (1698), injurier (1792) og utuktige skrifter (1857) åpnet for å gripe inn mot allerede utgitte publikasjoner. Ytringsfrihetens grenser ble derfor et spørsmål om hvordan juryer tolket lovene. I 1878 ble Annie Beasant og Charles Bradlaugh dømt for å ha utgitt en amerikansk håndbok om prevensjon. I 1880-årene ble National Vigilance Association dannet. Den reiste et vellykket privat søksmål mot bokhandleren Henry Vizetelly for å ha utgitt billige oversettelser av bøker med eksplisitt seksuelt innhold, blant andre av Zola. At bøkene var billige, var særlig bekymringsfullt fordi de dermed kunne nå de samfunnslag man antok var mest utsatt for fordervelse ( Censorship 2001, b. 1, 311–13).

I 1737 ble det for teatrenes del vedtatt en ny Licensing Act. Den krevde at alle stykker som skulle vises, ble innlevert til The Lord Chamberlain for godkjennelse. Med dette ble det introdusert en sensurinstans som ble stående i 230 år, til 1967. Det var tre grunner til at teatrene ble behandlet annerledes enn trykt skrift: at det betenkelige her ble fremstilt for øyet, at det ble fremstilt på en mest mulig attraktiv måte, og at det ble fremstilt for mange på en gang. Sensorene oppfattet seg som fortolkere av den offentlige samvittighet. Teaterdirektørene på sin side var forretningsmenn og så på The Lord Chamberlain som en viktig støttespiller. Da det i 1892 ble gjennomført en høring om teatrene, var William Archer den eneste som uttalte seg for at sensuren burde avskaffes. Han representerte likevel en utbredt holdning hos forfattere og kritikere, mens teaterdirektørene kjempet i det lengste for å beholde sensuren (Shellard, Nicholson & Handley 2004, 11–15; Rem 2006, 212).

Under The Lord Chamberlain var det en Examiner of Plays, på denne tid Edward F. Smyth Pigott. De fleste stykker ble lest bare av ham, men var det tvil, ble flere trukket inn. Lord Chamberlain trengte ikke å begrunne sine avgjørelser, og det var ingen ankemulighet ( Censorship 2001, b. 1, 327–29). I Gengangeres tilfelle ble det gjort klart at det ikke hadde noen hensikt å sende inn stykket, som fikk lisens først i 1914. Smyth Pigott hadde ikke mye til overs for de andre Ibsen-stykkene heller. Han hadde likevel ikke forbudt dem, og ble spurt om det under høringen i 1892. Han svarte at alle personene hos Ibsen «synes meg å være moralsk sinnsforvirrede», og stykkene tjente ikke inn ett øre på scenen. Han mente at et forbud mot dem var overflødig fordi «de er i det hele tatt alt for absurde» (sitert etter Rem 2006, 212). Også i Storbritannia ble løsningen å danne et uavhengig teaterselskap og vise Gengangere som lukket forestilling.

Utviklingen i Frankrike på 1800-tallet er preget av motsetningen mellom arven fra revolusjonen, med sitt prinsipp om ytringsfrihet, og den omfattende og komplekse sensuren som preget alle de følgende regimene (jf. Hemmings 1994, 204–25). Etter Napoleon 3.s fall i 1870 avskaffet den nye republikken de fleste av restriksjonene som presse, karikatur og teater var underlagt, men de ble snart gjeninnført. Inngrepene overfor pressen nådde et høydepunkt i forbindelse med valgene i 1877. Teateret var underlagt særlig streng sensur. Fra 1815 til 1870 nådde bare rundt en tredjedel av nyskrevne stykker scenen i usensurert stand ( Censorship 2001, b. 2, 867). Også den tredje republikk holdt seg med et kontor for teaterinspektører i innenriksministeriet som overvåket forestillinger, og som motarbeidet alt som kunne virke til å opphisse og skape uro blant publikum. I 1881 ble det vedtatt en liberal presselov som fjernet de fleste restriksjoner på journalisters arbeid. Overtredelser av det som gjenstod av begrensninger, skulle i de fleste tilfeller prøves av en jury. En av de viktigste og mest brukte paragrafer åpnet for sensur ved krenkelse av den offentlige og religiøse moral og ved usømmelig adferd, og det var denne som ble brukt mot naturalistiske forfattere.

Teatersensuren ble ikke avskaffet i 1881. I 1885 ble Zolas Germinal, bearbeidet for scenen, forbudt på grunn av en scene der streikende arbeidere ble skutt på av politiet. Zola gikk til motangrep, og saken ble tiårets største strid om teatersensur ( Censorship 2001, b. 4, 2719–20). Overvåkningen av teateret ble imidlertid stadig mer ineffektiv, og i 1905 lyktes det venstreorienterte parlamentsrepresentanter å avskaffe den ved å kutte bevilgningen til sensorlønninger. I Frankrike som ellers var det filmsensur som nå snart skulle komme på dagsordenen ( Censorship 2001, b. 2, 850–54, 867–68).

FORFATTERRETT OG UTGIVELSESPOLITIKK – 1890-ÅRENE

Ved utgivelsen av Hedda Gabler i desember 1890 skrev Otto Brahm at denne boken ikke lenger var en rent «germansk», men en europeisk litterær begivenhet (Brahm 1915, b. 1, 317). Fra og med denne utgivelsen ble Ibsen publisert omtrent samtidig i København, Berlin, London og Paris. Synkroniseringen av Ibsen-utgivelsene i 1890-årene er både en indikasjon på den økte takten i internasjonal utveksling av litterære og kulturelle produkter og på den posisjonen Ibsen nå inntok i det litterære kretsløpet. Ved Ibsens 70-årsdag i 1898 skrev J.B. Halvorsen: «Der gives for tiden tre mænd, hvis bøger kjendes og læses af hele Europas dannede almenhed og i stor udstrækning også af de andre verdensdeles: Zola, Tolstoi og Ibsen» (Halvorsen 1898, 284).

En viktig drivkraft bak de samtidige publiseringene var opphavsrettslige hensyn, og opphavs- og forfatterrettslige problemstillinger er en gjenganger i brevene fra dette tiåret. Ibsen-utgivelsene var i 1890-årene en komplisert affære som involverte boktrykkere, forleggere, oversettere, bokhandlere, teaterfolk, anmeldere osv. i en rekke land. Disse manøvrerte i et terreng regulert av sedvane, forretningskutyme, interessepolitikk og formell lovgivning. Deler av dette terrenget er dårlig kartlagt. Vi har for eksempel ingen samlende fremstilling av Norges forhold til internasjonal forfatterrett, dessuten trengs det ofte mer detaljert informasjon enn oversiktsfremstillinger kan gi, for å kunne kommentere brevene på en fullgod måte. Ibsens korrespondanse med utenlandske forleggere og oversettere er spredt og full av lakuner. Det er også klart at det ikke er nok bare å studere lovgivningen. På den juridiske siden trengs kunnskap både om lovgivning og om rettspraksis, men i tillegg må vi for eksempel også vite hvilke kunnskaper aktørene hadde, hvilke uskrevne regler de tok hensyn til, og hvilken beskyttelse litterær status gav.

TRAKTATER: FRANKRIKE OG ITALIA

Et eksempel på hvor uoversiktlig feltet er, finner vi i forholdet til Frankrike. I 1889 viser Ibsen i flere brev til at Norge ikke har noen litterær konvensjon med Frankrike. Sommeren 1890 gjorde svogeren Johan Herman Thoresen ham oppmerksom på at det fantes en tilleggsartikkel til handelstraktaten mellom Frankrike og Sverige–Norge av 1882. I denne het det at i påvente av en særskilt konvensjon var de kontraherende parter enige om at «ethvert af de respektive Landes Undersaatter [skulle] i det Andet nyde samme Behandling som Landets egne Undersaatter i Henseende til den literære, kunstneriske og industrielle Eiendomsret» (sitert etter Hoel 1894, 369). I brev til Thoresen 2. januar 1891 takker Ibsen for opplysningen, samtidig som han slår fast at «med Italien har vi jo konvention». Det følgende halvannet året viser Ibsen flere ganger til traktaten med Frankrike, og hevder at denne sikrer hans forfatterrett der. Senere hører vi ikke mer om den, uten at vi kjenner grunnen til det.

Hvor mye var disse traktatene verdt? I 1893 vedtok Stortinget ny lov om forfatterrett til avløsning av Lov om Beskyttelse af den saakaldte Skrifteiendomsret av 8. juni 1876 (jf. ovenfor, under Forfatterrett). I stortingsproposisjonen om ny lov blir traktatene med Frankrike og Italia omtalt, og det blir slått fast at de er verdiløse: «da den norske Lov ingen Beskyttelse yder mod Oversættelse, faar heller ikke Traktaterne nogen Betydning med Hensyn hertil» ( Stortingsforhandlinger 1893, b. 3b, St.prp. nr. 26, 13).

Blant de viktigste endringene som kom med Lov om Forfatterret og Kunstnerret av 4. juli 1893, var enerett til oversettelse. Endringen skulle fjerne en hindring for norsk tilslutning til Bernkonvensjonen. Varigheten av forbudet mot uautoriserte oversettelser ble satt til ti år etter utløpet av utgivelsesåret. Det innebærer likevel ikke at traktatene med Frankrike og Italia dermed ble mer relevante igjen. Traktaten med Frankrike ble behandlet av Klaus Hoel i Norsk Retstidende 1894 (Hoel 1894) og i en upublisert innberetning fra Frederik Bætzmann til Kirke- og undervisningsdepartementet datert 7. april 1896 (RAO S-3568, serie Døg, Bætzmann). Både Bætzmann og Hoel pekte på at det av traktatteksten ikke fremgikk nøyaktig hvilke rettigheter norske og franske undersåtter hadde. Ett sentralt punkt var spørsmålet om norske forfattere i Frankrike virkelig ville bli behandlet helt på linje med franske (full assimilasjon), eller om de ville være beskyttet i Frankrike på samme måte og i samme utstrekning som i hjemlandet (betinget assimilasjon). Hvis for eksempel eneretten til oversettelse hadde ulik varighet i de to landene, ville da en forfatter kunne få sterkere rettsbeskyttelse i det fremmede landet enn i sitt eget? Teksten i traktaten mellom Norge–Sverige og Frankrike kunne tyde på at den intenderte full assimilasjon. I de særskilte traktater om forfatterrett som Frankrike hadde inngått med andre land, hadde franskmennene imidlertid alltid fastholdt at beskyttelsen i Frankrike ikke skulle kunne ha større omfang enn det hjemlandets lovgivning sikret forfatteren eller kunstneren (begrenset assimilasjon; jf. også Ricketson 1987, 22). Hoel skrev at fransk rettspraksis dessuten hadde nok av eksempler på at ulike rettsinstanser kom til helt ulike avgjørelser. Siden traktaten mellom Norge og Frankrike aldri var blitt presisert, mente han at det derfor ikke var underlig at det ikke fantes et eneste kjent eksempel på at den var blitt påkalt til å hevde franske eller norske forfatteres rettigheter.

I Ibsens tilfelle var imidlertid et annet forhold enda mer avgjørende, nemlig at han ble publisert i Danmark. Frankrike la til grunn territorialprinsippet: For utgitte verker var nasjonaliteten bestemt av hvor det først var utgitt. Det samme prinsippet fulgte Italia (D’Amico 2011.; Hoel 1894, 377), og det samme prinsippet lå til grunn for Bernkonvensjonen, selv om det ikke ble eksplisitt fastslått (Ricketson 1987, 167). Allerede av den grunn kunne en fransk-norsk traktat ikke hjelpe Ibsen.

Det er ingenting som tyder på at Ibsen ikke handlet i god tro når han påberopte seg traktaten med Frankrike. Vi ser for eksempel i brev til C. Brinchmann 21. juli 1892 at Ibsen, med henvisning til tilleggsartikkelen, sier at Brinchmann må innhente tillatelse til å utgi en påtenkt oversettelse av et bestemt fransk verk. Det er heller ikke noe som tyder på at Ibsens franske oversetter Moritz Prozor var bedre informert enn Ibsen og forsøkte å korrigere ham. Men det vi likevel kan konstatere, er at Ibsen i 1890-årene faktisk mottok honorarer fra Frankrike. På teaterfronten hadde han sannsynligvis nytte av sitt medlemskap i franske forfatterorganisasjoner. I sin redegjørelse for departementet påpekte Bætzmann at norske forfattere kunne oppnå beskyttelse ved å bli medlemmer i Société des gens de lettres de France eller i Société des auteurs et compositeurs dramatiques. Men for det første var det slett ikke sikkert at disse organisasjonene ville oppta utenlandske medlemmer. For det andre var det, ifølge den ledende franske autoritet på området, uklart hvilken rettsstatus foreningene egentlig hadde, og i alle fall kunne ikke utlendinger pålegge dem å ivareta deres interesser (RAO S-3568, serie Døg, Bætzmann).

Ibsen hadde likevel ikke problemer med selve medlemskapet. Han var allerede i 1880 blitt utnevnt til utenlandsk medlem av Société des gens de lettres (jf. brev til Sigurd Ibsen 30. august 1880 med kommentarer). Forbindelsen med Société des auteurs et compositeurs dramatiques (jf. Brevmottagere : institusjoner, organisasjoner, bedrifter) synes å stamme fra 1890. I brev fra Prozor til forleggeren Albert Savine 9. januar 1891 heter det at Ibsen har skrevet til Mr. Roger, som var agent for Société des auteurs dramatiques. Det heter videre at foreningen har tilbudt Ibsen å ivareta hans interesser, og at Ibsen har gitt dem tillatelse til å handle i hans navn (NBO Brevs. 789). Noen innbetaling fra foreningen er ikke registrert før i juni 1893, men deretter kommer det innbetalinger årlig.

Fra Italia kom det et par små innbetalinger i 1890, deretter ingenting. Ibsen-stykkenes veier til og i Italia har vi visst lite om, men nye undersøkelser viser at oversettelser til italiensk delvis skjedde fra tyske oversettelser, formidlet av Felix Bloch Erben, og at noen inntekter fra Italia derfor kan ha kommet den veien (D’Amico 2011; jf. nedenfor, under Det tyske markedet).

SKANDINAVIA OG BERNKONVENSJONEN

Norge sluttet seg som det første nordiske land til Bernkonvensjonen 13. april 1896. Danmark fulgte 1. juli 1903 og Sverige 1. august 1904 (Ricketson 1987, 80).

Spørsmålet om norsk tilslutning til Bernkonvensjonen var reist flere ganger i årene 1885–87, men frykten for at en tilslutning ville fordyre og dermed vanskeliggjøre tilgangen til oversatt, europeisk litteratur, veide den gang tyngst (jf. ovenfor, Diktergasjer, forfatterrett og Bernkonvensjonen). Det var også lenge en forutsetning at norsk tilslutning ikke kunne skje uavhengig av Danmark. Tidlig i 1890-årene syntes stemningen å være i ferd med å snu i Danmark, og sommeren 1892 laget en gruppe delegerte fra de to lands regjeringer forslag til felles lovtekst. Denne skulle fjerne hindringene for tilslutning til konvensjonen. Som nevnt ovenfor, ledet dette til at Norge i 1893 fikk ny lov om forfatterrett. De viktigste endringene gjaldt enerett til fremførelse og oversettelse. For oversettelser gjaldt forfatterens enerett i ti år etter utløpet av utgivelsesåret for originalen. Med denne loven kom også navneendringen til Lov om Forfatterret og Kunstnerret, til avløsning av Lov om Beskyttelse af den saakaldte Skrifteiendomsret. Dette innebar ingen prinsipiell endring, heter det i proposisjonen, idet lovgivningen heller ikke tidligere hadde anerkjent forfatterens rett til sitt verk som en egentlig eiendomsrett (jf. Stortingsforhandlinger 1893, b. 3b, Ot.prp. nr. 26, 7; jf. Rognstad 2009, 25).

I Danmark ble saken trenert, mens det kom nye initiativer i Norge. I 1896 fremmet regjeringen proposisjon om at Norge skulle la seg representere ved en konferanse i Paris i april samme år. Her skulle Bernkonvensjonen revideres, og Norge og andre stater som ikke var tilsluttet unionen, var innbudt til å delta. Både forfatterforeningen og bokhandlerforeningen anbefalte at Norge tiltrådte konvensjonen. Regjeringen la avgjørende vekt på disse anbefalingene: «Da de interesserede Kredse saa bestemt har udtalt sig for Norges Tiltræden til Konventionen, finder Departementet ligeledes at burde anbefale, at man benytter det gunstige Øieblik til at tage dette Skridt» ( Stortingsforhandlinger 1896, b. 2b, St.prp. nr. 56; jf. også b. 6, Innst.S. nr. 100). Klaus Hoel publiserte sin redegjørelse for forfatterforeningen i Norsk Retstidende, og kunne sitere brev fra Ibsen der dikteren varmt anbefalte at Norge tok skrittet uten hensyn til Danmark (Hoel 1896, 135; jf. brev til K. Hoel 1. mars 1896).

De som forfektet forfatterinteressene, fremhevet gjerne at det her dreide seg om å la rettshensyn gå foran interessehensyn (Hoel 1896, 130). Det er en indikasjon på at produsentinteressene også i Norge nå hadde fått hegemoni over leser- og brukerinteressene. Ennå i 1881 hadde Ibsen skrevet at han «som god Normand» selvsagt ikke kunne anbefale at Norge tiltrådte en konvensjon som ville gjøre utenlandske bøker dyrere (brev til H.E. Berner 27. mars 1881). I 1896 var dette argumentet svekket – frykten for dyr oversettelseslitteratur var sterkt overdrevet, het det nå. Men samtidig ble det også argumentert med at oversettelseslitteraturen burde bli dyrere for at det skulle bli lettere for hjemlige forfattere å konkurrere med utenlandske. Et annet eksplisitt interesseargument gjaldt sannsynligheten for at Paris-konferansen ville utvide tiden for forfatterens enerett til oversettelse. Det franske standpunktet, som ble støttet av Tyskland, gikk ut på helt å sidestille oversettelse med opptrykk av originalen, og altså gi like lang beskyttelse mot uautorisert oversettelse som mot uautorisert opptrykk av originalteksten. Frederik Bætzmann, som ble utpekt til å representere Norge i Paris, hadde som mandat å stemme bare for slike endringer i Bernkonvensjonen som lot seg forene med den nye norske lov om forfatterrett av 1893. Et viktig motiv for norsk tilslutning var altså å kunne reservere seg mot utvidet oversettelsesrett mens det ennå var mulighet til det. Etter motstand også fra Storbritannia mot det fransk-tyske standpunktet ble konvensjonen endret slik at oversettelsesretten i utgangspunktet skulle gjelde like lenge som forfatterretten med hensyn til originalen, men på vilkår av at en oversettelse hadde kommet i stand i løpet av ti år. For Norge var det derimot konvensjonen av 1886 som fremdeles skulle gjelde på dette området. Norges tilslutning innebar dermed at tanken om en union med stadig sterkere tilnærming i lovgivning ble undergravet (Bætzmann 1897).

For Ibsens del kan vi konstatere at han også nå synes å tro at Norges holdning er det avgjørende for hans rettsstilling. I flere brev i 1896 skriver han at når Norge nå har sluttet seg til Bernkonvensjonen, så er arbeidene hans beskyttet. Det vil eliminere mange praktiske problemer, mener han, og han forventer at både Fischer og Heinemann nå skal betale ham mer (brev til W. Archer 1. mai og J. Elias 1. november 1896). Men Ibsen var fremdeles, i Bernkonvensjonens forstand, dansk forfatter. Som et argument for norsk tilslutning uavhengig av Danmark hadde forfatterforeningen eksplisitt fremhevet at det ville tvinge norske forfattere til å søke norsk forlag for å kunne oppnå internasjonal beskyttelse (jf. Stortingsforhandlinger 1896, b. 2b, St.prp. nr. 56, 4). Ibsen var imidlertid neppe den eneste som ikke var på høyde med de juridiske formalitetene. Saken vakte svært liten interesse blant forfatterforeningens medlemmer, og det første møtet som skulle diskutere den, måtte avlyses fordi nesten ingen møtte opp (Brochmann 1952, 58–59). Dessuten hadde nok Ibsen rett i at norsk tilslutning ikke var uten betydning. I forbindelse med at Ibsen i 1894 oppfordret tyske teatre til å bruke autoriserte oversettelser (jf. brev til ukjente mottagere 20. august 1894), ble det i tyske aviser vist til at anstendige forleggere lenge hadde søkt autorisasjon og betalt for å utgi forfattere også fra land som det ikke eksisterte konvensjon med. Ibsens rettigheter burde man i alle fall respektere, het det, blant annet på grunn av Ibsens betydning for tysk teater. Norge, og andre lignende nasjoner, tok riktignok ikke samme hensyn overfor tyske forfattere, «hvad der dog ikke bør forhindre os fra at følge den af de bedre Forlæggere indførte Regel og foregaa vore Naboer med et godt Exempel» (Anonym 1894f). Moralsk og juridisk rett var altså ikke det samme. Norsk tilslutning styrket Ibsens moralske rett selv om den i juridisk forstand ikke gjorde noen forskjell. Det forleggere betalte ham for, var i juridisk forstand fremdeles tidlig tilsendelse av korrekturark, med den konkurransefordelen det gav. I den grad Ibsen vurderte fordelene ved å gå over til et norsk forlag, kan ikke disse ha vært store nok til å oppveie ulempene ved å bryte en forbindelse som hadde vart i over 30 år. Det er også et åpent spørsmål om han kunne ha oppnådd så mye mer enn det hans markedstyngde allerede gav ham.

DET TYSKE MARKEDET

På det tyske bokmarkedet er 1890-årene kjennetegnet av at Samuel Fischer prøver å få kontroll med Ibsen-utgivelsene. En lang forhistorie med mange oversettere og flere forlag, sammen med Ibsens tiltagende markedsverdi, pågående konkurrenter og en uklar rettighetssituasjon, gjorde imidlertid at hver eneste nyutgivelse ble preget av strid og tautrekking.

Fischer hadde startet sin virksomhet i Berlin med å utgi Rosmersholm tidlig i 1887, i Marie von Borchs oversettelse. Det var i første rekke Julius Hoffory som etablerte forbindelsen mellom Fischer og Ibsen. I desember 1888 utkom Die Frau vom Meere i Hofforys oversettelse. Den var første nummer i serien Nordische Bibliothek, som Hoffory redigerte og utgav hos Fischer (17 b., 1889–91). Før tiårsskiftet hadde Fischer også utgitt flere eldre Ibsen-titler. Med Hoffory tiltagende sykdomsproblemer gled han ut av bildet, og i 1890-årene var det Julius Elias som overtok som mellommann. Ibsen kjente Elias fra München, der Elias bodde i årene 1881–90 før han flyttet til Berlin (jf. brev til J. Elias 19. november 1890).

Hoffory hadde mottatt korrekturark fra København til oversettelsen av Fruen fra havet slik at den tyske utgaven kunne utgis omtrent samtidig med originalen: København-utgivelsen fant sted 28. november og Berlin-utgivelsen 6. desember 1888 (HFL 3, 79). Fruen fra havet utkom dessuten allerede i mai 1889 i Reclams Universal-Bibliothek i oversettelse ved Marie von Borch.

I løpet av 1880-årene mottok ikke Ibsen noe honorar fra Fischer. Tyske bokinntekter i 1880-årene var helt ubetydelige, og det som er registrert, kom fra Theodor Ackermann i München. Vi har sett ovenfor ( Ibsens økonomi 1890–1900) at dette endrer seg i 1890-årene. Med Hedda Gabler måtte Fischer betale for tidlig levering av korrekturark: Ibsen bokførte 300 mark (267 kroner) i honorar. Ved oppstarten av Nordische Bibliothek hadde Fischer annonsert at han tok mål av seg til å bringe bare autoriserte oversettelser (Mendelssohn 1970, 88). Det forutsatte at han holdt seg inne med Ibsen. Ved å betale kunne Fischer komme tidlig på markedet med sin utgave. Dette var også viktig for Ibsen fordi det økte sjansen for at det ble den autoriserte oversettelsen som ble brukt av teatrene. Til dette formålet trykte Fischer opp ekstra eksemplarer for distribusjon gjennom teateragenturet Felix Bloch Erben, som Ibsen inngikk egne kontrakter med for hvert stykke. Fischer hadde ikke direkte økonomiske interesser her siden han ikke selv var teateragent. Men blant annet etter erfaringene med Ibsens suksess opprettet han selv teateragentur etter århundreskiftet (Mendelssohn 1970, 408).

Samtidig var Ibsen heller ikke interessert i å holde Reclam helt utenfor fordi Reclams billigbøker gav ham en langt større leserkrets enn den han fikk gjennom Fischer (brev til A. Larsen 4. januar 1891). Her brukte Ibsen mangelen på rettsbeskyttelse til sin fordel. Når originalen av Hedda Gabler var ute i København, var det fritt frem for andre tyske oversettere og forleggere, skrev han til J. Elias 17. desember 1890. Dagen etter signerte han en erklæring som Fischer lot trykke i Börsenblatt 2. januar 1891. Der heter det at dersom andre tyske oversettelser enn den hos Fischer «utkommer og blir innlevert ved teatrene, så ville det skje uten mitt samtykke og min vilje» (brev til ukjente mottagere 18. desember 1890; til norsk ved HIS; jf. også brev til J. Elias samme dag med kommentar). Men da hadde han allerede 2. desember 1890 skrevet til Philipp Reclam jun. at han bare var glad for at de også forberedte en (uautorisert) oversettelse av Hedda Gabler. Reclam hadde akkurat blidgjort ham med et «frivilligt forfatterhonorar for mine på hans forlag udkomne værker» på 1000 mark (889 kroner) (NBO RB 1890). Det var det første store bokhonoraret Ibsen fikk fra Tyskland. Ibsen var helt tilfreds med at konkurransen fra Reclam drev Fischer til å fremskynde sin bokutgivelse, etter at Fischer først hadde ønsket å publisere en del av det nye stykket i et tidsskrift (brev til J. Elias 18. desember 1890). Reclams oversettelse ble også denne gangen gjort av Marie von Borch og utkom i februar 1891.

Men samtidig som Ibsen ønsket konkurransen på bokmarkedet, var han ikke interessert i at Reclams Hedda Gabler skulle konkurrere med den autoriserte oversettelsen på teatermarkedet (brev til A. Larsen 4. januar 1891). Det hadde både med kvalitetskontroll og økonomiske interesser å gjøre. Disse hensynene var ikke lette å balansere, og ved den neste utgivelsen prøvde Ibsen å gjøre Reclam mer sentral igjen. Han skrev til Reclam allerede 20. desember 1890 at Fischer-utgivelsen av Hedda Gabler hadde skaffet ham så mange ergrelser at han for fremtiden ville tilby Reclam å utgi de tyske, autoriserte oversettelsene, og arrangere det slik at de kunne komme samtidig med originalen. Akkurat slik ble det ikke. Når det gjelder de autoriserte oversettelsene, ble de fra nå av besørget i Norge av Sigurd Ibsen, som i denne perioden var uten fast arbeid. Han oversatte Bygmester Solness (1892), Lille Eyolf (1894) og John Gabriel Borkman (1896) til tysk. Da Fischer sendte forespørsel om Bygmester Solness gjennom Elias, skrudde Ibsen opp både honorarkrav, som ble doblet til 600 mark, og andre betingelser. Om oversettelsen heter det først bare at den «vil blive foretaget hersteds under mit eget tilsyn» (brev til J. Elias 1. november 1892). Ibsen ville ha oppførelsesretten alene, og Fischer skulle sende Felix Bloch Erben 25 eksemplarer uten vederlag. Dessuten måtte Fischer akseptere at oversettelsen utkom også hos Reclam så snart Fischer-utgaven var tilgjengelig i bokhandelen. Bare slik, skrev han til Elias, kunne han forhindre konkurranse overfor teatrene og at Reclam laget sin egen forhastede og ukontrollerte oversettelse; det siste er muligens uttrykk for misnøye med Marie von Borchs Hedda Gabler-oversettelse. Først da Fischer hadde akseptert betingelsene, opplyste Ibsen at det var hans egen sønn som var oversetter (brev til J. Elias 1., 7., 18. november og 3. desember 1892). Baumeister Solneß utkom hos Fischer 12. desember 1892 og hos Reclam i januar 1893. Dessuten kom stykket i 1893 også ut i Paul Herrmanns oversettelse hos O. Hendel i Halle og i Victor Ottmanns oversettelse hos M. Hesse i Leipzig ( S. Fischer, Verlag 1985, 67).

Med Lille Eyolf presset Fischer på for å oppnå enerett på det tyske markedet, og Ibsen måtte gi etter. Ibsen ville også nå i utgangspunktet ha en parallell Reclam-utgave (brev til J. Elias 2. november 1894). Fischer krevde imidlertid at Reclam måtte vente i to år, noe Ibsen aksepterte på betingelse av at Fischer sørget for at ikke Reclam i mellomtiden utgav en annen oversettelse (brev til J. Elias 26. november 1894). Honoraret gikk nå opp til 1000 mark (885 kroner). Arrangementet gikk ut på at den tyske utgaven ikke skulle kalles for, eller fremstå som, en oversettelse, men som en «tysk originalutgave». På tittelbladet skulle det ikke oppgis noe oversetternavn, og den tyske utgaven skulle utgis samtidig med den «norske utgaven», slik at det forelå to originalutgaver. En erklæring om dette, signert Ibsen, ble trykt i Börsenblatt 28. november 1894. «Billige konkurrentutgaver» kunne derfor ikke utgis, het det, og forlaget hadde forpliktet seg til å forfølge alle eventuelle «ettertrykk» (brev til ukjente mottagere 18. november 1894).

Bakgrunnen for denne strategien var at tysk lov beskyttet utlendingers verker, også fra land utenfor Bernunionen, hvis verket utkom i Tyskland hos tysk forlegger samtidig med utgivelsen i hjemlandet (jf. kommentar til brev til J. Elias 2. november 1894). Som vi skal se nedenfor, utgav William Heinemann Ibsens dansk-norske originaltekster i London noen dager før de utkom i København. Fischer fulgte en annen linje, og det må skyldes at tysk lov bare gav femårig beskyttelse mot uautoriserte oversettelser. Tyskland var riktignok medlem av Bernunionen, som gav minimum tiårig beskyttelse. Ved revisjonen i 1896 ble, som vi har sett tidligere, forfatterens enerett til oversettelse ytterligere utvidet. Den tyske loven av 1870 ble imidlertid ikke endret som følge av den tyske deltagelsen i Bernkonvensjonen. Tyskland hadde dermed en nasjonal lov som gav svakere beskyttelse av forfatterens enerett til oversettelse enn Bernkonvensjonen gav, og det tyske forfatningssystem tillot den typen uoverensstemmelser mellom nasjonal lovgivning og internasjonale konvensjoner (Bætzmann 1897, 568). Når Tyskland opprettholdt denne diskrepansen, var det sannsynligvis nettopp for å hindre at ikke-unionsforfattere skulle kunne komme bakveien inn i Bernunionen ved tidlig eller samtidig utgivelse i Tyskland, noe som ville frata ikke-unionsland et incitament til å slutte seg til unionen (jf. Ricketson 1987, 167). Om Fischer utgav Ibsens dansk-norske utgave i Tyskland samtidig med at den utkom i København, og deretter en oversettelse, var oversetterretten beskyttet, men altså bare i fem år. Hvis den tyske oversettelsen kunne utkomme samtidig som originalutgaven i København, og få status som tysk originalutgave, kunne han derimot oppnå Bernkonvensjonens mye lengre beskyttelsestid mot uautoriserte, konkurrerende tyske oversettelser.

Ibsen skrev til Reclam 4. desember 1894 at han denne gangen ikke foranstaltet noen tysk oversettelse. I stedet kom det en tysk originalutgave, og denne kunne han først disponere over om to år. Hans Heinrich Reclam svarte 7. desember 1894 at den juridiske holdbarheten i dette arrangementet var høyst omstridt. Det eneste sikre midlet til å holde dårlige oversettelser unna markedet, mente han, var at det kom en billig utgave av den autoriserte oversettelsen så snart som mulig. Han tilbød Ibsen 500 mark for å kunne utgi den autoriserte Klein Eyolf senest en måned etter Fischer-utgaven. Med en utsalgspris på 20 pfennig (18 øre) og det vanlige honoraret for pocketbøker på fem prosent svarte tilbudet til et opplag på 50 000 eksemplarer ( S. Fischer, Verlag 1985, 60). Reclam avstod likevel fra å utfordre Fischer. Det samme gjorde andre forleggere, og Klein Eyolf kom derfor på tysk bare i Fischers utgave. Dette gjorde muligens at Lille Eyolf ble en av Ibsens minst utbredte bøker i Tyskland. Vi kjenner ikke Fischers opplagstall, men noen av hans eksemplarer har «2.–9. Auflage» på omslaget (Pettersen 1922, 37). Et opplag hos Fischer var ensbetydende med 1000 eksemplarer (Mendelssohn 1970, 64). Til sammenligning var Reclams Hedda Gabler i 1900 oppe i 80 000 eksemplarer og Baumeister Solneß i 70 000 (Keel 1992, 139).

Med John Gabriel Borkman (1896) dukker det opp en ny aktør, Albert Langen. Langen giftet seg i 1896 med Dagny Bjørnson og ble dermed en del av det litterære Bjørnson–Ibsen-dynastiet. Samme år utgav Langen den første tyske oversettelsen av Catilina, og deretter Ibsens nye stykke. Av brev fra Bergliot Ibsen til søsteren Dagny Langen og mellom ekteparet Langen synes det som om Sigurd Ibsen spilte en hovedrolle da Fischer ble snytt for den nye Ibsen-utgivelsen. Den 15. mai 1896 skrev Albert Langen til hustruen at han av Sigurd fikk « en skriftlig forsikring om at hans far i anledning av sin nyeste bok […] gjerne vil inngå forlagsforbindelser med meg. Med andre ord: Henrik Ibsen kommer på Langens forlag. Og hva er vel for fanden ikke mer naturlig!» (sitert etter Abret & Keel 1992, 163; til norsk ved HIS). Ibsen forventet stort salg av det nye stykket, skrev Bergliot til søsteren i München: «Albert vil tjene penger,» lovet hun (24. september [1896?], NBO Brevs. 253). Ibsen skrev til Elias 1. november 1896 at Fischers tilbud var helt uakseptabelt – og særlig nå, når han mente han var beskyttet av Bernkonvensjonen. Mens Fischer hadde betalt 1000 mark for Lille Eyolf, betalte Langen hele 5000 mark for John Gabriel Borkman. Langen synes ikke å ha vært helt informert om Fischers honorarsatser, for han var ikke sikker på at han lå over Fischers tilbud (jf. Abret & Keel 1992, 164).

Dette var åpenbart en strek i regningen for Fischers ambisjoner om å få kontroll med Ibsens tyske utgivelser, men en motstrategi var allerede på trappene: å være den første til å utgi Ibsens samlede og komplette verker. Ideen ble unnfanget av Elias, som et forsøk på å redde Ibsen «fra å bli utnyttet av alle slags tvilsomme forlagssjefer [og] fra Lange og Brausewetters papirknitrende tysk ved en virkelig samleutgave» (Mendelssohn 1970, 236–37; til norsk ved HIS). Fischer overveide frem og tilbake. Han måtte kjøpe Catilina og John Gabriel Borkman fra Langen, sikre eiendomsrett til de eldste stykkene og erstatte flere av de eksisterende oversettelsene. På den annen side var han tiltrukket av tanken på å være ute med et slikt prosjekt før Gyldendal. Ibsen stilte seg positiv i brev til Elias 1. november 1896, samtidig som han altså forklarte at han ikke ville selge John Gabriel Borkman til Fischer.

Det ser ut til at Ibsen må ha gitt Langen forhåpninger også angående Når vi døde vågner. Ibsen benektet i brev til Elias 18. november 1899 og 3. januar 1900 at han hadde noen avtale med Langen, men Langen gjorde krav på stykket overfor Fischer, og det var en heftig brevveksling mellom dem i den anledning (Mendelssohn 1970, 246). Dessuten ble rettighetsproblematikken igjen stilt på spissen da et annet forlag, sannsynligvis Reclam, tidlig i 1899 annonserte en konkurrerende utgave av samlede verker, som også skulle omfatte John Gabriel Borkman (jf. brev til J. Elias 25. januar 1899 med kommentarer). På høsten ble det også annonsert en konkurrerende utgave av Klein Eyolf. Dette er muligens et uttrykk for at den tyske holdningen til Danmark ble skjerpet etter at Danmark heller ikke i 1896 hadde sluttet seg til Bernkonvensjonen. I et tysk innlegg på den internasjonale forleggerkongressen i 1901 heter det at så lenge land som Danmark og Sverige ikke hadde sluttet seg til konvensjonen, burde man ikke, slik enkelte land fortsatt gjorde, gi beskyttelse til disse landenes litteratur (Schwartz 1901, 63).

Fischers juridiske rådgiver Albert Osterrieth skrev sommeren 1899 at dersom et Ibsen-verk skulle oppnå beskyttelse, måtte det utkomme helt samtidig i Tyskland og Danmark. Da ville verket oppnå den tyske lovens femårige beskyttelse mot uautorisert oversettelse. Det aller beste var imidlertid om det kunne utkomme i Norge i stedet for i Danmark. Da ville det kunne oppnå Bernkonvensjonens trettiårige beskyttelse (selv om Norge altså hadde reservert seg mot denne utvidelsen av forfatterens enerett til oversettelse). Gyldendal burde derfor opprette et utleveringskontor i Kristiania, skrev han, som kunne fremstå som en filial av forlaget, og som kunne gjøre det mulig å oppføre Kristiania som utgivelsessted. Fischer prøvde flere ganger å få sin venn Peter Nansen i Gyldendal med på forslaget, uten resultat. Han kom ikke lenger enn at Når vi døde vågner ble publisert med «København. / Gyldendalske Boghandels Forlag (F. Hegel & Søn). / Berlin. / S. Fischer. / 1899» på tittelbladet. Fischer måtte dessuten akseptere honorarsatsen som var innført av Langen, og betale Ibsen 5000 mark (Mendelssohn 1970, 244–47). Oversettelsen Wenn wir Toten erwachen ble utgitt samme dag som den dansk-norske originalutgaven, 19. desember 1899. Oversettelsen var gjort av Christian Morgenstern, som var blitt engasjert av Fischer til å oversette flere stykker for Sämtliche Werke. Elias skriver at i kappløpet for å sikre rettigheter var kvalitetshensyn blitt stilt i annen rekke. I den nye utgaven skulle dette bøtes på. Her skulle Ibsen-tekstene fremstå med en distinkt stil for hver periode i forfatterskapet (Elias 1911, 159).

Det er karakteristisk for Fischer som forlegger at han satset på forfattere som han mente hadde potensial til å kunne bli en «Gesamtausgabe», og som ikke bare skrev en rekke bøker (Mendelssohn 1970, 90–91). Med nye forfattere ønsket han derfor bindende, langsiktige avtaler. Han skrev til Gabriele D’Annunzio i 1900 og takket ham for at han hadde gått med på å gi Fischer førsteretten til alle sine fremtidige arbeider, uten unntak: «Likevel er det viktig for meg, på bakgrunn av tilfellet ‹Langen›, å finne en fast form for vår fremtidige forbindelse: iberegnet en kontrakt, slik som jeg har med nesten alle forfatterne i mitt forlag, inkludert Hauptmann og Ibsen.» Han ville gjerne representere D’Annunzio også overfor teatrene (S. Fischer & H. Fischer 1989, 524; til norsk ved HIS). Ved 25-årsjubileet som Berlin-forlegger i 1911 skrev Fischer at en forfatter som publiserte snart her, snart der, «gjør det vanskeligere for publikum og sortimentsbokhandelen å få oversikt over hans samlede verker og for forleggerne å stabilisere hans verker på markedet» (Fischer 1911, 26; til norsk ved HIS). Bestrebelsene på å etablere forfatterskap og etter hvert gi dem form av representative verkutgaver gjorde at Fischer fikk en sentral funksjon som kanoniseringsinstans for den moderne litteraturen. Henrik Ibsens sämtliche Werke var innledningen til denne virksomheten. Det ble en god opptakt, også økonomisk. Det gjelder særlig etter at Fischer i 1907 lanserte en «folkeutgave» i fem bind. Denne trykte han i et førsteopplag på 20 000 eksemplarer, og det kom jevnlig nye opplag med to–tre års mellomrom. Ved slutten av første verdenskrig var det trykt 70 000 (Mendelssohn 1970, 247–48). Samtidig kom Ibsen også i stadig nye opplag hos Reclam. I 1917 var det samlede opplaget for Ibsen-utgivelser hos Reclam 4,5 millioner. Det gjorde Ibsen til forlagets mest solgte fremmedspråklige forfatter, foran William Shakespeare (Keel 1992, 145).

DET ENGELSKE MARKEDET

De engelske utgivelsene i 1890-årene følger et mer ensartet mønster. Hedda Gabler ble, etter en rekke misforståelser og konflikter som Ibsen hadde sin del av ansvaret for, utgitt både av William Heinemann og Walter Scott (jf. brev til A. Larsen 4. januar og E. Gosse 8. januar 1891 med kommentarer). Deretter overtok Heinemann som engelsk Ibsen-forlegger. Etter at William Archer hadde levert en ødeleggende kritikk av den Hedda Gabler-oversettelsen som Edmund Gosse gjorde for Heinemann, greide de to å komme til en forståelse. De samarbeidet formelt om The Master Builder – sannsynligvis var bidraget fra Gosse nokså begrenset (Whitebrook 1993, 147). De følgende stykkene, Little Eyolf, John Gabriel Borkman og When We Dead Awaken, er alle kreditert Archer alene.

Den britiske rettssituasjonen skilte seg fra den tyske. I Storbritannia var en oversettelse som var utkommet innen ti år, beskyttet like lenge som retten til ettertrykk av originalen (Ricketson 1987, 12). Om ikke-britiske forfattere kunne oppnå britisk copyright ved å publisere sine verker først innen det britiske imperiet, hadde lenge vært omstridt og uavklart (Seville 2006, 174–99). Heinemann baserte sin utgivelsespolitikk på Bernkonvensjonens bestemmelse om at et verks hjemland var landet der det først var utgitt. Han sørget derfor for å utgi Ibsens originaltekster i London før de utkom i København, i det han holdt seg til de britiske formaliteter og minimumskravene som gjaldt for å kunne kalle noe en utgivelse. Vanligvis ble de engelske «originalutgavene» utgitt i tolv eksemplarer. Heinemann utnyttet dessuten den britiske praksis som sidestilte fremførelse med publisering (Ricketson 1987, 176).

Mens de tyske «originalutgavene» hadde tysk tekst, var altså de engelske «originalutgavene» identiske med de dansk-norske, med unntak av tittelbladet. På denne måten ble de fleste av Ibsens originaltekster i 1890-årene strengt tatt utgitt først i London. Heinemanns «originalutgave» av Hedda Gabler utkom 11. desember 1890, mens samme tekst ble publisert i København 16. desember. Bygmester Solness utkom 6. desember 1892 i London, 12. desember i Kristiania og 14. desember i København. Lille Eyolf utkom helt samtidig både i København, Kristiania, London og Berlin, den 11. desember 1894. Samme dag utkom Archers oversettelse, men Heinemann hadde hatt en copyright reading av den norske teksten allerede 7. desember (jf. nedenfor). John Gabriel Borkman ble utgitt i Ibsens originaltekst 12. desember 1896 i London og tre dager senere i København, mens Når vi døde vågner kom 19. desember 1899 i både London og København (FU 10, VII; Halvorsen 1901, 102, 109–10, 115, 120–21; Whitebrook 1993, 177). Bortsett fra Little Eyolf kom de engelske oversettelsene ofte flere uker senere. Muligens kunne Heinemann formelt ha sikret seg rettighetene innenfor hele Bernkonvensjonens område på denne måten. Dette var imidlertid ikke noe han prøvde å utnytte, men vi ser at Ibsen og Gyldendal noen ganger er urolige over implikasjonene av de tidlige utenlandske utgivelsene (brev til A. Larsen 27. november 1890 og 3. desember 1899).

For å sikre seg ytterligere holdt Heinemann copyrightfremførelser ( copyright performances/ readings). Dette var en eldre praksis. Forfattere av scenestykker hadde holdt slike fremførelser uten sceneutstyr før utgivelser, og forfattere av bøker hadde gjort det samme, for å beskytte seg mot uautoriserte dramatiseringer eller oppførelser av deres verker (Bonham-Carter 1978–84, b. 1, 98–99). Ved 1896-revisjonen av Bernkonvensjonen ble det uttrykkelig fastslått at fremførelse ikke skulle gjelde som publisering. Dette ble imidlertid fastslått i den fortolkende erklæringen, som kunne signeres separat, og i Storbritannia ble den tradisjonelle praksisen videreført (Ricketson 1987, 176).

Da Elizabeth Robins og Marion Lea laget sin første og svært viktige oppsetning av Hedda Gabler våren 1891, utnyttet de etter råd fra Archer finurlighetene i lovgivningen. Han fortalte dem at mens Heinemann hadde copyright på stykket, så hadde Ibsen fremdeles teaterretten. Heinemann kunne ikke forby dem å sette opp den oversettelsen han hadde publisert, hevdet Archer, men han kunne forby dem å sette opp andre. Med Heinemanns samtykke kunne de derfor også bruke en annen oversettelse, i dette tilfellet den oversettelsen Archer var i ferd med å lage, bare det stod Gosse på plakaten. Heinemann overlot avgjørelsen til Gosse, som igjen synes å ha vist Robins videre til Archer. Dette bidro til forsoningen mellom Gosse og Archer, og på plakaten ble til slutt ingen oversetter oppgitt. I stedet stod det: «By Special Arrangement with Edmund Gosse and W. Heinemann» (Thwaite 1985, 342; Whitebrook 1993, 119–20).

Fra og med Bygmester Solness arrangerte Heinemann copyrightfremførelser med Ibsens originaltekster. Den 7. desember 1892 deltok blant andre Hans Lien Brækstad, Gosse, Heinemann selv og Robins i opplesning av Bygmester Solness på Theatre Royal, Haymarket. Robins kunne litt norsk etter sitt norgesbesøk i 1888, noen av de andre kunne ingenting. På tilsvarende måte ble Lille Eyolf fremført 7. desember 1894I de bibliografiske opplysningene til Ibsens Samlede værker heter det: «I London opførtes Lille Eyolf først af norske Dilettanter ved en Formiddagsforestilling paa Haymarket Theater 3. Decbr. 1894» (Halvorsen 1901, 120). Senere har denne opplysningen gått igjen i Ibsen-utgavene (HU 12, 192; HIS 9k, 402; jf. også M. Meyer 1971, 730). Dateringen synes imidlertid å bygge på en misforståelse. William Archers biograf Peter Whitebrook skriver at om ettermiddagen 3. desember holdt Archer en opplesning av sin oversettelse for George Bernard Shaw og Henry William Massingham i Queen Square. Om morgenen 7. desember holdt Heinemann sin copyright reading, og fire dager senere, 11. desember, utgav Heinemann Archers oversettelse (Whitebrook 1993, 176–77). At arrangementet 3. desember var rent privat, bekreftes av et brev Shaw skrev samme dag: «I had this afternoon to attend a private & confidential reading of Ibsen’s new play for the purpose of reviewing it red hot of publication» (Shaw 1965–88, b. 1, 467)., John Gabriel Borkman 14. desember 1896 og Når vi døde vågner 16. desember 1899 (John 2007, 323–26; Whitebrook 1993, 194).

Heinemann betalte Ibsen mer enn det Fischer gjorde, og hele tiden på omtrent samme nivå: £150 (2700 kroner) for Hedda Gabler og Lille Eyolf, £200 (3600 kroner) for Bygmester Solness og John Gabriel Borkman og £120 (2160 kroner) for Når vi døde vågner. I sine nyutgivelser annonserte Heinemann med tidligere Ibsen-titler i flere utgaver, gjerne en utgave i lite kvartformat til 5 shilling (4,50 kroner) og en billigutgave til 1 shilling (90 øre) eller 1 shilling 6 pence (1,35 kroner) (jf. Ibsen 1897). Det vanlige mønsteret hos forleggerne var at når etterspørselen etter den dyre utgaven avtok, kom det en billigutgave på markedet (St John 1990, 142–43).

Når Heinemann våget å satse på dramatisk litteratur, var det fordi USA i 1891 endelig fikk en lov om copyright. Frem til da hadde engelske dramatikere vært tilbakeholdne med å publisere sine arbeider fordi så snart de gjorde det, kunne en hvilken som helst amerikansk forlegger eller teaterdirektør ta stykkene uten vederlag. Det er en hovedgrunn til at Storbritannia knapt fikk noen ny dramatisk litteratur i denne perioden. Etter press fra typografinteressene fikk den nye amerikanske loven i siste øyeblikk en bestemmelse om at vern i USA forutsatte at det var innlevert et eksemplar i USA, produsert med amerikanske typer, samme dag som publikasjonen utkom for eksempel i Storbritannia. For kontinentale forleggere gjorde dette at den amerikanske loven om copyright var nærmest verdiløs. Britiske forleggere kunne lettere få til praktiske ordninger som oppfylte formalitetene, og Heinemann var blant de første som utnyttet de nye mulighetene (St John 1990, 118). I hans utgave av John Gabriel Borkman står det: «Copyright, 1896 / All rights, including Acting rights in the English language, reserved / Entered at the Library of Congress / Washington, U.S.A. / And at Stationers’ Hall» (Ibsen 1897). Vi kjenner imidlertid ikke detaljene i hans arrangementer, eller hvor mye han solgte på det amerikanske markedet. I et intervju med New York Times, datert 15. november og publisert 4. desember 1897, sa Ibsen at hverken de tyske eller engelske utgavene skaffet ham inntekter fra USA:

But whether this is owing to the injustice of our copyright laws or neglect of his rights on the part of his London publishers he could not say. Possibly it is found impracticable in so immense a territory as North America to guard the rights of an author read by comparatively so restricted a circle of readers (Anonym 1897b; jf. også kommentar til brev til W. Archer 28. januar 1900).

Kulminasjonen av Archer og Heinemanns innsats for Ibsen på det engelske markedet kom med The Collected Works of Henrik Ibsen, utgitt mellom 1906 og 1912 i tolv bind. Til utgaven reviderte Archer alle foreliggende oversettelser. Fra 1890-årene og helt til annen verdenskrig var det Archers oversettelser som kom til å fungere som standardversjonene av Ibsen-stykkene på engelsk (Whitebrook 1993, 237–40).

DET FRANSKE MARKEDET

I Frankrike var det Moritz Prozor som fungerte som Ibsens oversetter og mellommann overfor forleggerne. Mens Ibsen bastant motsatte seg tidsskriftpublisering i Tyskland, ble periodisk publisering hovedmønsteret i Frankrike. Vi kjenner ikke bakgrunnen – det kan ha vært oppfattet som gunstig for boksalget, eller det kan ha vært av økonomiske grunner. I alle fall ser Ibsen ut til å ha akseptert det. Hedda Gabler ble planlagt utgitt i La revue bleue før stykket kom i bokform, men det ble aldri realisert (brev fra M. Prozor til C. Snoilsky 1. januar [1891], KBS Ep. S. 39:14, og til A. Savine 4. januar 1891, NBO Brevs. 789). Boken ble utgitt hos Savine i begynnelsen av august 1891. Bygmester Solness stod først trykt i La nouvelle revue under tittelen Halvard Solness. Publiseringen startet med første akt 15. desember, og fortsatte med én akt hver fjortende dag. Bokutgaven fikk tittelen Solness le constructeur og utkom 4. mars 1893. Le petit Eyolf ble trykt samme sted og på samme måte. Bokutgaven utkom deretter 8. mai 1895. John Gabriel Borkman og Quand nous nous réveillerons d’entre les morts ( Når vi døde vågner) kom begge først i La revue de Paris, den første fra 15. desember 1896, den siste fra 1. januar 1900. Bokutgavene av Hedda Gabler og Solness le constructeur ble publisert av Albert Savine, de tre siste ble utgitt av Perrin et C ie.

Ibsen hadde ubetydelige bokinntekter fra Frankrike. De eneste summene av en viss størrelse mottok han fra La revue de Paris for sine to siste stykker, som begge innbragte ham 1000 franc (725 kroner) (NBO RB 1890). Tidsskriftet betalte i alt 2000 franc (1450 kroner); den andre halvparten gikk til Prozor (jf. brev fra M. Prozor til C. Snoilsky 14. august 1899, KBS Ep. S. 39:15, og til B. Bjørnson 14. oktober 1898, NBO BB).

Ibsens teaterintroduksjon i Frankrike skjedde i naturalistregi, med André Antoines oppsetning av Les revenants ( Gengangere) på Théâtre Libre i mai 1890, neste år fulgt av Le canard sauvage ( Vildanden) (jf. nedenfor). Prozor og Antoine lå i konflikt med hverandre (jf. diverse brev til Antoine, Prozor, R. Darzens og C. Snoilsky våren 1890 med kommentarer). Prozor klaget til Carl Snoilsky over at Ibsen bare tok hensyn til «denne sjarlatanen Antoine». Prozor mente at Ibsens forbindelse med naturalismen, som på denne tiden møtte motbør, skadet ham. Han viste til Édouard Rod som mente at ved å la seg introdusere av Théâtre Libre, «fremstod Ibsen i publikums øyne som en mer eller mindre moralsk fordervelig kuriositet, noe som har skadet ham uendelig mye» (brev til C. Snoilsky 22. januar 1892, KBS Ep. S. 39:15; til norsk ved HIS). Det var vanskeligere å vinne det franske publikummet enn å bryte gjennom isen på Neva, mente Prozor. Fransk litteratur var en nasjonal industri beskyttet av en hær av kritikere som opptrådte som tollere. Ved årsskiftet 1892/93 mente han at Ibsen likevel hadde brutt isen med Bygmester Solness, og Prozor satte sitt håp til at det litterære konjunkturomslaget skulle løfte ham videre: «den symbolistiske strømningen som er så sterk for øyeblikket, gjør kanskje at han overlever» (brev til C. Snoilsky 24. desember 1892 og 9. januar 1893, KBS Ep. S. 39:15; til norsk ved HIS).

Langt på vei var det det som skjedde. I Frankrike ble Ibsen raskt annektert av symbolistene og på teaterscenen av Aurélien Lugné-Poës Théâtre de l’Oeuvre. Og Lugné-Poë brukte Prozors autoriserte oversettelser.

IBSEN OG TEATERET

Selv om langt flere på kontinentet og i Storbritannia ble kjent med Ibsen gjennom bøker enn gjennom teateret, var europeisk teater i økonomisk forstand viktigere for ham enn bokmarkedet (jf. ovenfor, Ibsens økonomi 1890–1900). Forskjellen mellom landene når det gjelder teaterinntekter, indikerer både forskjeller i teaterstruktur og ulike rytmer i kanoniseringen av Ibsen-dramatikken. I Skandinavia var nye Ibsen-stykker en begivenhet for hovedscenene i København og Kristiania. I Danmark fikk alle de nye 1890-tallsstykkene premiere på Det kongelige Theater. Førsteoppførelsene på norsk skjedde på Christiania Theater så lenge det eksisterte, mens Når vi døde vågner fikk premiere på det nye Nationaltheatret. Disse oppsetningene var strengt tatt ikke alltid norske førsteoppførelser. William Petersen med dansk besetning var først ute med Bygmester Solness i Trondheim, mens August Lindberg med svensk-norsk besetning var først ute med John Gabriel Borkman i Drammen.

I Sverige er bildet annerledes. Her var den nye Ibsen-dramatikken helt ute av de kongelige scenene i 1890-årene. Ved Kongl. Dramatiska Theatern ble både Hedda Gabler og Bygmester Solness avvist som ubegripelige (Lagerroth 2005, 143). Hedda Gabler fikk premiere på Svenska Teatern i Stockholm, Byggmästar Solness på Stora Teatern i Göteborg med August Lindbergs selskap, mens de tre siste stykkene ble kjøpt av «teaterkongen» Albert Ranft.

På kontinentet var Ibsen sterkest etablert i det tyske språkområdet. Tyske teaterinntekter er i 1890-årene nesten på høyde med de skandinaviske. Ibsens nye stykker var stadig kontroversielle og omstridte; urpremieren på Hedda Gabler i München er ett eksempel. Lessing-Theater i Berlin hadde den tyske premieren på Baumeister Solneß, og måtte ta stykket av plakaten etter bare tre forestillinger (Halvorsen 1901, 114). Klein Eyolf i Otto Brahms regi på Deutsches Theater i januar 1895 møtte også blandede reaksjoner (jf. HIS 9k, 404–08). Men Ibsen-stykker ble likevel ikke spilt bare for spesielt litterært interesserte på eksklusive avantgardeforestillinger. Ibsen var bredt representert også på hoffteatre og byteatre, selv om det gjerne var de litt eldre stykkene som kom opp der. Oskar Blumenthal, som i 1887 hadde deltatt i det kritiske stormløpet mot Gespenster, ble i 1894 som innehaver av Lessing-Theater den første som fikk sensurens tillatelse til å sette opp stykket i Tyskland (Boettcher 1989, 69, 98; jf. brev til J. Elias 16. juli 1894 med kommentarer).

I Frankrike ble, som vi har sett, Ibsens teaterskjebne sterkt bundet til vekslingene mellom nye avantgarder. Da Ibsen ble annektert av symbolistene og Lugné-Poës Théâtre de l’Oeuvre, ble han berget gjennom den krisen som rammet Antoine og naturalistene. Til gjengjeld ble han prisgitt en meget spesiell oppsetningsstil. Lugné-Poë hadde etablert seg i opposisjon til sin læremester Antoine og den naturalistiske stilen, og etterstrebet nærmest det obskure og manierte. Skuespillerne beveget seg på en drømmelignende måte og skulle ikke spille roller eller fremsi replikker i vanlig forstand. De skulle være «talerør» for teksten gjennom en messende, monoton intonasjon. Scenen var svakt opplyst og scenografi og rekvisitter meget sparsomme. Oppmerksomheten ble trukket like mye mot fremførelsesstilen som mot det tekstlige innholdet (Figueiredo 2007, 442; Shepherd-Barr 1997, 157–58). Lugné-Poës første Ibsen-oppsetning var La dame de la mer ( Fruen fra havet) på Cercle des Echoliers i desember 1892. Året etter satte han opp Rosmersholm og Un ennemi du peuple ( En folkefiende) på Théâtre de l’Oeuvre, og i april 1894 fikk Solness le constructeur ( Bygmester Solness) entusiastisk mottagelse hos det i utgangspunktet sympatisk innstilte publikummet. Herman Bang deltok ved flere av disse oppsetningene og prøvde å moderere stilen (Nyholm 1951, 38–45). Bang mente selv at det var Rosmersholm og Un ennemi du peuple i 1893/94-sesongen som ble Ibsens teatergjennombrudd i Paris (Bang 1893–94a, 322).

Ibsen oppnådde også, som eneste nordiske dramatiker, å få innpass på boulevardteatrene. I desember 1891 satte Albert Carré opp Hedda Gabler på Théâtre du Vaudeville. Det synes ikke å ha blitt noen stor suksess. Bedre gikk det da Carrés meddirektør Paul Porel satte opp Et dukkehjem med hustruen, den store Réjane, som Nora i april 1894. Oppsetningen ble en publikumssuksess, godt mottatt av kritikken og feiret som en stor triumf i Norge (Nyholm 1959, 51–57).

Men i midten av 1890-årene kom det en reaksjon mot innflytelsen fra utenlandsk litteratur. Jules Lemaître angrep den skadelige innflytelsen fra «nord» – fra engelsk, russisk, tysk og særlig skandinavisk litteratur. Det var ingenting originalt hos disse moteforfatterne, hevdet han, Ibsen og de andre hadde i virkeligheten hentet alle sine ideer fra Frankrike. Men der franske forfattere var klare og forståelige, var Ibsen dunkel og ubegripelig. Georg Brandes gikk til motangrep (jf. brev til G. Brandes 11. oktober 1896 med kommentarer). Det franske publikummet var nok verdens mest åndfulle og den franske kritikk verdens fremste, skrev han, men franskmenn var uvitende om nordiske forhold. Når franskmenn fant Ibsen vanskelig, mente han det også skyldtes dårlige oversettelser, i den grad Ibsen lot seg oversette, og sære oppsetninger som bidro til de merkverdigste symbolistiske tolkninger. Det hele utviklet seg til en omfattende polemikk, der også Zola sluttet seg til Lemaître: Bjørnson, Ibsen og Tolstoj hadde ikke lært franskmenn noe nytt (Nyholm 1959, 59–68; Shepherd-Barr 1997, 165–66).

Ibsen så Lugné-Poës Rosmersholm og Bygmester Solness i Kristiania i oktober 1894. Han skal ha rost den siste. I et intervju med Jules Claretie publisert i Le Figaro i juli 1897 sa han likevel at det var for mye symbolisme i Lugné-Poës oppsetninger (jf. HU 19, 210–11). Samme sommer publiserte Lugné-Poë et manifest der han erklærte sin uavhengighet av alle bestemte retninger. Han ville fra nå av bare spille stykker som gav sanne skildringer av liv og mennesker. Fantes de ikke i Frankrike, ville han om nødvendig bare oppføre utenlandske forfattere. Manifestet skaffet ham både symbolister og nasjonalister på nakken. Etter massiv kritikk, som også ledet til en duell, forlot Lugné-Poë Paris og reiste på turné til Norge. Denne gangen slo han godt an hos publikum, og han fikk Ibsens tillatelse til å sette opp John Gabriel Borkman. Premieren på stykket 9. november 1897 ved Théâtre de l’Oeuvre i Paris ble meget godt mottatt. Men like etter kom premieren på Édmond Rostands Cyrano de Bergerac. Rostands suksess satte raskt Ibsen i skyggen og ble en anledning til å gjenoppta kampanjen mot det skandinaviske drama (Nyholm 1959, 69–72).

Mens oppsetningene i Frankrike gav et visst økonomisk utbytte, er de britiske teaterinntektene helt ubetydelige. Teateret spilte likevel en avgjørende rolle for å gjøre Ibsen kjent på det engelske markedet. I 1891 kom tre meget omtalte oppsetninger i London: Rosmersholm på Vaudeville Theatre 23. februar, Ghosts ved J.T. Greins The Independent Theatre på Royalty Theatre 13. mars og Hedda Gabler produsert av Elizabeth Robins og Marion Lea på Vaudeville Theatre 20. april. Oppsetningene gjorde Ibsen kjent for enhver leser av London-aviser. Ghosts ble møtt med en stormflod av skjellsord, som Archer svarte på ved rett og slett å samle og publisere på rekke og rad hele hærskaren av invektiver (jf. Rem 2006, 167–71). Flere av de mest skeptiske kritikerne, som Clement Scott, vedgikk at stykkene fungerte godt på scenen, og berømmet særlig Robins i tittelrollen i Hedda Gabler. Robins stod sentralt i kampen for Ibsen på engelsk scene i 1890-årene. Hennes fremste bidrag ved siden av Hedda Gabler var The Master Builder på Trafalgar Square Theatre i 1893, der hun selv spilte Hilde Wangel. Heinemann og Archer støttet henne, og i likhet med flere andre var de begge forelsket i henne. Robins’ Little Eyolf hadde en mer kronglet vei til teaterscenen – stykket kom ikke opp før i november 1896, og både dette og John Gabriel Borkman ble svakere produksjoner. Når vi døde vågner skuffet både Robins og Archer. Stykket var «utterly without dramatic fibre», mente Archer, og han og Robins bestemte seg for ikke å sette det opp (Whitebrook 1993, 175–96, 209–10).

De spede teaterinntektene fra Storbritannia og mangelen på støttepunkter i det etablerte teatervesenet er en indikasjon på hvor sterkt britisk teater var dominert av den kommersielle sektoren. De konservative kritikerne holdt økonomisk inntjeningsevne som det avgjørende kvalitetskriteriet. Clement Scott konstaterte at Ibsen begeistret sine tilhengere, men «fjern klikken, ta bort de fremmøtte sosialister og aseksuelle, og se da hvordan deres Ibsen gjør det» . En ting var å spille Ibsen på matineer, skrev han, noe ganske annet å la ham møte folket i kveldsforestillinger på «et virkelig kommersielt teater». Først da kunne man bedømme om dette hadde varig verdi (sitert etter Rem 2006, 157–58, 180). Både Hedda Gabler og The Master Builder greide overgangen til kveldsforestillinger, men alt i alt var Ibsen-stykker stort sett uinteressante for West End-direktører. Et unntak er Herbert Beerbohm Tree som i 1893 satte opp An Enemy of the People. De trange vilkårene for seriøst teater er bakgrunnen for at Archer ble forkjemper for et britisk nasjonalteater. Han mente med det et statsstøttet teater som kunne la kunstneriske hensyn gå foran økonomiske. The New Century Theatre, som han dannet sammen med Robins, og som åpnet med John Gabriel Borkman i april 1897, skulle være opptakten, men det endte med både kunstnerisk og økonomisk fiasko. Etter å ha vært i Norge for å overvære åpningen av Nationaltheatret i september 1899 beklaget Archer seg i Daily Chronicle over at en lignende institusjon syntes umulig å få i stand i så rike land som Storbritannia og USA, mens det gikk an i det lille, fattige Norge (Whitebrook 1993, 191–93, 203, 208).

Ibsens 1890-tallsstykker bidro de fleste steder til å splitte og differensiere teaterfeltet. De var med på å danne en kunstnerisk, litterær pol i direkte opposisjon til den kommersielle sektoren. Ingenting tyder på at Ibsen ønsket å bli for sterkt eller varig identifisert med denne polen. Svært lenge ble han imidlertid det. Både i Storbritannia og Frankrike var interessen for hans stykker fallende etter århundreskiftet. I Storbritannia ble han på begynnelsen av 1900-tallet først og fremst spilt av de nye teatrene, særlig av de turnerende regionteatrene. Det var først i 1950- og -60-årene, med en bølge nye oversettelser, at Ibsen-stykkene ble etablert, mainstream teater (Rem 2006, 37; Shepherd-Barr 1997, 168).

Mens Ibsen i Europa bidro til oppsplitting av teaterfeltet i 1890-årene, snakket han på hjemmebane om teateret som en samlende institusjon. Han skrev til Laura Gundersen i mars/april 1888: «Nu til Dags er Theatrets Opgave den: ikke blot at virke som Kunstanstalt, men ogsaa at tjene som en Institution, der ejer en samlende Magt og Evne i sig.» Det er et stykke fra den avantgardeposituren han hadde inntatt da striden om Gengangere raste noen år tidligere. Like etter hjemkomsten i 1891 holdt Ibsen en av sine lengste taler, da han ved Christiania Theaters fest 14. september talte varmt for et nytt teaterbygg (HU 15, 426–28). Det kan neppe være tvil om at Ibsens internasjonale prestisje var en viktig grunn til at nasjonalteaterideen ble realisert i 1890-årene. Universitetet hadde lenge strittet imot å få en slik nabo i Studenterlunden, men ved utgangen av 1800-tallet hadde Ibsen og Bjørnson gjort Norge til noe bortimot en kulturell stormakt, og motstanden måtte oppgis. I september 1899 ble Nationaltheatret åpnet som et monument over landets to fremste dramatikere, og deres stykker ble straks etablert som grunnstammen i repertoaret. I sine siste leveår, da Ibsen bare kom seg ut i vogn og slede, ble han gjerne tatt med ned til Nationaltheatret. Der kjørte han to–tre runder rundt hele bygget før han returnerte hjem igjen til Arbins gate (Elias 1906, 1456).

TEKSTKRITISK REDEGJØRELSE: BREVMATERIALET

av Christian Janss

I det følgende forklares HIS' behandling og gjengivelse av brevene, med vekt på det som er spesielt for denne teksttypen. Det vises også til HIS' generelle tekstkritiske retningslinjer.

HVA ER ET BREV?

Brev kan defineres på flere måter. I HIS har vi anlagt et praktisk perspektiv som forsøker å forene den alminnelige oppfatning av hva et brev er - en skriftlig og personlig adressert meddelelse, oftest sendt med posten - med en videre definisjon. Med en funksjonsbestemmelse som grunnlag har vi arbeidet ut fra følgende definisjon:

I HIS forstås brev som en adressert, skriftlig meddelelse.

Med «adressert» forstås det at henvendelsen retter seg mot en eller flere bestemte mottagere, hva enten disse representerer seg selv eller institusjoner. Videre innebærer det at brevet er en formidlet, skriftlig henvendelse som har som funksjon å opprette kontakt som ikke kan oppnås direkte og umiddelbart. Noen av følgende kjennetegn bør foreligge: adressat, datering, tiltale, slutthilsen, signatur. Hva angår kravet om fysisk avstand mellom avsender og mottager,er vibevisst vage,fordi for eksempeletvisittkortmed brevfunksjon kan ha blitt overrakt direkte. Hva angår medium, er vi likeledes bevisst upresise: Et signert fotografi (med kortere eller lengre hilsen) kan også ha hatt brevfunksjon.

Universitetsbibliotekar Øyvind Anker nedla etter at han ble pensjonert fra sin stilling ved Universitetsbiblioteket i Oslo et uvurderlig arbeid med å registrere og utgi Ibsen-brev som ikke finnes i HU. Ut fra et pragmatisk prinsipp inkluderte han en del som man vanligvis ikke oppfatter som brev (mer om Ankers utgave nedenfor). Utgiverne av HIS mener at det er mer hensiktsmessig å skille ut for eksempel bemerkninger i direksjonsprotokoller, navnetrekk på malerier og tekst på medisinetiketter fra det i utgangspunktet store brevmaterialet, slik at det man får å lese i brevbindene, er sammenhengende tekst som har hatt brevfunksjon. HIS vil imidlertid også inkludere for eksempel fullmakter og anvisninger, som man ikke umiddelbart ville kalle brev, men som har brevs form og har sammenhengende tekst med et budskap. Regnskaper og rettelseslister derimot tas ikke inn i brevbindene, men inngår i utgavens varia-avdeling.

Et eget bind i HIS vil ved siden av artikler og taler inneholde denne restkategorien «varia», der alt som ikke passer inn i hovedkategoriene dramatikk, lyrikk og brev innlemmes. Følgende brevbeslektede teksttyper regnes som varia: visittkort (bare signatur), dedikasjoner i bøker, innførsler i gjestebøker og stambøker, innførsler i sirkulærebøker og protokoller, kontrakter, kvitteringer, illustrasjoner (løsrevne).

Inndelingen er ikke absolutt, det vil finnes tvilstilfeller. På den annen side har gjennomgangen av sammenlignbare brevutgaver og av forskningslitteratur vist at det ikke er mulig å komme frem til en entydig bestemmelse av kategorien brev. Dedikasjon i en bok sendt med posten er et slikt grensetilfelle, men funksjonen gave kan her sies å dominere over funksjonen brev.

I noen få tilfeller inneholder dedikasjonseksemplarer av Ibsens bøker ikke bare en liten hilsen fra forfatteren, men en hel brevtekst, også med et brevs formelle kjennetegn. I slike tilfeller tas teksten med blant brevene og regnes ikke til kategorien varia. Et eksempel er brevet til Didrik Grønvold 24. desember 1876 i et eksemplar av Fru Inger til Østråt i tysk oversettelse. Teksten er et svar på en annen meddelelse og inngår altså i en korrespondansesammenheng.

Ved noen brev ligger vedlegg, for eksempel dikt eller fullmakter. Disse gjengis i noen tilfeller som del av brevteksten. Dersom brevteksten ikke kan forstås uten vedlegget, og/eller det er en innholdsmessig naturlig del av brevteksten, som for eksempel i søknaden fra Kristiania Norske Theater til Stortinget 25. oktober 1859, vil vedlegget gjengis som del av brevet. Dersom vedlegget har egen, uavhengig status, tas det ikke med som del av brevet, jf. brevet til Frederik Hegel 8.januar 1871, som har vedlagt gratulasjonsdiktet «Til Cancelliråd F: Hegel!».

Noen få brev er skrevet på vers, som for eksempel «Til min Aurikel!» til Rikke Holst 22.mai 1853, men gjengis på lik linje med brev i prosa. Et vanskelig tilfelle er Ibsens dikt til Susanna Thoresen fra januar 1856, omtalt som «frierbrev"»i K&E (1, 297). Vi har ikke funnet opplysninger som kan bekrefte at dette diktet var et brev fra Ibsen til Susanna, og manuskriptet er tapt. I et utrykt manuskript, «Møte med Sigurd Ibsen» (RAO PA-258 14:16), sier Koht dessuten at sluttlinjene er fjernet i den avskriften Sigurd Ibsen overlot ham til arbeidet med brevutgaven. Dette diktet er derfor ikke tatt med i brevbindet, men gjengis sammen med diktene.

Alle brev skrevet på vers, og alle dikt som inngår i brev som ellers er i prosa (for eksempel brevet til Cathrine Martini 12.april 1850), vil også gjengis i bindet som samler Ibsens lyriske produksjon. I dette bindet trykkes dessuten alle dikt som har vært vedlagt brev, for eksempel det omtalte diktet til Hegel eller sangene til Kongs- Emnerne vedlagt brevet til Peter Heise 25. juni 1870.

I manuskriptbeskrivelsen av det enkelte brev opplyses det om vedlegg som ligger sammen med brevet. Om vedlegg som nevnes i brevteksten, men som ikke lenger ligger sammen med brevet (for eksempel trykkmanuskripter til dramaer) og/eller er tapt, se manuskriptbeskrivelsene til de enkelte brev.

I HIS inkluderes også åpne brev, oftest saksorienterte avisinnlegg eller artikler, for eksempel brevet publisert i Aftenbladet 8. februar 1857. Åpne brev med egenhendige manuskriptkilder bevart behandles på linje med andre brev, og det avsendte brevet velges derfor som grunntekst. Trykk og utkast vil også bli transkribert og gjort tilgjengelig i den elektroniske delen av utgaven og omtales dessuten under Tekstgrunnlag og manuskriptbeskrivelser. Blant de åpne brevene finnes det noen få vanskelige grensetilfeller. «Til mine Abonnenter!» ble trykt i Andhrimner 29. juni 1851, og er en usignert, redaksjonell henvendelse på vers stilet til leserne av bladet. Forfatteren av denne teksten er Ibsen selv, men den er trykt som redaksjonens meddelelse. HIS vil gjengi det som Ibsens dikt i diktbindet, men ikke som brev. Begrunnelsen er at det er skrevet på vegne av bladets redaksjon (som foruten Ibsen bestod av Aasmund O. Vinje og Paul Botten-Hansen). Avsenderen og diktets «jeg» er med andre ord en personifikasjon av selve bladet, en fiktiv størrelse; ikke Ibsen, og heller ikke Ibsen på vegne av den øvrige redaksjonen. Derimot gjengir vi som brev henvendelsen «Til Abonnenterne» i Andhrimners siste nummer, 28. september 1851. Det er et fellesbrev med karakter av bekjentgjørelse, og er ikke signert bladet, men utgiverne, med andre ord også Ibsen, selv om det sannsynligvis ikke er Ibsen som har ført det i pennen. Alle brev Ibsen er medundertegner på, tas med i HIS' brevbind.

Brev parafrasert etter hukommelsen tas ikke med i HIS fordi det knytter seg grunnleggende usikkerhet ved ordlyden i og opprinnelsen til disse tekstene. Det finnes mange eksempler på slike brev i memoarlitteraturen, og enkelte er gjengitt av tidligere brevutgivere, jf. et angivelig brev fra Ibsen til Julie Jørgensen, med mulig datering august 1887 (HU 18, 143; opplysninger i b. 19, 526–27). Jf. også Øyvind Ankers brevutgave (Ibsen 1979–81), som inneholder flere slike henvisninger til eller parafraser av brev. I de tilfeller hvor gjengivelsen bærer preg av direkte sitat, og slik kan sies å være mer pålitelig, har vi inkludert brevet. Et slikt tilfelle er Ibsens brev til John Paulsen 1882, gjengitt av Bergliot Ibsen i De tre (1948, 215). HIS har imidlertid ikke hatt kapasitet til å gjennomgå all erindringslitteratur (som finnes i bøker og aviser, men også i andre, mindre tilgjengelige kilder) for å etablere en fullstendig oversikt over slike brevsitater.

INNSAMLING

Ikke alle historisk-kritiske forfatterskapsutgaver inkluderer brev. Når de utelukkes, er det gjerne fordi man betrakter brev som dokumenter fra forfatterens liv snarere enn som litterære tekster. Noen utgivelsesfilologer (jf. for eksempel Woesler 1988) ønsker, ofte ut fra behovet for å begrense omfanget, å innføre et skille mellom private og offentlige brev, der de private kan sies å være av litterær interesse, mens formelle brev til institusjoner og lignende bør falle utenfor rammene av en litterær utgave. I Ibsens tilfelle er det ikke lett å skille forretningsbrev og privatbrev fra hverandre. De mange brevene til forleggeren Hegel i Gyldendal er både historiske og private dokumenter. I HIS tas altså alle Ibsens brev med. Sammenlignet med andre forfattere, for eksempel Bjørnstjerne Bjørnson eller Selma Lagerlöf, er det bevart relativt få brev fra Ibsen.

HIS' innsamling og registrering av brevmaterialet bygger videre på tidligere forskeres og arkivarers møysommelige arbeid. De viktigste tidligere brevsamlingene vil bli kommentert nedenfor. Nevnes må også «Manuskriptprosjektet» ved Senter for Ibsenstudier, Universitetet i Oslo, ledet av Øyvind Eide 1998-2000, i samarbeid med blant andre HIS. Dette arbeidet bestod i å avfotografere kjent materiale for digital tilgjengeliggjøring, men resulterte også i registreringen av hittil ukjente brev, og omfatter nå nærmere 20 000 manuskriptsider, der brevene utgjør ca.3500 sider (ca.1500 brev). Materialet er offentlig tilgjengelig via «Dokumentasjonsprosjektet»s nettsider.

Av de ca.2400 brevene HIS utgir, er altså omtrent 1500 tilgjengelige som digitaliserte fotografier. De fleste av disse har HIS dessuten hatt anledning til å granske i original, siden de befinner seg ved institusjoner i Norge (mer enn halvparten) og Norden for øvrig (langt de fleste av disse ved Det Kongelige Bibliotek i København). De ca.750 brevene som ikke foreligger i digitaliserte faksimiler, kan inndeles i tre grupper:

1. Brev som er trykt, og som har kjent eier. Gruppen omfatter rundt 400 brev i institusjoners og privatpersoners eie. Bare i noen tilfeller har det lykkes oss å få kontakt med eier og få se original eller kopi.

2. Brev som bare finnes i trykt versjon eller som kopi, men hvor originalen er tapt eller eier er ukjent. Gruppen omfatter ca.320 brev. Enkelte av disse finnes i kopi ved NBO.

3. Brev som ikke er trykt, og som har kjent eier. Gruppen omfatter ca.25 brev, halvparten i Norge og Sverige, halvparten utenfor Norden. Vi har så vidt mulig kollasjonert to ganger mot originalen dersom den befinner seg innenfor Norden, og anmodet om kopi/fotografi av brevene utenfor Norden. Nevnes må også de mange brev som er tapt, men som kjennes av omtale. Øyvind Anker registrerte ca.300 såkalte minusbrev. Dette er brev som er nevnt også i memoarer fra Ibsens samtid og/eller i Ibsens og andres brev. Brev som bare kjennes av omtale eller gjennom parafrase, vil i HIS ikke bli registrert sammen med de kjente brevene, men i en egen registrant over tapte brev. Hittil kjenner vi ca.400 slike. Kriteriet er at vi med høy grad av sikkerhet kan si at brevet har eksistert; det er for eksempel ikke nok at Ibsen hevder at han har tenkt å skrive til NN.

En liste over brev til Ibsen vil også finnes i en egen registrant. Det faller utenfor HIS' arbeidsområde å behandle brevene til Ibsen med like stor omhu som hans egne brev. Likevel innser vi at det er verdifullt for korrespondansesammenhengen å gi en oversikt over disse brevene. Nasjonalbiblioteket eier ca.500 og er dermed den viktigste eieren av brev til Ibsen. Av stor betydning er også de 187 bevarte konseptene fra Frederik Hegel til Ibsen, oppbevart i Gyldendal-arkivet ved Det Kongelige Bibliotek i København (KBK NKS 3742, 4°,II).I motsetning til brev fra Ibsen, som dukker opp med jevne mellomrom (det gjelder særlig fra 1890-tallet), er nye til-brev en sjeldenhet.

HIS har bare i liten grad kunnet spore opp tapte brev. HIS har likevel gått ut med offentlige henvendelser i avisene og på den måten fått tilgang til brev i privatpersoners eie. Likeledes har institusjoner velvillig stilt hittil ukjente originaler til rådighet. HIS har dessuten hatt kontakt med antikvariater i Norge og Danmark og blitt møtt med stor hjelpsomhet når Ibsen-brev har vært budt frem for salg. Nasjonalbiblioteket, ved Håndskriftsamlingen, har i perioden 1999-2004 anskaffet ca.40 brev, delvis med tanke på (og i noen tilfeller i samarbeid med) HIS. (De fleste av disse publiseres i senere brevbind i HIS. Jf. også manuskriptbeskrivelsene for det enkelte brevs proveniens.) Selv om Ibsens brev alt før hans død var gjenstand for interesse i offentligheten og blant samlere, vil det sannsynligvis også i fremtiden dukke opp Ibsen-brev.

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS' hovedtekst, er i de fleste tilfeller et manuskript, det vil si det egenhendige originalbrev. Om dette ikke er tilgjengelig, benyttes, i hierarkisk orden, digital faksimile, fotokopi, avskrift, tidligste trykk, HU og Anker (de to sistnevnte er sidestilt).

Prinsippet om å bruke en faktisk eksisterende original som tekstgrunnlag fravikes ved brevet til Jakob Løkke april 1876. Originalen er skadet i venstre marg med betydelig teksttap. Før skaden oppstod, ble det imidlertid tatt en kopi. Siden den har hele teksten, er den grunntekst i HIS.

Enkelte brev er som nevnt tilgjengelige bare i avskrifter med originalen som antatt forelegg (ni brev i første bind). Enkelte brev kjennes hverken i original eller avskrift, men fra aviser. I disse tilfellene kollasjoneres avistrykket tre ganger, slik som ved de øvrige trykte grunntekster i HIS. En del av de eldre avisene har imidlertid ikke vært tilgjengelige i så mange eksemplarer. De eksemplarer av trykkene som vi har fått tilgang til, blir oppgitt under avsnittet Tekstgrunnlag under Tekstgrunnlag og manuskriptbeskrivelser. Ved avistrykk som grunntekst opplyses det om eventuell satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene.

Noen få brev er gått tapt i tiden etter at HUs utgivere hadde transkribert dem (for eksempel brevet til kong Karl 15. 6.august 1860). I slike tilfeller danner HUs tekst grunnlaget.

I noen ganske få tilfeller er det bevart utkast til brev, slik at vi har to tekstkilder (i dette bind gjelder dette brevene til Stortinget 25.oktober 1859, Georg Brandes 17.februar 1871 og kong Karl 15. 13.april 1871). Det avsendte brevet vil i disse tilfellene være HIS' grunntekst, noe som er begrunnet i HIS' hovedprinsipp om å velge den resiperte teksten som hovedtekst. Utkast eller kladd vil også bli transkribert og gjort tilgjengelig i den elektroniske delen av utgaven, og omtales dessuten under Manuskriptbeskrivelse.

Den avsendte originalteksten har også for Ibsens fremmedspråklige brev status som grunntekst, slik at disse gjengis uten oversettelse i tekstbindet. I kommentarbindet er brevet oversatt av HIS, unntatt for de tilfeller hvor det finnes egenhendige utkast og/eller renskrifter på norsk; da tjener de som oversettelse (jf. f.eks. brev til Georg 2. av Sachsen-Meiningen 6. juli 1876).

I den elektroniske delen finnes i tillegg til HIS' hovedtekst en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt de tilgjengelige fotografiske faksimilene av grunntekstene. Ikke alle brev har latt seg avfotografere, dels fordi eiere ikke har tillatt det, og dels fordi en del brev, som omtalt ovenfor, ikke (lenger) er tilgjengelige i original. Det opplyses alltid om tekstgrunnlaget til hvert brev.

KOLLASJONERING

Første del av transkripsjonen, som også inkluderer koding, skjer mot de som oftest gode digitale faksimilene i «Manuskriptprosjektet»s base. Den inngår i den elektroniske delen av HIS, og har vært et viktig arbeidsredskap under transkripsjonen av originalene. Kontrollkollasjonen er så vidt mulig foretatt mot originalene. Til sist er det foretatt en korrekturkollasjon av den ederte teksten mot faksimile.

Av ressursmessige hensyn har vi ikke foretatt arkivreiser utenfor Norden, men har i de tilfeller der originalen befinner seg utenfor Norden, foretatt også annenkollasjon mot faksimilen. Der vi har hatt personlig kontakt med forskere i nærheten av biblioteker som oppbevarer Ibsen-brev, har vi utnyttet denne muligheten.

Fra og med HIS 13 (brev 1871–79) er brev som kun er kjent fra trykte kilder (aviser, tidsskrifter, bøker), etablert på grunnlag av ett eksemplar. (Det normale for dramaene i HIS er å innhente og kollasjonere tre eksemplarer av kilden.) Flere av de trykte brevgrunntekstene finnes i samtidige, europeiske publikasjoner som ofte er vanskelige å finne. Av ressursmessige hensyn har vi derfor ikke lagt arbeid i å oppspore tre eksemplarer av disse brevkildene.

ORDNING

Brevene er kronologisk ordnet. Brev som er skrevet over flere dager og datert med for eksempel to datoer, plasseres etter første dato. To brev med samme dato plasseres kronologisk etter en analyse av innholdet, dersom det gir gode holdepunkter. Brev som mangler dato, adressat og/eller sted, har HIS forsøkt å tid-og/eller stedfeste eller knytte til mottager. HIS' antagelser settes i skarpe klammer og begrunnes i kommentaren, eventuelt sammen med en beriktigelse av tidligere utgiveres feilaktige bestemmelse (noe som tilhører sjeldenhetene). Udaterte brev plasseres på slutten av det sannsynlige tidsrom (måned, år eller gruppe av år).

Ved fullmakter og anvisninger regnes den som har fått fullmakt eller anvisning til å heve eller betale penger på vegne av Ibsen, som mottageren. Dette er en pragmatisk løsning på et intrikat spørsmål: Er det hans norske forretningsfører, svogeren Johan Herman Thoresen, eller er det den utbetalende instans, Kirkedepartementet, som er mottager av Ibsens fullmakt? Vi har lagt vekt på at det er Thoresen som mottar brevet og får oppdraget av Ibsen, selv om han er mellommann i selve transaksjonen. Ved anvisninger er forholdet noe enklere. Her får for eksempel Hegel i oppdrag av Ibsen å utbetale penger til en som har et utestående hos Ibsen. Hegel er både den som mottar brevet og den som utfører transaksjonen. I disse to tilfellene knytter brevfunksjonen seg sterkest til henholdsvis Thoresen og Hegel.

I en del brevutgaver forsynes brevene med nummer. HIS regner brevmottager og dato som tilstrekkelig identifikasjon, og dessuten som den mest hensiktsmessige. Et nummersystem er lite egnet til åhåndterebrevsom kommer tilunderveis ivårtutgavearbeid (og som vil bli innlemmet i den elektroniske delen av utgaven), og ville dessuten kunne skape forvirring i forhold til nummereringen i Ankers utgave.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

IBSENS HÅNDSKRIFT, TRANSKRIPSJON

I utgaven legges det som hovedprinsipp vekt på teksten og ikke på tekstbæreren (dokumentet). Denne har imidlertid også av mange grunner interesse. For størstedelen av manuskriptmaterialet, herunder brevene, vil HIS derfor inkludere en elektronisk faksimile, og manuskriptbeskrivelsen gir kortfattede opplysninger om dokumentets fysiske trekk og tilstand.

All brevtekst gjengis med samme skriftsnitt og -grad, også dersom tekstgrunnlaget er ikke-egenhendig. Originalens skrifthøyde,
-størrelse, linjeavstand eller -skift reproduseres altså ikke. Utheving i form av understreking gjengis i HIS som kursiv. Der grunnlaget er avistrykk i spalter, vil HIS sette teksten som for øvrige brev.

Ibsens håndskrift er gjennomgående latinsk, med en særegen skrivemåte av y, med til å begynne med én, etter hvert to streker over, trolig en reminisens av gotisk håndskrift.

Ibsen endret skriften fra høyrehellende til den karakteristiske venstrehellende stilen i løpet av høsten 1867. Alt mens Ibsen levde, var man interessert i denne endringen. Sophie Møller fikk skriftprøver av Ibsen, og skrev i 1894 en liten artikkel om endringen (Møller [1894]). Det er ikke holdepunkter i brevmaterialet for å si noe om årsaken.

HIS kan imidlertid henlede oppmerksomheten på det tidsrommet endringen skjer under, og på det faktum at endringen skjer gradvis. Peer Gynt-manuskriptet KBK NKS 2869, 4°, II er viktig i den forbindelse. Her kan skiftet sees som en overgang fra høyrehellende til rett i legg 16 (se denne tekstkildens manuskriptbeskrivelse). Men skiftet kan også studeres i brevene. De første tegn på at Ibsen varierer helningsgraden finner vi tidligere, for eksempel alt i brevet til Bjørnson 16.september 1864. I dette og i enkelte andre brev er skriften rettere enn vanlig. Det første brevet som ser ut til å innlede den varige endringsprosessen, er til Frederik Hegel 8.august 1867. Her er skriften mindre høyrehellende, til dels rett og rundere enn tidligere. Det samme kan observeres i brevene frem til desember måned samme år, og med en begynnende venstrehelling i brevet til Hegel 18.oktober. Brevet til Bjørnson 9. og 10.desember har svakt venstrehellende, nærmest rett skrift. Skriften i disse brevene fra 1867 er til dels omhyggelig, og burde være særlig interessant for studiet av Ibsens håndskrift.

Ibsen veksler mellom ö, ó (enkel strek over o)og ø. Transkripsjonen er normalisert slik at svenske og tyske ord (det gjelder særlig navn) beholder ö, mens norske og danske ord normaliseres til ø. Eks.: Det tyske navnet «Löscher» i brev til Hegel 22.desember 1868 er skrevet med ó, men tegnet er transkribert med ö.

Ibsens brev til Julie Ruhkopf 7.juni 1873, som vi bare har som trykt tekstkilde, inneholder en rekke feil som trolig skyldes setterens eller andres manglende kjennskap til norsk og/eller misforståelser av Ibsens håndskrift. Bokstaven æ gjengis som oe og ae; ø både som ö og som ø. HIS har lest ae velvillig som æ og normalisert skrivemåten av ø (i tråd med praksis ellers i utgaven), men rettet oe til æ.

Enkelte ord og bokstaver er i seg selv utydelige, men ut fra sammenhengen likevel entydige. Det dreier seg gjerne om slutten av ord, for eksempel - mmer i kommer. Her gjengir HIS den innlysende skrivemåten. Det samme gjelder bokstaver som mangler diakritiske tegn, særlig i og ø. I denne sammenheng regnes ulike måter å forme en bokstav på, herunder også forskjellige skrivemåter av ø, ikke som meningsbærende. Ibsen har videre i noen få brev til svensker i tiden etter det nordiske rettskrivningsmøtet i 1869 foretatt en delvis konsekvent tillemping av ortografien. Se for eksempel brevet til Wijkander 15. januar 1870, hvor Ibsen skriver ä istedet for æ. Avviket fra vanlig skriftformning betraktes her som systematisk intendert og gjengis slik det står. Tegnet for ø skiller seg derimot ikke fra andre ø-er hos Ibsen og blir også der transkribert som vanlig ø.

Ved ordenstall skriver Ibsen for eksempel 1ste eller 20de.I mange tilfeller er disse kombinasjonene av tall og hevede bokstaver ikke tydelig utført. Selv om det bare står en krøll etter for eksempel 20d, transkriberer vi den såkalt velvillig som 20de.

Forkortelser er ikke oppløst. I brevmaterialet finnes de i mange ulike sammenhenger, men særlig ved fornavn, ved datering (eks. f.A: for forrige Aar) pengesummer (eks. fraktur-s for Skilling og Rbdl for Rigsbankdaler) og titler (eks. R: af D: og fl: O: for Ridder af Dannebrog og flere Ordener). Forkortelsene er oftest innlysende også for dagens lesere, for eksempel Hr: for Herr. De som er vanskelige å forstå, blir forklart i kommentarene til det enkelte brev.

Strukturen i brevet (dvs. sted, dato, tiltale, brevtekst og inndeling i avsnitt, avsluttende hilsen og signatur) følger originalen. Det innebærer for eksempel at den ikke uvanlige plasseringen av adressetekst nederst på brevet gjengis slik i HIS. I noen brev står datering og avslutningshilsen av plassmangel på noenlunde samme linje i brevet, og dateringen kommer derfor før hilsen og signatur. Dette er i de aller fleste brev uproblematisk, men for noen brev ville det skape innholdsmessig uklarhet om vi skulle transkribere dokumentetsom detforeligger. IHIS flyttes i slike tilfeller dateringen ned under hilsen/signatur. Når man ser på originalen, er det tydelig at plassmangelen har ført til denne plasseringen, men i en trykt gjengivelsevil detikkeværehensiktsmessigå gjengi dettediplomatarisk. Tekst som står plassert vertikalt eller opp ned, markeres ikke spesielt, men gjengis i flukt med den tekst den fortsetter.

Dersom egenhendig adressetekst står på baksiden av brevpapiret (og brevet typisk har vært brettet sammen slik at adresseteksten kommer på yttersiden), eller adresseteksten står på en bevart, egen konvolutt, gjengis denne under brevteksten med overskriften: «Adressetekst på baksiden» henholdsvis «Adressetekst på konvolutt». Av og til sees forkortelsen «fr:» ( franco)i Ibsens hånd på konvolutter. Det betyr at portoen er betalt av avsender.

VARIANTER

Ibsens tekstendringer i manuskriptet (tilføyelser, strykninger, erstatninger og omplasseringer) er gjengitt fullstendig som variantapparat i de tekstkritiske fotnotene. Ibsens egne rettelser gjengis slik:

jeg] umiddelbart endret fra læ

Ibsen har her begynt å skrive «læ», men ombestemt seg, strøket dette og skrevet «jeg» umiddelbart etter på samme linje.

Alternativt kunne Ibsens endringer ha vært gjengitt integrert i teksten, for eksempel slik: «naar Du har læst deg det». Dette gjøres i HIS i de få tilfellene hvor vi har bevart ufullførte, egenhendige drama-og libretto-utkast, hvor Ibsen ikke har foretatt endelige valg, men etterlatt manuskriptet ufullført. I slike tilfeller kan utgiveren ikke vite hva som skulle bli stående, om endringer skulle gjenopprettes, nye endringer foretas og så videre. For brevene er forholdet annerledes. Disse er avsendt med endringene, og måtte leses slik at det strøkne ordet «deg» i eksemplet ovenfor skulle anses som ikke tilhørende teksten. Brev er i vår forståelse altså ikke arbeidsmanuskripter, men dels private, dels offentlige skriftstykker som i avsendt tilstand må betraktes som ferdige.

Små frittstående, uleselige strykninger er ikke angitt i noteapparatet. Typiske eksempler på dette er påbegynte, overstrøkne tegn som ikke kan bestemmes.

Når endringen er ikke-egenhendig, gis det opplysning om dette i note.

TEKSTTAP

Grunntekstene er som hovedregel lett leselige, med unntak for tekst som er tapt på grunn av skader i manuskriptet og tilfeller av strøket og/eller utradert tekst. Tilfeller av utydelig tekst henholdsvis uleselig tekst er markert med tekst hhv. .... Dersom teksttapet skyldes skade, er det dessuten bemerket i fotnote. Uleselighet kan skyldes flekker av blekk eller andre stoffer, slurvete skrift, men også senere hefting som dekker tekst i margen.

Et av mange eksempler på utydelig tekst finner vi ibrevet til Schulerud 15.oktober 1849. I setningen «da jeg fortiden nødes til at spare saameget som muligt», er ordet «som» satt i spisse parenteser for å markere at stedet er utydelig (i en grad som går ut over den tidligere omtalte utydeligheten i avslutningen av ord, og som vi der gir en velvillig transkripsjon uten særskilt markering).

Uleselig tekst finnes gjerne i forbindelse med rettelser, som i brevet til Rikke Holst 22. mai 1853, der Ibsen har rettet det delvis uleselige «St...»til «Strømme».

Et eksempel på tekst som hverken er utydelig eller uleselig, men tapt på grunn av skade på originalen, finner vi i brevet til Magdalene Thoresen 3.desember 1865: «Hils den store straalende Sara og den lille ... Dorothea!». Tapt tekst er forsøkt rekonstruert dersom dette har vært mulig å gjøre med stor grad av sannsynlighet, som i ordet «lille», med utgiverkommentaren «ms. skadet» i noten, samt spisse parenteser rundt den utfylte teksten som markerer at HIS står for konjekturen. Dersom vi ikke er i stand til å rekonstruere teksten noenlunde entydig, markeres lakunen med ...,som på stedet før «Dorothea». Dersom det er skader på originalen som strekker seg over et større parti, vil opplysningen om dette samles i én note, med utgangspunkt i densiden der skadenbegynner:

duer] på s. [5] har ms. Skader

I manuskriptbeskrivelsene opplyses det generelt om skader på originalen, også om de ikke har følger for teksten. Når det er innlysende at det for eksempel er preposisjonen till som mangler, følger vi i alle de tre ovennevnte tilfellene (utydelig, uleselig og skadet tekst) den rettskrivningen som Ibsen tilstrebet i det aktuelle brevet, og føyer inn till (om Ibsens tidlige forsøk med dobbel konsonant etter kort vokal, hvorav enkelte ble beholdt også senere, jf. kommentarene til Kongs-Emnerne).

I noen tilfeller vil HIS henvise til HUs eller Ankers konjektur i fotnote. Dette skjer der vi mener det er svært usikkert hva som har stått, men hvor HU eller Anker har en opplysende gjetning som kan være til hjelp for leseren. Originaler vil med tiden forvitre, og det kan tenkes at tapt tekst har vært leselig mens tidligere utgivere arbeidet med teksten, og dessuten at originalen kan ha blitt skadet i ettertid. Andre konjekturer som faller sammen med HUs eller Ankers, skyldes deres høye grad av sannsynlighet, men står for HIS' regning. Vi gjør ikke oppmerksom på feil i HUs eller Ankers tekst.

TEKSTFEIL OG EMENDASJON.

Ordvalg, ortografi, tegnsetting og grammatikk i Ibsens brev er i hovedsak i samsvar med offisiell norsk i samtiden, det vil si i tråd med danske normer. (For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til innledningene til Catilina 1850 og Catilina 1875 i HIS 1k.)

Til forskjell fra de trykte tekstene og de ikke-egenhendige sufflørbøkene er brevene i større grad preget av Ibsens personlige ortografi og tegnsetting. I det første brevbindets periode vakler han tiltagende mellom stor og liten forbokstav i substantiver, også i tiltaleordene Du og De, noe som både er et uttrykk for tempoet i brevskrivningen og for at språket befinner seg i en overgangsfase. Ibsen hadde sluttet seg til anbefalingene fra det nordiske språkmøtet 25.-30.juli 1869, også de valgfrie, men elementer fra anbefalingen finnes hos Ibsen også før 1869, på samme måte som eldre former opptrer i brev etter dette året.

Ibsens særegne skrivemåter, som ikke kan karakteriseres som feil, er beholdt. Det samme er hans inkonsekvente og delvis mangelfulle tegnsetting, som særlig gjelder kommateringen. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens fleksible normer og vekslende praksis, er også beholdt. Eks.: Et ord Ibsen burde være fortrolig med, Andhrimner (navnet på hans eget blad), skriver han ved ett tilfelle uten h, i tråd med hvordan Andrimne (Valhalls kokk) staves i andre, samtidige tekster. Stavemåten av navn varierer ofte. Ibsen omtaler for eksempel sin venn Ole Schulerud også som «Schulrud», helt i tråd med det vi kan kalle samtidens elastiske norm på dette såvel som andre punkter. Også sin egen kones navn staver han ulikt: «Susanna» (i første brevbind) og senere «Suzannah». Ibsen skriver like gjerne «Stokholm» som «Stockholm», noe som gjenspeiler ulike anvendbare stavemåter, henholdsvis eldre og nyere stavemåter i dansk-norsk (og svensk). HIS endrer ikke disse stavemåtene i hovedteksten, men gir dem i de kodede grunntekstene samme identitet, slik at de kan søkes opp samlet i den elektroniske delen av utgaven.

Brevet til ukjent mottager 23. august 1873 danner et unntak fra HIS' generelle regel om å la vaklende skrivemåte av navn forbli urettet, fordi det trolig er avisens feil at jurymedlemmene «Crenneville» er blitt til «Grenville» og «Meisonnier» til «Weissonnier». Å beholde de feilaktige formene ville dessuten skape unødig forvirring ved bruk av registeret over omtalte personer i kommentardelen.

Derimot rettes ikke f.eks. «Cammermejer» til «Calmeyer» i brevet til Lorentz Dietrichson 18. april 1879. Her har Ibsen sannsynligvis blandet sammen navnets første ledd med et annet eksisterende navn slik at vi ikke står overfor en trykk-eller stavefeil, men en sakfeil. Denne og andre misforståelser er det opplyst om i kommentarene.

Det rettes i tekstfeil etter HIS' definisjon av tekstfeil for trykte skrifter (der et sentralt moment er at feilen må kunne rettes entydig), men med større forsiktighet, ettersom grunnteksten for brev i regelen er et manuskript.

Det er lagt vekt på å skille mellom Ibsens endringer og HIS' inngrep. HIS settes derfor alltid når utgiver har foretatt rettelser, og markerer altså at det er utgiveren og ikke Ibsen som har foretatt rettelsen. En utgiverendring ser slik ut i det tekstkritiske noteapparatet:

brev] HIS,bred

Noten skal forstås slik: Ordet brev er det som finnes i den ederte brevteksten. Det tilføyde HIS betyr at ordets form er utgivernes valg. Så følger den formen ordet har i originalen.

Tekstfeilene i brevene angår i hovedsak feilskrivning av ord, manglende tegnsetting og majuskel for minuskel. Manglende avsluttende punktum eller manglende komma rettes der mangelen er meningsforstyrrende og kan rettes entydig. Det ville innebære en fare for å rette i utakt med Ibsen, som fulgte en mer retorisk eller stilistisk motivert praksis i kommateringen (styrt av behovet for naturlige pauser), om vi skulle gå ut fra en syntaktisk eller grammatisk motivert standard. Forventningene til ortografisk og grammatisk korrekthet må dessuten nødvendigvis være mindre ved manuskripter enn ved trykte skrifter, som jo har gått gjennom flere normerings-og kontrollinstanser.

HIS retter i tillegg til meningsforstyrrende, entydige feil også slikt som må anses som enkle skrivefeil, ikke villet av Ibsen, for eksempel «forskjllige» for «forskjellige» (i brev til Birkeland 4. og 5. mai 1866), eller dittografier (gjentagelse av samme ord eller bokstav). Typiske feil i de fleste menneskers håndskrift såvel som i Ibsens er gjentagelse av bokstaver som en følge av mekanisk repetisjon, smitte fra et ord til det neste, forbyttede bokstaver, utelatelser samt feilskrevne ord som følge av automatiserte bokstavsammensetninger (Horth 1993, 829-31).

Også enkeltord som Ibsen har utelatt i forglemmelse, typisk infinitivsmerket at, rettes ved at HIS føyer inn det uteglemte ordet eller tegnet. Man kan argumentere for at også slike feil burde bli stående, men vi har resonnert slik at overføringen fra det originale brevet til en trykt lesetekst innebærer et medieskifte der banale feil virker påfallende og unødig forstyrrende for leseren. Galt gjengitte navn, titler, begreper, saksforhold osv. rettes derimot ikke, men blir forklart i ord-og sakkommentarene. Leseren av den kritiske brevutgaven vil slik kunne danne seg et bilde av Ibsens egen og samtidens elastiske norm, men uten å bli forstyrret av uintenderte glipper, slurv, og banale feil - som det for øvrig ikke er påfallende mange av i Ibsens brev.

Det redegjøres for alle rettelser foretatt av HIS i de tekstkritiske fotnotene. Mulige feil og feil som ikke kan rettes entydig, er også anført i noteapparatet. Den urettede grunnteksten vil være tilgjengelig i den elektroniske delen av HIS.

Brev som er overlevert i ikke-egenhendig avskrift, trykt i aviser eller ført i pennen av andre med Ibsen som medundertegner, rettes på samme måte som de øvrige trykte grunntekstene. I disse tilfellene er det umulig å vite i hvilken grad en feil skyldes Ibsen eller andre, men trykkmediets kontrollinstanser gjør at forventningene til konsekvent ortografi og tegnsetting må være høyere.

Når en avskrift er tekstgrunnlag, gjengis ikke avskriverens rettelser, med mindre denne har notert at rettelser er Ibsens egne og stammer fra originalen. Jf. brevet til Fanny Riis 21. august 1882. Et særtilfelle danner brevet til William Archer 3. november 1889, hvor vårt tekstgrunnlag er HU, som igjen har K&E ( Breve fra Henrik Ibsen, 1904) som eneste tekstkilde. K&E har gjennomført en harmonisert ortografi (jf. HIS 12, 26), og HU har tilbakeført denne til den angivelige originale ortografi. I dette tilfellet dreier dette seg om interpunksjonen, som ligger langt nærmere Ibsens egen enn den K&E benytter. Siden Halvdan Koht var medutgiver av både K&E og HU, og dermed kan ha sett originalen, men har valgt ulike prinsipper for de to utgavene, har vi valgt HU som tekstgrunnlag til tross for at teksten i K&E er eldst.

Avistrykk har ofte en mer konservativ ortografi enn Ibsens egen, hvor f.eks. stor forbokstav i substantiv tidlig ble erstattet av liten. HIS har ikke forsøkt å rekonstruere Ibsens ortografi i de trykte grunntekstene.

Telegrammene i HIS, særlig de fremmedspråklige, inneholder ofte feil, f.eks. i skrivemåten av Ibsens navn. Feilene skyldes nok for en del tempoet i denne typen kommunikasjon, men også feillesning av Ibsens håndskrift. HIS lar alle feil stå urettet, noe som representerer et unntak fra utgavens vanlige praksis, men som er begrunnet med at vi slik yter genrens spesielle uttrykk rettferdighet. Teksten har vært innom flere instanser, og Ibsen hadde ingen innflytelse over den når den først var innlevert. Telegrammet er også mest interessant slik det faktisk ankom mottageren.

Telegramblankettene er ulikt utformet, med varierende grad av plass for ulike opplysninger. Det som alltid er trykt på forhånd, er overskriften ( «Telegram»), telegrammets nummer og plass for å påføre innleveringssted, -dato, og -klokkeslett. Klokkeslettene kan være vanskelige å tyde, mest fordi det ikke alltid fremgår om telegrammet er sendt før eller etter middag (kl. 12). I noen tilfeller har telegrammet også datostempel. Mange av blankettene har ut- over dette også plass for når telegrammet er ekspedert, mottatt og utlevert. En del blanketter har en ramme for adressattekst plassert øverst, men i mange tilfeller ikke; da har telegrafisten notert denne opplysningen som del av telegramteksten. Overskriften «Telegram» er i HIS plassert over teksten (under brevhodet) for å gjøre det klart at vi har med denne spesielle brevtypen å gjøre. Videre er adressatopplysninger fra egen ramme plassert like over teksten.

Ibsens fortrolighet med norsk er udiskutabel, og moderne utgivere må derfor utvise stor forsiktighet ved inngrep. Hans fortrolighet med tysk er stor, med italiensk god, med fransk og engelsk mindre, og vi må velge om vi skal la Ibsens manglende fortrolighet med fremmedspråk stå ubehandlet (og betrakte feil her på linje med sakfeil) eller rette etter datidens normer. Vi har valgt en forsiktig vei og retter her bare banale feil, som for eksempel ordet «Korrekur», som rettes til «Korrektur» i brevet til Frederik Hegel 25. november 1865. Det finnes tilfeller av ord som må regnes som galt skrevet, men der feilstavingen tydeligvis er en følge av at Ibsen ville være korrekt. Navnet på det berømte kunstgalleriet i Firenze staver Ibsen slik: «Uffizzii». Sannsynligvis har han med de to i-ene på slutten villet følge en vanlig stavemåte av italienske ord, slik at denne feilen er logisk, mens de to z-ene uansett vil være en feil. Det er problematisk å skulle rette deler av denne stavemåten. Man kunne enten ha rettet til den korrekte formen «Uffizi» eller, slik vi har valgt, la ordet stå urettet som et uttrykk for Ibsens forhold til italiensk. Ibsens brev til Giordano Bruno-komiteen 3. februar 1885 kjenner vi ikke i original, men som italiensk tekst, trykt i Roma samme år. De feilene som finnes her, kan skyldes Ibsen selv, men også andre, og alle lar seg heller ikke rette entydig. HIS har derfor gjengitt teksten uten rettelser.

UTGIVERTEKST

HIS' utgivertekst, det vil si adressat, sted og dato over brevteksten samt opplysninger i de tekstkritiske notene, står i kapiteler og kursiv. Ibsens tekst står i normal. Forklaring av utgiverteksten i notene og anvendte forkortelser finnes bak i dette bindet. I margen finnes linjeteller og henvisning til originalens side. Sidehenvisning til grunntekst oppgis ikke ved trykt tekstgrunnlag.

IKKE-EGENHENDIGE PÅSKRIFTER

Det er ikke uvanlig at mottager eller andre som har hatt brevet, har notert tekst på Ibsens brev eller konvolutter. Forleggeren Hegel noterte for eksempel gjerne at brevet var besvart og når. Slik ikke-egenhendig tekst gjengis ikke i brevteksten, som reserveres for Ibsens tekst, men omtales i manuskriptbeskrivelsen og refereres i kommentaren dersom den inneholder substansielle opplysninger fra brevets egen tid. Journalog arkivnumre fra senere eierinstitusjoner blir ikke gjengitt, men det opplyses om eksistensen av slike.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

Det er tre større samlinger som har skapt grunnlag for resepsjonen av Ibsens brev utover den samtidige korrespondansesituasjonen. Under omtalen av dokumentet opplyses det derfor om brevet står trykt i en (eller flere) av disse. Senere publiseringer i for eksempel aviser og tidsskrifter nevnes ikke. Å registrere alle de steder i norske og utenlandske periodika hvor Ibsens brev har vært gjengitt helt eller delvis, ville være et større, selvstendig innsamlingsprosjekt. I sentrum for utgaven står det avsendte brevet. Vi begrenser oss derfor til å opplyse om brevet finnes trykt i de tre sentrale utgavene, som omtales i det følgende.

K&E

Halvdan Koht og Julius Elias samlet 234 brev, samt tre avisartikler og ett dikt i tobindsutgaven Breve fra Henrik Ibsen, 1904. Utgaven kom altså ennå mens Ibsen levde, og bærer preg av at det er tatt hensyn til familien i utvalg, utelatelser og strykninger (de siste markert med tankestreker). Bearbeidelsen skal ha skjedd i samarbeid med Sigurd Ibsen (se RAO PA-258 14:16).

Utgaven er vitenskapelig anlagt på noen punkter, ettersom den har et redegjørende forord, en biografisk innledning, en alfabetisk liste over brevmottagere og en seksjon med realopplysninger til hvert brev. Videre finnes en liste med kildehenvisninger for tidligere trykte brev, samt personregister. Når det gjelder tekstgjengivelsen, er den mindre pålitelig, særlig med henblikk på moderniseringen av språket, noe utgiverne selv redegjør for:

Forøvrigt kan vi ikke overalt indestå for, at teksten er gengit med fuld diplomatisk nøjagtighed, da vi fra adskillige privatfolk har mod- tat brevene i afskrifter, som vi ikke har havt adgang til personlig at kontrollere. Netop derfor har det været en umulighed at aftrykke brevene med brevskriverens egen vekslende retskrivning, og vi har set os nødt til at gennemføre, så vidt muligt, en og samme retskrivning for alle breve, den nemlig som i de sidste 30 år har været Ibsen's egen. [...] Vi ønsker i det hele at betone, at denne første samling af breve fra Henrik Ibsen ikke må bedømmes fra filologiske, men ud fra literære synspunkter (K&E 1, 8-9).

HUNDREÅRSUTGAVEN

HU inneholder samlet ca. 1400 brev fordelt på tre bind (16-18) og et tilleggsbind (19, som også inneholder andre genrer). I alt omfatter dette ca.to tredjedeler av de til nå kjente brev fra Ibsen. Alle brev i K&E er tatt med i HU ( «frierbrevet», jf. ovenfor, er plassert i diktbindet). I en innledning til brevbindene i b.16 skriver Koht om ederingen:

I motsetning til brev-utgaven av 1904, som normaliserte Ibsens rettskriving etter den han hadde nyttet i de siste verkene sine, søker den nye utgaven å gjengi brevene så nøyaktig som mulig i den form de opprinnelig er skrevet i. Det eneste unnatak herfra er at personnavnene er trykt i riktig form selv om Ibsen har stavet dem mer eller mindre uriktig (HU 16, 20).

En seksjon i b.19 har opplysninger om håndskriftgrunnlag: «Når intet særskilt er anmerket, er hvert brev trykt etter Ibsens originale håndskrift» (HU 19, 471). De brev som ble trykt i K&E og modernisert der, og hvor originalen siden er tapt, har HU gjengitt med en ortografi som de antar var den opprinnelige. Videre er de viktigste eierinstitusjonene ført opp i en liste med tilhørende alfabetisk ordnet liste over brevmottagere, HU 19, 471-74. På s. 475- 557 står opplysninger til brevene ordnet i den rekkefølge brevene er trykt (mange brev er ikke kommentert). Dette dreier seg vesentlig om realkommentarer, samt om tilfeller der trykkgrunnlaget er et annet enn Ibsens originalbrev. I HU opplyses det ikke om Ibsens egne endringer. Utgiverne har selv rettet stilltiende.

ANKER

Øyvind Anker utgav 1979-81 Henrik Ibsen : Brev 1845-1905 : ny samling, et tobinds verk som inneholdt resultatet av hans årelange og vidstrakte innsamlingsarbeid. Undertittelen Ny samling markerer at Ankers utgave inneholder brev som ikke kom med i HU, i alt omtrent 950 brev (innenfor Ankers vide definisjon av brev, jf. ovenfor). I forbindelse med sitt arbeid hadde Anker i 1978 utgitt Henrik Ibsen's brev : kronologisk registrant med adressatregister m.v. , en fortegnelse over de til da kjente brev, med opplysning om hvorvidt de finnes i HU.

Første bind av Ny samling inneholder et kronologisk ordnet nummerregister, alfabetisk adressatregister, brevteksten og addenda; b.2 har ytterligere addenda, kommentar til brevtekstene, rettelser, tilføyelser, endringer, verkregistre, navneregister, forkortelser og referanse til HU.

Anker presenterer i likhet med HU en rettet tekst uten markering av Ibsens mange endringer, men utgaven kommenterer i utvalg Ibsens feil og/eller markerer dem med utgivertekst i klammeparenteser. Anker skriver at hovedprinsippet er å gjengi den ortografi og tegnsetting Ibsen brukte, og opplyser at han ikke retter i tekstene.

NYERE UTGIVELSER

Etter Ankers arbeid er ca.100 brev kommet til (fra hele Ibsens levetid). En del av dem er publisert i aviser. 71 brev er publisert i Edda 1998 ved Philip E. Larson og Bo Elbrønd- Bek. Samlingen inneholder også noen brev publisert av Anker og HU, og brevene var for øvrig kjent før de ble publisert i Edda.

ORD- OG SPRÅKKOMMENTARER

Dag Gundersen og Narve Fulsås

HYPPIG FOREKOMMENDE ORD

Hyppig forekommende ord, uttrykksmåter og rangtitler som ikke blir forklart under det enkelte brev, kommenteres her i alfabetisk rekkefølge.

aflægge tak/taksigelse avlegge: la noe komme til uttrykk eller til syne (om ytelse); yte, prestere; «om tegn paa høflighed ell. ærefrygt: bringe; fremføre[;] (nu sj.) om tak, lykønskning olgn.» (ODS aflægge 5; 5.1)

afvigte partisipp av afvige, jf. afvegen, afveget. Brukt om tid betyr det ‘sist forløpne, siste’ (NRO avvikte). Molbech (1859) bemerker at formen afvigte neppe er brukelig.

agt hensikt, plan, tanke

allarm støy, oppstyr (NRO alarm 2)

anbefaler mig tar avskjed, jf. ty. sich empfehlen (NRO anbefale 2); her slutningsformel på brev, jf. ODS, som henfører det til handelskorrespondanse (ODS anbefale 3.1)

andragende ansøkning, bønnskrift (NRO)

attaché medhjelper, knyttet til et embete, en forretning eller en spesiell sendelse; anvendes særlig om begynnere i den diplomatiske tjeneste, som uten lønn attacheres et gesandtskap (jf. kommentar til brev til T. Lindstrand 3. januar 1881) for å lære forretningsgangen å kjenne ( Salmonsen)

attrå ha sterk lyst til å eie eller oppnå; hige etter, trakte etter; ønske (sterkt) (NRO)

autorisere/autorisation autorisasjon: godkjennelse; det å autorisere, dvs. godkjenne til bruk (NRO)

benefice teaterforestilling der inntekten ikke går til teateret, men til en eller flere av de ansatte eller til et veldedig formål (NRO benefise)

betimelig i god tid, tidsnok (NRO)

billet lite brev, seddel; av fr.

billig/ubillig ubillig: uberettiget, urimelig (NRO)

billig/ubillig som (etter et subjektivt skjønn) stemmer med rett og rimelighet; berettiget, velbegrunnet (NRO 1); ubillig: uberettiget, urimelig (NRO)

billige/billigelse bifalle, godkjenne / bifall, godkjennelse (jf. NRO)

Dem begge / Dem alle Objektsformene av personlig pronomen i 2. person flertall var eder eller jer. Den tilsvarende subjektsformen var I. Dette var nøytrale former. I var på denne tiden avleggs som talemålsform, om vel ikke «forlængst forsvundet af Dansk-norsk talesprog» (Falk & Torp 1900, 116). Som en nyere form, både subjekts- og objektsform, var dere markert som en muntlig folkemålsform (Aars, Hofgaard & Moe 1898, 118). Den var derfor ikke brukbar i Ibsens tilfelle. Når han heller ikke ønsket å skrive det nøytrale eder eller jer, men ville ha en markert høflig objektsform, måtte det bli Dem, svarende til subjektsformen De, begge egentlig 3. persons former brukt i 2. person, opprinnelig etter tysk mønster ( Sie). «I konservativt bokmål kan denne formen [ Dem] forekomme sporadisk også i tiltale til flere personer: Vil De være så snille å sette Dem på Deres plasser» (Faarlund, Lie & Vannebo 1997, 330).

dennes brukt ved dato, f.eks. «den 22. dennes», dvs. denne måneds 22. dag, fra lat. hujus mensis (NRO denne 1 b)

derhos dessuten, i tillegg

deslige lignende, slik (NRO desslike); den slags

desuagtet likevel

erfare få vite, få beskjed om (NRO)

erholde få i hende, få til eie, motta (Molbech 1859, som viser til MÜller: «hvor ‹der er Spørgsmaal om at faae noget, enten mere viktigt og varigt, eller som længere er blevet søgt, bruges erholde›» )

erkendtlig som føler seg forpliktet til å vise takknemlighet (litt.) (NRO erkjentlig)

erlægge utrede, yte, betale hva man er pliktig til (Molbech 1859)

f:m forkortelse for «forrige måned». Etter tysk mønster er kolon her brukt som forkortelsestegn i stedet for punktum.

foranstalte få i stand, besørge (NRO)

forbindtlig(st) forbindtlig: «høflig, tienstagtig, som gierne giør sig Folk forbundne ved Artighed. (dagl. tale og nyt Ord.)» (Molbech 1859). Til tross for at Molbech angir det som et nytt ord, var «Forbindtligst» en alminnelig høflig avslutning på brev av mer formell karakter.

forbunden takknemlig; eg. som skylder takknemlighet, som står i takknemlighetsgjeld til noen (NRO forbinde 4)

forinden for, innen; konj. (litt.) (NRO forinnen C)

formentlig antagelig

fornødent/fornødne nødvendig(e); eg. ‘av nød’, av ty. vonnÖten

forstrække hjelpe med, forsyne med (nødvendige penger, nødvendig kapital) (NRO forstrekke 1)

forsømmelig som forsømmer sitt arbeid, sine plikter; etterlatende; slurvete (mest litt.) (NRO)

fremkomst det å komme til målet (NRO 1)

fru brukt høytidelig eller arkaiserende foran tittel som henspiller på mannens stilling (NRO frue 2)

faa … fra halsen bli ferdig med; jf. skaffe seg noe (noen) fra halsen: gjøre seg fri for, gjøre seg ferdig med noe (noen) som er til besvær eller ubehag (NRO hals 1 b). Hals er her brukt som pars pro toto for hele kroppen.

gavtyv/gavtyvstreger gavtyv: opprinnelig en bedrager, senere avsvekket i retning skøyer, spilloppmaker. Ibsen bruker gavtyv nærmest i den opprinnelige betydning og gavtyvstreger i en mye sterkere betydning enn ‘skøyerstreker’ (jf. ODS). Jf. ty. Gaudieb ‘mestertyv’.

genstand emne; noe (ting, person, sak e.l.) som oppmerksomhet, tanker, følelser, en virksomhet eller en handling er rettet mot (NRO gjenstand 1)

gentagende enda en gang; brukt som et adv. med betydningen ‘gang etter gang; ofte, stadig’ (NRO gjenta)

gå/går på rejser reise(r); dra(r) ut på reise (med vogn, skip, jernbane o.l.) (ODS gaa A 1.2); av eng. go ‘reise (av sted)’; et tidlig engelsk lånord i norsk, brukt bl.a. om å reise med jernbanen i dens første tid (NRO I gå B∗ 2)

helsning hilsen (NRO); her en svesisme (av hälsning). Ibsen bruker stadig «helsning(er)» i brev til svenske adressater.

hersteds her (NRO)

hilsning alminnelig hilsning, stor hilsning (militært); hilsen (NRO 1 og 2); ODS viser både til svensk hälsning og norsk helsing, hilsning og skriver at det nå er lite brukt i riksspråket

hus / huslige krets folk som bor i, hører til i en bygning, en leilighet; husstand, familie (NRO hus 4 a)

hvorhos samtidig som; brukt relativt (nesten bare foreldet eller adm.) med betydningen ‘i tillegg til, sammen med hvilket’ eller ‘og foruten dette, og dessuten’ (NRO)

højvelbåren/højvelbårenhed «i titulatur, nu spec. for personer i anden rangklasse» (ODS højvelbaaren); brukt om høyadelige personer (hist.) (NRO høivelbåren)

indrette innrede (NRO innrette 2)

indtræffe ankomme, komme frem (Molbech 1859 1)

ingenlunde ikke på noen måte, slett ikke (NRO)

intendant forvalter av (særlig større) offentlig eller privat eiendom; bestyrer, leder av et museum e.l.; person som har tilsyn med og regnskapsmessig ledelse av en institusjon (NRO 1), her oftest et teater

kapel orkesteravdelingen ved teateret

kommission tillitsverv, ærend, oppdrag, f.eks. fullmakt til å kjøpe eller selge noe på vegne av en annen (NRO kommisjon 1); jf. kommissionær

kommissionær person som er betrodd et verv eller har fått fullmakt til å gjøre noe på andres vegne, særlig å kjøpe eller selge noe som mellommann for en annen (NRO kommisjonær 1)

legation en fremmed stats diplomatiske representasjon i dens helhet på en annen stats område, med en sendemann (minister) i spissen; også bygning, kontor(er) for slik representasjon (NRO legasjon 1 og 2). Ordet har samme betydning som gesandtskap ( Salmonsen Legation).

literatør person som er vel bevandret i skjønnlitteratur; litterær skjønnånd, litterat (NRO litteratør 1)

m:/m. mamma

navnlig især, særlig

nytårskort brevkort sendt for å ønske godt nytt år

nødes/nødsages til tvinges til (NRO nø 1 a; nødsage)

opsætte/opsat/opsættelser utsette/utsatt/utsettelser; opsette: la stå hen, vente med (noe som skal gjøres) (NRO 6)

overtøj yttertøy (NRO overtøi 1)

parti del av opera eller skuespill som det er en enkelt kunstners sak å utføre; rolle; stemme (NRO 1 c)

pengesendelse/pengesending/pengeforsending/pengeforsendelse Ibsen veksler mellom pengesendelse (F. Hegel 12. november 1880, 16. oktober 1883, 19. desember 1886), pengesending (F. Hegel 16. desember 1877, 21. februar 1883), pengesending (J.H. Thoresen 1. mai 1872, jf. også forsending i brev til J.H. Thoresen 4. oktober 1873) og pengeforsendelse (F. Hegel 15. september 1872, 18. november 1886). ODS ( forsending 2) anser både pengeforsending og forsending som lite brukelig, men regner -ing-formen som faglig.

remisse oversendt pengebeløp, sjekk, veksel; utbetaling (NRO I)

riktig/rigtigt/rigtigen som måtesadverb: «især som betegnelse for, at noget udføres paa hensigtsmæssig, regelret maade, indtræffer, sker punktlig, er nøjagtigt, som det skal være» (ODS rigtig B 7). Ofte brukt om brev- og postforsendelser: «rigtig/rigtigen har modtaget». Adverbendelsen - en (egentlig en dativ flertall) er ifølge Falk og Torp (1900, 112) overtatt i dansk fra to nedertyske (lavtyske) suffikser, - liken ( letteligen), mens - en kom inn i adjektiver på - ig. Løkke (1855, § 109, anm. 1) antar derimot at - en er føyd til - lig- i adjektiver og til og med i adverb som med - lig fra før er avledet av adjektiver ( høiligen, storligen), og til adjektiver på - ig ( flittigen, modigen).

sikkerlig sikkert (litt., mest foreldet) (NRO)

skyldighed «Forpligtelse, Forbindtlighed» (Molbech 1859)

stedse alltid (NRO stetse 1)

stå i begreb med stå, være i begrep med: skulle til å, være i ferd med (litt.) (NRO begrep 1)

tantièmer/tantiémer (av fr.) andeler av et foretaks nettooverskudd som særlig tilfaller høyere funksjonærer, medlemmer av styret o.l. (SNL tantieme)

tarv interesse, beste, vel (NRO 1 a b); behov (NRO 1 a a)

tidning forekom både i dansk og norsk om avis eller tidsskrift, men hos Ibsen er det oftest brukt i brev til svenske adressater og må i de fleste tilfeller regnes som en svesisme

træffe (om brev) jf. f.eks. brev til J. Lie 22. juni 1882: «Måske træffer dette brev Dig ikke» i betydningen ‘kanskje får du ikke brevet’; «især om brev, meddelelse» (ODS træffe 5)

tør i de fleste tilfeller: våger (NRO I tore A 1 a). Der det er tale om andre betydninger eller betydningsnyanser, er ordet lemmatisert og kommentert.

uagtet skjønt, enda (NRO uaktet 2)

udmærket højagtelse / med udmærket højagtelse / højagtelsesfuld Som høflige avslutningsformler nevner NRO «med megen aktelse», «med høiaktelse», «høiaktelsesfullt» (NRO aktelse, høiaktelse). Ibsens varianter betegner en selvkomponert form for formell høflighet.

under Når preposisjonen under er brukt som i «under herr Larsens adresse», vil det si å sende et brev til noen under en annens adresse således at denne besørger brevet til den som skal ha det (NRO adresse 1). Preposisjonen er også brukt for å betegne at noe omfattes av eller tilhører noe, «især som udtr. for et indordningsforhold, tilhørighed til en klasse, kategori, samling olgn.» (ODS under 9), som i eksemplet «under 3. Oktober modtagne» (jf. også NRO under A I 1 f).

undertiden av og til, nå og da, stundom (NRO 1)

ANDRE SPRÅKKOMMENTARER

AKSENT SAMT DOBLING AV VOKALER OG KONSONANTER

Dobbeltskrivningen av lang vokal ble fjernet i norsk ved rettskrivningsreformen i 1862, og Ibsen forlot praksisen etter det nordiske rettskrivningsmøtets anbefaling i 1869 (jf. Løkke 1870, 13–18). I brev til F. Hegel 25. november 1865 skrev Ibsen at med bortfallet av dobbelte vokaler til å betegne stavelsenes lengde, ble det nødvendig å doble konsonantene for å betegne stavelsenes korthet, for eksempel «forsikkre» (i brev til F. Hegel 12. juni 1887). Rettskrivningsmøtet pekte på muligheten for å bruke aksenttegn over vokalen der det var nødvendig for tydelighetens skyld, men særlig til samtidig trykkmarkering, som i én vís mand. Det er en del eksempler på at Ibsen tyr til aksent i slike tilfeller i dramaene, men i brev til A. Larsen 8. november 1888 takker Ibsen ham for å ha fjernet aksenten i se, ser osv.: «Den er ganske overflødig.» Han hadde også rettet Heelt anderledes i førsteutgaven av Catilina (HIS 1, 68) til Hel anderledes i annenutgaven (HIS 1, 188), selv om det var å gå tilbake til en mer alderdommelig form. Det kan knapt skyldes noe annet enn at han ville unngå homografparet helt (substantiv) og helt (adverb), men ikke ved å bruke aksenttegn i adverbet. På denne bakgrunnen er det påfallende at Ibsen skriver «henséender» i brev til G. Fredrikson 15. november 1888 og «henséende» og «udséende» til H. Schrøder 18. desember 1888, der det er liten fare for å oppfatte - ee- som én lang e. I flere brev i november–desember 1888 skriver han dessuten «Jeg véd». I brev til A. Lindberg 29. november 1889 forekommer «halvdél», der aksenten er unødvendig siden vokalen ikke kan oppfattes som annet enn lang. Og til K. Bergbom 4. desember 1889 bruker han «forméntlig», som er formelt riktig, men det er neppe grunn til å tenke seg en uttale med kort vokal hos noen som kjente ordet. Ibsens motvilje mot aksent som lengdetegn synes derfor å ha avtatt, og han tok den etter hvert hyppigere i bruk.

FREMMEDORD PÅ -ERE (VERB)

Fremmedord på - ere hadde på Ibsens tid vanligvis - erede i preteritum og - eret i perfektum partisipp, mens - erte i preteritum forekom i dansk (ODS, f.eks. illustrere, prioritere, spekulere), om enn mindre vanlig, og var gått av bruk på ODS’ tid. At - erte dermed kan være eldre enn - erede i slike verb, kan skyldes at mange av dem kom inn i dansk fra tysk og tok med seg tysk preteritumsbøyning over i dansk. Ibsens bruk av preteritumsformen er lettest å følge i brevene. Frem til 1887 finner vi - erte i brev til G. Brandes 20. april 1874 ( «gik og spekulerte»), til F. Hegel 30. desember 1874 ( «prioriterte jernbane-obligationer»), til Sigurd Ibsen 3. september 1880 ( «adresserte brev»), til F. Hegel 20. desember 1881 ( «illustrerte udgave»), til Susanna Ibsen 4. juli 1884 ( «det isolerte værelse»), til F. Hegel 25. februar 1886 ( «modellerte») og til J. Lie 27. januar 1887 ( «lokaliserte»). Som adjektiv (av form perfektum partisipp) opptrer det i Hedda Gabler: «det samme illustrerte blad» (Ibsen 1890, 124).

INVERTERT ORDSTILLING

Flere steder bruker Ibsen invertert ordstilling: «og skal jeg da», «og skal den da blive», «og var jeg så heldig», «skrive Dem til» og «forventes beløbet tilsendt mig snarest muligt». Inversjon (dvs. omvendt rekkefølge) av subjekt og verbal i hovedsetninger blir ofte knyttet til norrøn sagastil, der inversjon er meget vanlig når en setning knyttes til den forrige ved konjunksjonen ok, tilsvarende og i disse eksemplene. Inversjon er også velkjent i gammeldansk og eldre nydansk, bl.a. hos Holberg. Falk og Torp (1900, 288) skriver: «Nu anvendes den, udenfor efterligninger af sagastilen, kun i handelssproget, her ved efterligning af tysk (og baade efter ‹og› og ‹men›).» De anser inversjon som «en direkte følge af sætningernes kopulation og et middel til at binde dem sammen».

KOLON

Etter tysk mønster bruker Ibsen kolon som forkortelsestegn i stedet for punktum en rekke steder: «pag:» (pagina), «Kærl: Kom:» ( Kærlighedens Komedie). Kolon ble ikke brukt på denne måten i offisielt dansk eller norsk. Det ble imidlertid brukt i svensk, men da inne i ord, foran siste bokstav (Maj:t, c:a).

ORDENSTALL

Ved skriving av ordenstall legger Ibsen samtidens inverterte uttaleform til grunn: «25 de» (femogtyvende), «41 de» (enogførtiende). I siste del av 1870-årene går han delvis over til å bruke punktum: «26.», enkelte steder også en slags mellomting, f.eks. «2 d. piano» i brev til M. Grønvold 10. oktober 1878.

SAMMENSKRIVING

En rekke steder finner vi fremmedartede sammenskrivninger. Hverken « ivinter» eller « isommer» er anført hos Molbech 1859, ODS eller NRO; « andengang» forekommer substantivisk også hos Wergeland, men ikke i regelrett dansk eller norsk rettskrivning; « påfode» ble og blir likeledes både i dansk og norsk skrevet adskilt. Ibsens avvik viser at det var umulig å trekke en nøyaktig grense mellom to- eller flerordsuttrykk som skulle skrives adskilt, og andre uttrykk som skulle skrives samlet, og det er det fremdeles.

RANGTITLER

I Danmark omfattet hver rangklasse et større eller mindre antall rangnumre ( Salmonsen rang).

etatsråd tittel som gir rang i tredje rangklasse av de ni som danske rangspersoner var inndelt i ( Salmonsen etatsraad, etat)

etatsrådinde hustru til en mann med tittelen etatsråd

excellence tittel for ministre; gir i Danmark rang i første rangklasse av de ni som danske rangspersoner var inndelt i ( Salmonsen rang)

friherrinde samme som baronesse ( Salmonsen friherre)

geheimeråd tittel på den danske kongens nærmeste rådgiver; rangtittel av første klasse (NRO)

hofmarskalk leder for administrasjonen ved et hoff; utformer også reglementene for offisielle høytideligheter ved hoffet, utsteder kunngjøringer og påser at etikette overholdes ( Salmonsen hof)

Hofrath/hofråd Hoffråd ble fra slutten av middelalderen i Tyskland betegnelsen for de sentrale regjeringskollegier som var innrettet ved hoffene, og som understøttet kongens og fyrstenes myndighetsutøvelse. Etter hvert ble hoffråd også betegnelse for kollegiets medlemmer og gikk derfra over til å brukes som ren tittel ( Salmonsen hofraad).

justitsråd tittel som gir rang i femte rangklasse, nr. tre av de ni klasser som danske rangspersoner var inndelt i (eller hvis vedkommende er betegnet som «virkelig j.», i fjerde klasse, nr. tre) ( Salmonsen justitsraad)

kammerherre (forkortet: kmh:) tittel som kunne deles ut av en fyrstelig person som en ren hederstittel; gir i Danmark rang i andre rangklasse, nr. fem av de ni klasser som danske rangspersoner var inndelt i ( Salmonsen). Brukt om en embetsmann i hofftjeneste (f.eks. i Sverige kabinetskammerherre) betegner tittelen en «herre som ved et hoff går en fyrstelig person til hånde og som til tegn på sin verdighet bærer en forgylt innsydd nøkkel på høire frakkeskjøt» (NRO).

kammerråd tittel som gir rang i syvende rangklasse, nr. to av de ni klasser som danske rangspersoner var inndelt i (eller, hvis vedkommende er betegnet som «virkelig k.», i sjette klasse nr. to) ( Salmonsen)

kancelliråd/cancelliråd tittel som gir rang i sjette rangklasse av de ni klasser som danske rangspersoner var inndelt i, som nr. en eller nr. syv, avhengig av om vedkommende er betegnet som «virkelig k.» eller ikke ( Salmonsen kancelliraad)

konferrentsråd tittel som gir rang i andre rangklasse av de ni som danske rangspersoner var inndelt i ( Salmonsen)

Rangtitler forekommer sjeldnere i brevene fra 1890-årene enn i de tidligere brevene: kammerherre (8 ganger), friherrinde (3 ganger), excellence (2 ganger), etatsråd, hofmarskalk og Hofrath (1 gang hver).